Справа № 565/290/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року
м. Кузнецовськ

Кузнецовський міський суд Рівненської
області під головуванням

судді Малкова В.В.при секретарі
судового засідання за участю: позивача
представника позивача відповідача
представника відповідача представника
органу опіки і піклування Бірук Н.С.
ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5
ОСОБА_6 не з»явився

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань Кузнецовського міського суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання права спільної
часткової власності та встановлення
розміру часток у праві спільної
часткової власності, -

в с
т а н о в и в:

Позивач звернулась в суд з позовом до
відповідача про визнання за позивачем,
відповідачем та їх неповнолітніми
дітьми: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, права власності на 1/4
частки житлового приміщення -
двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (далі -
спірна квартира). В позові вказує, що
спірна квартира перебуває у приватній
власності відповідача. Проте вказане
майно нажите нею і відповідачем під час
шлюбу. Також право власності на 1/4
частку спірної квартири мають
неповнолітні діти позивача і
відповідача. Тому просить визначити
ідеальні частки у спірній квартирі - по
1/4 сторонам і їх неповнолітнім дітям на
підставі ст.ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім»ю, ст.ст.79, 177 СК, ст.ст. 319,357,358,372 ЦК.

Представник органу опіки і піклування
в судове засідання не з»явився, подав
заяву про розгляд справи за його
відсутності.

Позивач в судовому засіданні вимоги
позову підтримала. Представник
позивача пояснила, що відповідач не
визнає право власності на спірну
квартиру за позивачем і їх дітьми,
чинить перешкоди у користуванні
квартирою. Також пояснила, що при
визначенні часток при поділі майна
подружжя суд може відступити від засад
рівності часток, тому на підставі ч.3
ст.70 СК та враховуючи, що відповідач має
заборгованість по сплаті аліментів на
утримання дітей, слід визнати спірну
квартиру спільною частковою власністю
сторін і їх неповнолітніх дітей та
визначити частки всіх співвласників.

Відповідач вимоги позову не визнав.
Представник відповідача в судовому
засіданні пояснила, що позов слід
залишити без задоволення, через
безпідставність та у зв»язку з тим, що
спірна квартира є спільною сумісною
власністю сторін, а вимог про поділ
майна, нажитого в шлюбі, позивач не
заявляв.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
дослідивши наявні докази та керуючись
законом, прийшов до висновку, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

З 1994 року до 14.09.2011 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується копією рішення
Кузнецовського міського суду від 02.09.2011
року. Свідоцтвами про народження
підтверджується, що сторони мають двох
неповнолітніх дітей ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Сторони і їх неповнолітні діти
проживають разом у спірній квартирі, що
підтверджується довідкою ЖЕД з місця
проживання. Під час перебування в шлюбі
з позивачем відповідач уклав договір
купівлі-продажу спірної квартири від
19.02.1997 року, яку придбав за сім тисяч
гривень, факт отримання продавцем
коштів підтверджується п.3 цього
договору. Згідно з інформаційною
довідкою з Реєстру прав власності на
нерухоме майно від 18.03.2014 спірна
квартира є приватною власністю
відповідача, інших співвласників
немає. Сторони визначили, що на момент
розгляду справи вартість спірної
квартири становить 30000 гривень.

Як передбачено ст.22 КпШС майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку. За
приписами ст.ст.60-63,68 СК, будь-яке майно
(крім речей індивідуального
користування та речей, які виключені з
цивільного обороту), набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини
самостійного заробітку (доходу).
Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження цим майном, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. В судовому
засіданні не добуто доказів про
встановлення між позивачем та
відповідачем домовленостей щодо
реалізації права власності на нерухоме
майно, що є предметом спору. За таких
обставин суд вважає, що спірна квартира
є спільною сумісною власністю позивача
і відповідача.

Згідно із роз"ясненнями, наведеними у
п.19, п.22 і п.25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.07 №11
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" та
положеннями ст.ст.69-71 СК, ст.372 ЦК вимога
про поділ майна подружжя може бути
предметом розгляду в суді у разі
недосягнення згоди між дружиною і
чоловіком (колишніми дружиною і
чоловіком) про поділ майна, що є їх
спільною сумісною власністю. Обсяг та
вартість майна подружжя, що підлягає
поділу, має бути вказана у відповідній
заяві. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, за умови виплати
іншому з подружжя грошової компенсації
вартості його частки у спільному майні.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
передбачено, що спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно (частина
четверта статті 355 ЦК), тобто діє
презумпція спільної часткової
власності. Частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом. Отже, якщо розмір часток у
такій власності не було визначено і
учасники спільної власності при
придбанні майна не виходили з рівності
їх часток, розмір частки кожного з них
визначається з урахуванням вкладу
кожного із співвласників у придбання
(виготовлення, спорудження) майна.
Частка суб'єкта права спільної
сумісної власності визначається,
зокрема, при поділі майна, виділі
частки зі спільного майна, зверненні
стягнення на майно учасника спільної
власності за його боргами, відкритті
після нього спадщини.

Договір про поділ спірної квартири
сторони не укладали. Як передбачено
ст.372 ЦК майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. Договір про поділ
нерухомого майна, що є у спільній
сумісній власності, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Виходячи з наведеного, вимога позову
про визнання за позивачем права
власності на 1/4 частку спірної квартири
- майна, що є спільною сумісною
власністю позивача та відповідача,
задоволенню не підлягає. Оскільки
частки у спільній сумісній власності
подружжя є рівними, тому присудження
сторонам лише 1/4 частки спірної
квартири суперечитиме їх інтересам.
Також вказана вимога є похідною від
вимоги про поділ спільного майна
подружжя. В свою чергу, вимога про поділ
спільного майна сторін, зокрема
спірної квартири, в позові не заявлена.

Вимога про визнання за позивачем права
власності на спірну квартиру з підстав,
передбачених ст.392 ЦК, у позові не
заявлена.

У відповідності із ч.1 ст.11 ЦПК суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вказано в позові неповнолітні діти
сторін також набули право власності на
частки спірної квартири. А саме,
неповнолітній син сторін ОСОБА_7 набув
право на 1/4 частку спірної квартири,
оскільки ця квартира була придбана
відповідачем у 1997 році за кошти від
продажу квартири АДРЕСА_2,
співвласниками якої являлись позивач,
відповідач і їх неповнолітній син
ОСОБА_7. Право власності на 1/4 частку
спірної квартири виникло у
неповнолітньої дочки сторін ОСОБА_8 за
правом народження та проживання у
спірній квартирі.

Проте вказане твердження позивача є
безпідставним і необгрунтованим. Так,
згідно із ст.ст. 173-176 СК, батьки і діти,
зокрема ті, які спільно проживають,
можуть бути самостійними власниками
майна. При вирішенні спору між батьками
та малолітніми, неповнолітніми дітьми,
які спільно проживають, щодо
належності їм майна вважається, що воно
є власністю батьків, якщо інше не
встановлено судом. Майно, придбане
батьками або одним із них для
забезпечення розвитку, навчання та
виховання дитини (одяг, інші речі
особистого вжитку, іграшки, книги,
музичні інструменти, спортивне
обладнання тощо), є власністю дитини.
Майно, набуте батьками і дітьми за
рахунок їхньої спільної праці чи
спільних коштів, належить їм на праві
спільної сумісної власності. Права
батьків та дітей на користування
житлом, яке є власністю когось із них,
встановлюються законом.

В свою чергу, на момент придбання
відповідачем спірної квартири
неповнолітній ОСОБА_7 являвся
співвласником квартири АДРЕСА_2, що
підтверджується технічним паспортом
на вказану квартиру (а.с.5) і угодою про
розірвання договору купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_2 від 26.02.1997 року. Листом
Рівненського обласного БТІ №178 від
02.04.2014 підтверджується, що сторони
продали квартиру АДРЕСА_2 09.06.1998 року.
Отже, позивач не довів, що спірна
квартира була придбана у 1997 році за
кошти від продажу квартири АДРЕСА_2,
співвласником якої являвся також і
неповнолітній син сторін ОСОБА_7.

Неповнолітня ОСОБА_8 не народилась на
момент придбання спірної квартири.

Отже в судовому засіданні не здобуто
будь-яких доказів набуття права
власності на спірну квартиру за
рахунок спільної праці чи спільних
коштів сторін і їх неповнолітніх дітей.

Як передбачено ч.2 і ч.3 ст.70 СК при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Під час судового розгляду встановлено,
що відповідач має заборгованість по
сплаті аліментів на утримання
неповнолітніх дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в
розмірі 6526, 98 грн.. Тобто вказана
обставина має істотне значення для
суду при визначенні часток подружжя у
разі поділу майна, що нажите подружжям
під час перебування в шлюбі, відповідно
вимога про визначення часток є
похідною від вимоги про поділ майна
подружжя.

Проте предметом спору не є поділ майна
подружжя.

Як передбачено ч.2 ст.11 ЦПК особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Таке право мають також
особи (за винятком тих осіб, які не
мають цивільної процесуальної
дієздатності), в інтересах яких
заявлено вимоги.

За таких обставин, слід відмовити через
необґрунтованість і безпідставність у
задоволенні позову в частині вимог про
визнання права власності на 1/4 частку
кожному у праві власності на спірну
квартиру за неповнолітніми дітьми
сторін ОСОБА_7 і ОСОБА_8.

Відповідачем судові витрати по
справі не понесені.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 60-71, 173-176 СК України, ст. ст. 319, 355,
357,358,372,392 ЦК України, ст.ст. 11,88,212-215 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

Відмовити повністю у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання права спільної часткової
власності та встановлення розміру
часток у праві спільної часткової
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається сторонами протягом десяти
днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду Рівненської області
через Кузнецовський міський суд.

Головуючий

Повний текст рішення виготовлено і
підписано головуючим 09 квітня 2014 року