АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №679/2804/13-ц
Провадження №22-ц/792/642/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2014 року
м.Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької
області

у складі:
головуючої - судді Федорової Н.О.,

суддів -
Карпусь С.А., Матковської Л.О.,

при
секретарі - Терлич А.В.

з участю:
відповідача - ОСОБА_1,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Нетішинського міського суду
Хмельницької області від 15 січня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу та
процентів за договором позики,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_1 про
стягнення боргу та процентів за
договором позики. В обґрунтування
позову зазначила, що 10 жовтня 2012 року
вона уклала з відповідачкою договір
позики на 1 200 доларів США на строк до
31 січня 2013 року, про що остання написала
розписку. До вказаного терміну ОСОБА_1
боргу не повернула. Спочатку остання
обіцяла його повернути, а на даний час
взагалі заперечує його наявність. А
тому, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на
її користь 1 200 доларів США, що за
курсом НБУ становить 9 591 грн. 60 коп.,
три проценти річних від простроченої
суми в розмірі 28 доларів США, що за
курсом НБУ становить 223 грн. 80 коп. та
відсотки за користування позикою в
сумі 91 долара 42 центів, що за курсом НБУ
становить 730 грн. 72 коп.

Рішенням Нетішинського міського суду
від 15 січня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
борг за договором позики в розмірі 1200
доларів США, що за курсом НБУ становить
9 591 грн. 60 коп., три проценти річних
від простроченої суми в розмірі 28
доларів США, що за курсом НБУ становить
223 грн. 80 коп., проценти за користування
грошовими коштами в розмірі 91, 42
доларів США, що за курсом НБУ становить
730 грн. 72 коп. Вирішено питання про
судові витрати.

Непогоджуючись з таким рішенням,
відповідачка просить в частині
стягнення з неї основного боргу
змінити рішення суду першої інстанції,
стягнувши з неї 800 доларів США, які нею
визнаються. В частині стягнення трьох
процентів річних та процентів за
користування грошовими коштами
просить рішення скасувати.

Вважає це рішення незаконним,
винесеним з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
На її думку, суд, неправильно оцінивши
обставини справи, дійшов невірних
висновків щодо предмету договірних
відносин, які склались між нею та її
сестрою ОСОБА_2, не дав належної оцінки
показам свідка ОСОБА_3, - сина останньої.

________________________________________________________________________
______________________

Доповідач у першій інстанції Фурсевич
О.В.
Провадження № 22-ц/792/642/14

Суддя-доповідач Федорова Н.О.

Категорія № 27

Посилається на те, що суд безпідставно
застосував до виниклих між ними
правовідносин ст.ст. 1046,1047,1049 ЦК
України.

Зазначає, що позивачка залишила в неї
1200 доларів США на зберігання, а не дала
їх в борг. При цьому вони усно
домовились, що гроші вона передаватиме
через її сина

ОСОБА_3 Останній у судовому засіданні
підтвердив отримання 400 доларів США
упродовж 2012-2013 років. А тому, вважає, що
до даних правовідносин слід
застосувати норми ЦК України, які
регулюють договірні зобов'язання по
зберіганню.

У зв'язку з вищевикладеним, вважає, що
хибним є висновки суду стосовно її
обов'язку, який випливає із ст. 625 ЦК
України та нарахування штрафних
санкцій, передбачених ст. 1047 ЦК України.

У судовому засідання відповідачка
ОСОБА_1 підтримала апеляційну скаргу з
мотивів, які в ній викладені.

Позивачка ОСОБА_2 у судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи була повідомлена в
установленому законом порядку.

Заслухавши доповідача, пояснення
відповідача, ознайомившись з
матеріалами справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Давши належну оцінку доказам у справі,
суд першої інстанції обґрунтовано
задовольнив позовні вимоги частково.

Судом правильно встановлено, що 10
жовтня 2012 року між позивачкою та
відповідачкою було укладено договір
позики, згідно умов якого ОСОБА_2
передала, а ОСОБА_1 отримала в борг 1200
доларів США та зобов'язалася
виплачувати ОСОБА_2 щомісяця від 50 до 80
доларів США по курсу Національного
банку України з кінцевим терміном
повернення боргу - січень 2013 року.
Однак, у зазначений термін кошти
повернуті не були.

Вказане об'єктивно підтверджується
даними розписки (а.с. 12).

Статтею 611 ЦК України встановлено, що в
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За змістом цієї норми закону
нарахування інфляційних втрат на суму
боргу та трьох процентів річних
входять до складу грошового
зобов'язання і є особливою мірою
відповідальності боржника за
прострочення грошового зобов'язання,
оскільки виступають способом захисту
майнового права та інтересу, який
полягає у відшкодуванні матеріальних
втрат кредитора від знецінення
грошових коштів унаслідок інфляційних
процесів та отриманні компенсації
(плати) від боржника за користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, а тому
ці кошти нараховуються незалежно від
вини боржника.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Встановивши, що відповідач порушив
виконання грошового зобов'язання, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
підстав для задоволення вимог позивача
щодо сплати трьох процентів річних від
простроченої суми та щодо сплати
позичальником процентів за
користування коштами від суми позики
на рівні облікової ставки НБУ, оскільки
договором не встановлений інший їх
розмір.

В рішенні суду першої інстанції були
здійсненні правильні розрахунки 3 %
річних та процентів за користування
позикою, в межах позовних вимог.
Зокрема, вірно зазначено, що 3% річних
від простроченої суми за період з 01.02.2013
року по 11.11.2013 року (день подання позову)
становить 28 доларів США (1200 доларів США
: 365 днів : 100% х 3% х 284 дні), а загальна сума
процентів за користування позикою за
період з 10.10.2012 року по 11.11.2013 року
становить 91, 42 доларів США (з 10.10.2012 року
по 09.06.2013 року (241 день) в сумі 57,84 доларів
США, з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року (63 дні) в
сумі 14,36 доларів США, з 13.08.2013 року по
11.11.2013 року (90 днів) в сумі 19,22 доларів
США за формулою: проценти за
користування позикою = сума боргу (1200
доларів США) х кількість днів
користування позикою х денна облікова
ставка Національного банку України за
відповідний період користування
позикою).

Доводи апеляційної скарги про те, що до
виниклих правовідносин слід було
застосувати норми ЦК України, які
регулюють договірні зобов'язання по
зберіганню не заслуговують на увагу з
наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Так, суду не було надано жодного
належного та допустимого доказу на
підтвердження укладення між сторонами
договору зберігання.

Натомість, розпискою (а.с. 12), наданою
позивачем, підтверджується, що між
сторонами існували позикові
правовідносини.

Висновок органу опіки та піклування
виконавчого комітету Нетішинської
міської ради від 08.11.2013 року, на який
відповідачка посилається як на
підтвердження укладення між сторонами
договору зберігання коштів у зв'язку з
схильністю ОСОБА_2 до марнотратства
через зловживання спиртними напоями,
ніяким чином не підтверджує укладення
зазначено договору та може братись до
уваги при вирішенні іншого спору.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Жодних належних та допустимих доказів
повернення боргу ОСОБА_1 позикодавцеві
ОСОБА_2 суду надано не було.

Оскільки ж іншого домовленого порядку
повернення коштів з розписки не
вбачається, суд обґрунтовано не взяв до
уваги покази свідка ОСОБА_3 про те, що
борг позивачка повертала частинами,
шляхом надання йому коштів для
проживання.

Встановлено і це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення в цій частині ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
про неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права
безпідставні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Нетішинського міського
суду Хмельницької області від 15 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя
апеляційного суду
Н.О.Федорова