АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Стельмащук П.Я. Провадження
№ 22-ц/789/308/14 Доповідач - Бахметова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 р. колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Бахметової В.Х.

суддів - Ткач О. І., Гірського Б. О.,

при секретарі - Майка Р.Ю.

з участю
ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Тернополі
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 26 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 26 листопада 2013
року позов задоволено:

стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 борг в розмірі 32 000 грн;

стягнуто із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі
320 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати вказане рішення суду
та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам у справі, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом
першої інстанції не з'ясовано чи
фактично мав місце договір позики між
сторонами, оскільки наявна в
матеріалах справи розписка не
підтверджує факт виникнення боргових
зобов'язань ОСОБА_3 перед ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1
та його представник ОСОБА_2 не
погоджуються з доводами апеляційної
скарги, вважають, що рішення суду
першої інстанції є законним,
відповідає матеріалам справи.

Колегія суддів, заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
ОСОБА_1 та його представника,
перевіривши доводи апеляційної скарги
за матеріалами справи, приходить до
висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_3
слід відхилити, виходячи із наступних
підстав.

В серпні 2012 року ОСОБА_1
звернувся в суд із вищевказаним
позовом, посилаючись на те, що 08 травня
2012 року між ним та відповідачем
укладено договір позики, відповідно до
якого відповідач взяв у нього грошові
кошти в розмірі 32 000 грн., які
зобов'язався повернути не пізніше
08.08.2012 року.

Оскільки на неодноразові
усні попередження та письмову вимогу
про сплату боргу, ОСОБА_3 відмовляється
добровільно повернути борг, ОСОБА_1
просив стягнути з нього усю суму боргу
за договором позики в розмірі 32000 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач, не повернувши суму боргу
позивачу згідно умов укладеного між
сторонами договору позики, порушив
права позивача, які підлягають захисту
шляхом стягнення із ОСОБА_3 всієї суми
боргу.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки він відповідає вимогам закону
та ґрунтується на матеріалах справи.

Судом першої інстанції
встановлено, що 08.05.2012 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_3 укладено договір позики
грошових коштів, згідно умовами якого
ОСОБА_1 позичив ОСОБА_3 грошові кошти в
сумі 32 000 грн., а останній зобов'язався
повернути позикодавцеві зазначену
суму коштів до 08.08.2012 року, про що
свідчить оригінал розписки, який
міститься в матеріалах справи (а.с.33).

08.08.2012 року позивачем надіслано
відповідачу письмову претензію про
повернення боргу на суму 32.000 грн., однак
станом на сьогоднішній день
зобов'язання за договором позики не
виконано.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Крім того, частиною першою статті
1049 ЦК України встановлено, що за
договором позики на позичальникові
лежить зобов'язання повернути суму
позики у строк та в порядку, що
передбачені договором.

Враховуючи вищевикладене,
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про необхідність
захисту порушених цивільних прав
ОСОБА_1 шляхом стягнення із ОСОБА_3 в
його користь боргу за договором позики
у розмірі 32 000 грн.

Таким чином, суд першої
інстанції, вірно застосував норми
матеріального права, висновки суду про
встановлені обставини й правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності та підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні, тому рішення суду є
законним та обґрунтованим і колегія
суддів не вбачає підстав для його
скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів,-

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 26 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її проголошення і може
бути оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області В.Х. Бахметова