У х в а л а

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Євтушенко О.І., Горелкіної Н.А.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
розірвання договору оренди нерухомого
майна, стягнення заборгованості за
договором оренди, виселення з
житлового приміщення, усунення
перешкод у користуванні власником
нерухомим майном та вселення в житлове
приміщення,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду м. Києва від
17 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про розірвання договору оренди
нерухомого майна, стягнення
заборгованості за договором оренди,
виселення з житлового приміщення,
усунення перешкод у користуванні
власником нерухомим майном та вселення
в житлове приміщення.

Посилалася на те, що вона разом з ОСОБА_7
та ОСОБА_8 є рівними співвласниками
квартири АДРЕСА_1. Кожному із них
належить по 1/3 частин квартири на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 15 листопада 2004 року. 12
листопада 2001 року між нею та ОСОБА_5 за
згодою та письмовими підтвердженнями з
іншими співвласниками укладено
договір оренди нерухомого майна, а саме
спірної квартири, в якій одну кімнату
було передано орендатору. Згідно
спільної домовленості розподіл
грошових коштів мав відбутися
наступним чином: ОСОБА_7 1 300 грн
особисто в руки за свою частку
власності та частку доньки ОСОБА_8, а їй
особисто в руки за її частину в розмірі
700 грн щомісячно. Проте, ОСОБА_5
відмовляється давати їй кошти за
орендовану частину квартири. Строк дії
договору було визначено сторонами до 12
травня 2012 року, проте сам орендатор не
звільняє приміщення, орендну плату не
здійснює, вона не має допуску до житла. 3
лютого 2012 року ОСОБА_4 було надано
ОСОБА_5 та його дружині ОСОБА_6
повідомлення, згідно якого, відповідно
до вимог п. 7.1 договір буде достроково
розірвано. 14 вересня 2012 року повторно
було надіслано повідомлення до ОСОБА_5,
яке також було проігноровано.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 24 жовтня

2013 року позовні вимоги ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про розірвання
договору оренди нерухомого майна,
стягнення заборгованості за договором
оренди, виселення з житлового
приміщення, усунення перешкод у
користуванні власником нерухомим
майном та вселення в житлове
приміщення задоволено частково.
Розірвано договір оренди житла від 12
листопада 2011 року в частині укладення
договору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо
оренди квартири

АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 заборгованість по оренді житла
за період з 12 грудня 2011 року по 23 жовтня
2013 року включно в розмірі 15 400 грн, 3 %
річних від простроченої суми боргу 441
грн 76 коп, інфляційних - 36 грн 31 коп,
штраф - 350 грн, а всього 16 228 грн 07 коп та
судовий збір в розмірі 324 грн 65 коп,
загальна сума становить 16 552 грн 63 коп.
Вселено ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1. В
іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
17 грудня 2013 року рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 24 жовтня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким виселено
ОСОБА_5, ОСОБА_6 разом з їхньою
малолітньою дитиною з квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4
орендну плату в розмірі 15 400 грн, 3 %
річних - 441 грн 76 коп, плату за
телекомунікаційні

послуги - 87 грн 77 коп, інфляційні
витрати - 36 грн 31 коп, штраф - 350 грн, а
всього 16 315 грн 34 коп та судовий збір в
розмірі 227 грн 25 коп. Вселено

ОСОБА_4 в квартиру, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1,

м. Київ. В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду м.
Києва від 17 грудня 2013 року в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
та ухвалити в цій частині нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити,
мотивуючи свої вимоги порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції в межах
касаційної скарги перевіряє
правильність застосування судом
першої або апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду, чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність чи недостовірність того
чи іншого доказу, про перевагу одних
доказів над іншими.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_4 та
ОСОБА_8 згідно свідоцтва про право
власності від 15 листопада 2004 року
належить кожному 1/3 частина квартири,
що розташована за адресою: АДРЕСА_1,

м. Київ. 12 листопада 2011 року між ОСОБА_4
та ОСОБА_5, за згодою

ОСОБА_7 про що свідчить його підпис в
договорі, було укладено договір оренди
обʼ?єкту нерухомості, за умовами якого
ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 прийняв в
оренду обʼ?єкт договору строком до 12
травня 2012 року, а саме: кімната в
квартирі АДРЕСА_1. Пунктом 4.1 договору
оренди передбачено, що ОСОБА_5
зобовʼ?язаний щомісячно не пізніше 12
числа кожного місяця сплачувати
орендну плату, яка становить 2 000 грн, а
також кошти за комунальні послуги,
користування водою, електроенергією,
телефоном та послугами консьєржа.
Після спливу строку дії договору
оренди котрий не був пролонгований,
орендар всупереч повідомленням зі
сторони орендодавця, яким було вказано
на те, що строк дії договору оренди
закінчився, звільняти квартиру не
збирався.

Згідно ч. 1 ст. 810 ЦК України за договором
найму (оренди) житла одна сторона -
власник житла (наймодавець) передає або
зобовʼ?язується передати другій
стороні (наймачеві) житло для
проживання у ньому на певний строк за
плату.

Відповідно ч. 1 ст. 812 ЦК України
предметом договору найму житла можуть
бути помешкання, зокрема, квартира або
її частина, житловий будинок або його
частина.

Статтею 820 ЦК України передбачено, що
розмір плати за користування житлом
встановлюється у договорі найму житла.
Наймач вносить плату за користування
житлом у строк, встановлений договором
найму житла.

Частинами 1, 2 ст. 821 ЦК України
передбачено, що договір найму житла
укладається на строк, встановлений
договором. Якщо у договорі строк не
встановлений, договір вважається
укладеним строком на пʼ?ять років. До
договору найму житла, укладеного на
строк до одного року (короткостроковий
найм), не застосовується положення ч. 1
ст. 816, ст. 818 та ст.ст. 822-824 ЦК України.

В силу ч. 3 ст. 815 ЦК України наймач
зобовʼ?язаний своєчасно вносити плату
за житло. Наймач зобовʼ?язаний
самостійно вносити плату за комунальні
послуги, якщо інше не встановлено
договором.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобовʼ?язання, на вимогу
кредитора зобовʼ?язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи з вищевикладеного, суд
апеляційної інстанції дійшов вірного
висновку, щодо виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6
разом з їхньою малолітньою дитиною та
вселення ОСОБА_4, стягнення орендної
плати, 3 % річних, плати за
телекомунікаційні послуги, інфляційні
витрати та штраф з ОСОБА_5 та

ОСОБА_6, оскільки у відповідності до
вимог закону у звʼ?язку зі спливом
строку дії договору оренди втратили
право користуватися житловою площею, а
відтак підлягають виселенню та
стягнення заборгованості за договором
оренди відповідно до визначених
положень даного договору та вимог
закону.

Перевіривши доводи касаційної скарги,
суд касаційної інстанції дійшов до
висновку про відхилення касаційної
скарги та залишення без змін рішення
апеляційного суду м. Києва від 17 грудня
2013 року, тому що судове рішення законне
та обґрунтоване.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судами першої та
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення
судами норм процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції при попередньому
розгляді справи відхиляє касаційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
відсутні підстави для скасування
судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
17 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
розірвання договору оренди нерухомого
майна, стягнення заборгованості за
договором оренди, виселення з
житлового приміщення, усунення
перешкод у користуванні власником
нерухомим майном та вселення в житлове
приміщення, залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Н.А. Горелкіна
О.М. Ситнік