ЄУН № 389/2278/13-ц
Проваждення № 2/389/608/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 травня 2014 року Знам'янський
міськрайонний суд Кіровоградської
області в складі:

головуючого судді
Ябчик Н.М.,

при секретарі

Красіловській О.А

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Знам'янка
Кіровоградської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
виселення та за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання права
власності на частку у спільному майні
подружжя та визнання договору
дарування недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та виселення.
Вказав, що є єдиним власником квартири
під номером АДРЕСА_1. Що
підтверджується договором дарування
від 30.01.2012 року. В даній квартирі
постійно проживає та зареєстрований
батько - відповідач по справі ОСОБА_4,
який позбавляє можливості вільно
користуватися та розпоряджатися своїм
особистим майном. Просить визнати
відповідача таким, що втратив право
користування вищезазначеним житловим
приміщенням та виселити останнього з
квартири.

В свою чергу ОСОБА_2, отримавши позов
ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права
власності на частку у спільному майні
подружжя та визнання договору
дарування недійсним. Свої позовні
вимоги обґрунтовав тим, що перебуваючи
із відповідачем ОСОБА_3 у
зареєстрованому шлюбі у 2003 році за
рахунок спільних коштів придбали
спірну квартиру АДРЕСА_1 тому вважає,
що на підставі ст. 70 Сімейного Кодексу
України має право на ? частку у
спільному майні подружжя, а саме
вищезазначеній квартирі. Крім того,
посилається на те, що договір дарування
даної квартири, укладений між
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від
30.01.2012 вчинено без його згоди як
співвласника спільного сумісного
майна та такий, що порушує його права як
співвласника на частку у спільному
майні подружжя. Тому вважає, що даний
договір в розумінні ст. 229 ЦК України є
правочином, вчиненим під впливом
помилки і несе в собі ознаки
недійсності. Просить суд визнати за ним
право власності на ? частину у
спільному майні подружжя - вказаному
жилому приміщенні та визнати
недійсним зазначений договір
дарування та скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_1 на
дану квартиру.

Ухвалою Знам'янського міськрайонного
суду Кіровограської області від 16
вересня 2013 року справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та виселення та
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про визнання права власності на
частку у спільному майні подружжя та
визнання договору дарування недійсним,
об»єднано в одне провадження для
спільного розгляду.

Представник позивача ОСОБА_1 з»явився у
судове засідання. Позовні вимоги
ОСОБА_1 підтримав в повному обсязі.
Посилаючись на обставини, викладені в
позові. Вимоги ОСОБА_2 не визнав,
посилаючись на їх безпідставність та
необґрунтованість, як наслідок просив
відмовити в задоволенні останнього.

Представник відповідача ОСОБА_2 у
судове засідання з»явився. Позовні
вимоги ОСОБА_2 підтримав у повному
обсязі. Посилаючись на обставини,
викладені в позові. Позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнав, посилаючись на їх
безпідставність та необґрунтованість,
як наслідок в задоволенні останнього
просив відмовити.

Заслухавши пояснення представників
сторін, спеціаліста, дослідивши
матеріали справи та оцінивши докази по
справі в їх сукупності, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
та такими, що не підлягають
задоволенню, а також задоволенню не
підлягають вимоги і ОСОБА_2

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником квартири АДРЕСА_1 що
підтверджується договором дарування
квартири від 30.01.2012 року № 32,
посвідченого приватним нотаріусом
Знам»янського нотаріального округу
Кіровоградської області ОСОБА_5 Даний
договір в подальшому було піддано
державній реєстрації, видано
реєстраційне посвідчення від 08.11.2012
року, видане Знамянським міжміським
комунальним підприємством бюро
технічної інвентаризації, а також
витяг про державну реєстрацію права
власності на нерухоме майно від 08.11. 2008
року. У вищезазначеній квартирі крім
власника зареєстровано його мати -
ОСОБА_3 та з 2003 року його батько ОСОБА_2,
який є відповідачем, що
підтверджується довідкою, виданою ЖЕК
№ 1 м. Знам»янки № 883 від 24.05.2013 року.
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у
даній квартирі на правах члена сім'ї
власника, що не заперечується
сторонами по справі.

Згідно ст.156 ЖК України, члени сім'ї
власника жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку
(квартири) член його сім'ї вправі
вселяти в займане ним жиле приміщення
інших членів сім'ї. На вселення до
батьків їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку
належать особи, зазначені в частині
другій статті 64 цього кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.

Відповідно до ст.157 зазначеного Кодексу
членів сім'ї власника жилого будинку
може бути виселено у випадках,
передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу.

Підстави про виселення відповідача
передбачених ч.1 ст.116 ЖК представником
позивача не надано.

Стаття 116 Житлового кодексу України
встановлює як умову виселення осіб,
винних у використанні жилого
приміщення не за призначенням або
порушенні правил співжиття, наявність
фактів, які свідчать, що зазначені дії
мали систематичний характер, а заходи
попередження і громадського впливу
щодо таких осіб виявилися
безрезультатними.

Пленум Верховного суду України в
постанові № 2 від 12.04.1985 року, з
наступними змінами та доповненнями,
«Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» розяснив
судам, що під заходами попередження і
громадського впливу слід розуміти
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів та іншими
громадськими організаціями за місцем
роботи або проживання відповідача.

Під час розгляду справи по суті ані
позивачем ані його представником не
надано належних доказів, а саме
матеріалів перевірок органів
внутрішніх справ, протоколів та
матеріалів адміністративної комісії
виконкому, протоколів зборів
квартального комітету, тощо), з приводу
того, що позивач ОСОБА_2 систематично
порушує правила співжиття.

Тому, суд вважає, що позивач
ОСОБА_1 не навів переконливих доводів
на обґрунтування обставин, які б стали
підставою для виселення відповідача зі
спірної квартири, оскільки в судовому
засіданні не встановлено фактів
систематичного порушення правил
співжиття.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно ст.
216 ЦК України недійсний правочин не
створює юридичних наслідків крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності із роз'ясненнями
наданими п.26 Постанови №9 Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" особами, які
беруть участь у справі про визнання
правочинів недійсним, є насамперед
сторони правочину.

Стосовно позову ОСОБА_2, судом
встановлено, що позивач та відповідач
ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 22.09.1990 року, який рішенням
Знамянського міськрайонного суді від
18.04.2012 року розірвано. Під час
перебування у шлюбі останніми придбано
квартиру АДРЕСА_1, згідно договору
купівлі-продажу від 01.10.2003 року, який за
спільною згодою подружжя оформлено на
відповідача ОСОБА_3. В подальшому
спірну квартиру подаровано
відповідачем ОСОБА_3 сину ОСОБА_1 При
цьому слід зазначити, що ОСОБА_2 надано
згоду на укладення даного правочину у
письмовому вигляді. Дана обставина
підтверджено наданими у судовому
засіданні поясненнями нотаріуса
ОСОБА_5 та копією заяви від ОСОБА_2 про
згоду на відчуження вищезазначеної
квартири справжність підпису на якій
засвідчено приватним нотаріусом
Знам'янського міського нотаріального
округу Кіровоградської області ОСОБА_5
від 30.01.2012 року, зареєстрованої в
реєстрі за № 31 (а.с. 112). Тобто даним
майном, що було об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, дружина
розпорядилася із дотриманням вимог
закону, а саме ч.1,3 ст. 65 СК України.

В зв»язку з вищевикладеним, суд вважає,
що вимога про визнання права власності
на 1/2 частини у спільному майні
подружжя - зазначеної квартири на
даний час є безпідставною та
необґрунтованою.

Також задоволенню не підлягає
вимога щодо визнання договору
дарування недійсним, оскільки ОСОБА_2
не є учасником спірного договору
дарування, а такими є ОСОБА_3 та ОСОБА_1.
Крім того, нотаріус ОСОБА_5. пояснила,
що правочин нею посвідчений законно,
перед його укладанням сторонам були
роз'ясненні суть та наслідки укладання
такого договору, який прочитаний як
сторонами особисто так і нею вголос в
присутності сторін.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та
вимоги ОСОБА_2 задоволенню не
підлягають, оскільки останніми на
підтвердження вимог ст.60 ЦПК України не
доведені ті обставини, на які вони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень.

На підставі викладеного, ст. 203,ст.215,
ст.ст. 9,ст. 116, 156, 157 ЖК України,
керуючись, ст.ст. 10, 11, 60, ст.ст.212-218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням та виселення - відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_1 про визнання права власності на
частку у спільному майні подружжя та
визнання договору дарування недійсним
- відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до апеляційного суду
Кіровоградської області через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня проголощення рішення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено
13.05.2014 року.

Суддя Знам"янського

міськрайонного суду

Кіровоградської області
Ябчик Н.М.