Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Карпенко С.О., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Кіцманського
районного суду Чернівецької області
від 15 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернівецької
області від 26 грудня 2013 року,

встановив:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 1991 року вона
перебуває у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4 За час шлюбу сторонами набуто
майно, яке є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя: житловий будинок
(незакінчений будівництвом) АДРЕСА_1,
загальною площею 237,6 кв. м, а також
транспортні засоби: «Фольксваген
Кадді», «Рено Трафік», «Фіат Дукато».
ОСОБА_4 у добровільному порядку
відмовляється поділити спільне майно
подружжя. Ураховуючи викладене та
уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3
просила задовольнити її позов і
поділити спільне сумісне майно
подружжя, виділивши їй і визнати за нею
право власності на 504/1000 частин
незакінченого будівництвом житлового
будинку (ступінь готовності 100%), що
розташований за адресою: АДРЕСА_1, а
саме: коридор площею 18,80 кв. м на першому
поверсі, гараж площею 28,40 кв. м на
першому поверсі, санвузол площею 7,80 кв.
м на першому поверсі, кухню площею 31,60
кв. м на першому поверсі, кімнату площею
33,20 кв. м на першому поверсі, а всього
площею 119,80 кв. м; виділити ОСОБА_4 і
визнати за ним право власності на 496/1000
частин незакінченого будівництвом
житлового будинку (ступінь готовності
100%), що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, а саме: коридор площею 27,90 кв. м
на мансардному поверсі, кімнату площею
32,70 кв. м на мансардному поверсі,
кімнату площею 28,30 кв. м на мансардному
поверсі, кімнату площею 28,90 кв.
м на мансардному поверсі, а всього
площею 117,80 кв. м, залишити у його
власності автомобілі марки:
«Фольксваген Кадді», «Рено Трафік»,
«Фіат Дукато»; визнати за подружжям
право спільної сумісної власності на
літню кухню під літ. «Б», убиральню під
літ. «В», вигрібну яму під літ. «І»,
огорожу № 12, криницю № 3, що розташовані
за адресою: АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію
різниці вартості часток у спільному
майні в сумі 241 648 грн.

Рішенням Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 15
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 26 грудня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3
- ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у
справі судові рішення, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що незавершений будівництвом
будинок є самочинним будівництвом,
тому згідно зі ст. 376 ЦК України особи,
які здійснили таке будівництво не
набувають права власності на нього і
таке майно не підлягає поділу.
Відповідачем не доведено відчуження
автомобілів, а позивачка не заявляла
вимоги про поділ їх в натурі.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій повністю
погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Установлено, що з 30 вересня 1991 року
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Згідно з договором купівлі-продажу від
30 червня 2004 року ОСОБА_6
придбала земельні ділянки: для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд площею 0,2500 га та для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,0496 га, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі договору купівлі-продажу
від 30 червня 2004 року ОСОБА_6
отримала 13 вересня 2004 року два
державних акти на право власності на
земельну ділянку.

Рішенням Шипинецької сільської ради
Кіцманського району Чернівецької
області від 13 жовтня 2004 року ОСОБА_6
надано дозвіл на будівництво
індивідуального житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

06 січня 2005 року відділом
містобудування і архітектури
Кіцманської РДА ОСОБА_6 видано дозвіл
на виконання будівельних робіт.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла.

З червня 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3
розпочали будівельні роботи на
підставі дозвільних документів,
виданих ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі рішення Кіцманського
районного суду Чернівецької області
від 14 січня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 розірвано.

Ступінь готовності житлового будинку
АДРЕСА_1 згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 21
серпня 2013 року становить 100 %.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування» зазначено, що якщо
будівництво здійснювалося згідно із
законом, то у разі смерті забудовника
до завершення будівництва його права
та обов'язки як забудовника входять до
складу спадщини.

Вирішуючи спір і зазначаючи, що
незавершений будівництвом житловий
будинок є самочинним будівництвом,
оскільки збудований без належних
дозволів, суд першої інстанції на
вказані норми права уваги не звернув,
не надав оцінки тому, що ОСОБА_4 у
встановленому законом порядку прийняв
спадщину, яка відкрилась після смерті
його матері, ОСОБА_6, у зв'язку з
чим до нього перейшли права
забудовника.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься і в ст. 368 ЦК
України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності. У разі поділу такого майна,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними. Оскільки будівництво
недобудованого будинку розпочато за
час шлюбу, то такий будинок може бути
визнаний об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Однак, відповідно до частин 2, 3 ст. 331 ЦК
України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації. До
завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані у процесі цього
будівництва (створення майна). Оскільки
до виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва, то
положеннями ст. 331 ЦК України не
передбачено можливості визнання права
власності на недобудоване нерухоме
майно в судовому порядку.

Суд першої інстанції залишив поза
увагою, що спірний будинок збудований
сторонами за час шлюбу, тому він може
бути об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, при цьому подружжя
є власниками лише матеріалів,
обладнання, які були використані в
процесі будівництва.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в постанові від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до
частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд першої інстанції у порушення вимог
статей 4, 10 ЦПК України не сприяв
всебічному й повному з'ясуванню
обставин справи, зокрема, не встановив
обсягу спільного майна подружжя, що
підлягає поділу, не з'ясував наявності
транспортних засобів у власності
ОСОБА_4, не дослідив докази їх законного
відчуження, не уточнив предмету та
підстав заявленого позову і не
роз'яснив позивачці її права щодо
уточнення позову в частині поділу в
натурі транспортних засобів, оскільки
вони є неподільними речами.

Судами також встановлено, що за
відповідачем зареєстровані
автотранспортні засоби «Фольксваген
Кадді», «Рено Трафік», «Фіат Дукато»,
які були придбані подружжям в період
шлюбу та відчужені відповідачем під
час перебування у шлюбі.

Відмовляючи в позові в частині
стягнення з відповідача грошової
компенсації вартості Ѕ частини
автомобілів, суд не взяв до уваги, що у
випадку, коли при розгляді вимоги про
поділ спільного майна подружжя буде
встановлено, що один з них здійснив
його відчуження чи використав його на
свій власний розсуд проти волі іншого
подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на
її потреби або приховав його, таке
майно або його вартість враховується
при його поділі (п. 30 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»). Суди не
дослідили докази на підтвердження чи
спростування цих обставин, отже
фактично не розглянули спір по суті.

Отже, суд першої інстанції не з'ясував
всі обставини справи, не дослідив всі
докази та не надав їм оцінки. З'ясування
цих обставин має суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду
Чернівецької області від 15
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 26
грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

С.О.
Карпенко

І.М.
Фаловська