АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5869/2014
Головуючий у першій інстанції -
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука
М.І.,

суддів
Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Сливка А.В.,

за участю:

стягувача ОСОБА_2,

представника стягувача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського
районного суду м. Києва від 12 березня 2014
року по справі за поданням державного
виконавця Відділу Державної
виконавчої служби Деснянського
районного управління юстиції у місті
Києві про тимчасове обмеження у праві
виїзду за межі України ОСОБА_4,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року державний виконавець
ВДВС Деснянського РУЮ у місті Києві
звернувся до суду з поданням про
тимчасове обмеження у праві виїзду за
межі України громадянина ОСОБА_4,
посилаючись на те, що останнім
добровільно не виконано рішення суду
про стягнення заборгованості на
користь ОСОБА_2

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Києва від 12.03.2014 в задоволенні подання
відмовлено.

В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_2
просить ухвалу суду скасувати та
постановити нову про задоволення
подання. Вказує, що суд не повністю
з'ясував обставини, які мають значення
для справи, порушив норми
матеріального та процесуального права,
внаслідок чого постановив не
мотивовану та незаконну ухвалу.

В судовому засіданні апелянт та його
представник підтримали апеляційну
скаргу з викладених в ній підстав та
просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засіданні не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином, про причини неявки суд
не повідомили, заяв про відкладення
розгляду справи не подавали, а тому
колегія суддів визнала за можливе
розглянути справу за відсутності осіб,
які не з'явились, оскільки їх неявка не
перешкоджає розгляду справи (ч. 2 ст. 305
ЦК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення апелянта та його
представника, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні подання суд
першої інстанції виходив з відсутності
передбачених законом підстав для його
задоволення.

З висновком суду про відсутність
підстав для задоволення подання щодо
тимчасового обмеження боржника у праві
виїзду за межі України, колегія суддів
повністю погоджується, з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 3 п. 18 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець має право у разі
ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника-фізичної особи
або керівника боржника-юридичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язання за рішенням.

Відповідно до норм ЦПК України та
Закону України «Про порядок виїзду з
України та в'їзд в Україну громадян
України» (ст. 6 вказаного Закону) одним
із заходів забезпечення виконання
рішення може бути тимчасове обмеження
боржника у праві виїзду за межі України
з вилученням паспортного документа чи
без такого, причому таке обмеження
можливо на підставі судового рішення
за поданням державного виконавця лише
у разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням.

Згідно із ст. 377-1 ЦПК України питання
про тимчасове обмеження боржника -
фізичної особи або керівника боржника -
юридичної особи у праві виїзду за межі
України при виконанні судових рішень
та рішень інших органів (посадових
осіб) вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
державного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби. Суд негайно
розглядає подання, зазначене у частині
першій цієї статті, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб за участю
державного виконавця.

Слід зазначити, що чинне законодавство
не містить визначення поняття
«ухилення» і практика Конституційного
Суду України щодо його офіційного
тлумачення відсутня.

У сучасній українській мові слово
«ухилення» тлумачиться так: -
відступати, відхилятися, вивертатися; -
намагатися не робити чого-небудь, не
брати участі в чомусь; уникати; -
навмисно не давати відповіді на
запитання або говорити про щось інше.

Отже, з погляду значення
словосполучення «ухилення від
виконання зобов'язань, покладених
судовим рішенням, рішенням іншого
органу (посадової особи)», вжите у п. 5 ч.
1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. 3 ст. 11
Закону № 606-ХІV, означає з об'єктивної
сторони такі діяння (дії чи
бездіяльність) особи боржника, які
полягають у навмисному чи іншому
свідомому невиконанні нею зазначених
обов'язків. У зв'язку з цим і
здійснюється примусове виконання. Це
також є підставою для звернення з
поданням до суду щодо вирішення
питання про застосування до такої
особи тимчасового обмеження у праві
виїзду за межі України.

На переконання колегії суддів, особа,
яка має невиконані зобов'язання, не
може вважатися винною в ухиленні, поки
не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК
наявність умислу та обставини, які є
предметом посилання суб'єкта подання
про тимчасове обмеження у праві виїзду
за межі України як на підставу його
вимог, підлягають доведенню. Зокрема,
задоволення такого подання можливе
лише за умови «доведення факту
ухилення боржника від виконання
зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК
України, згадане подання розглядається
судом негайно, без виклику чи
повідомлення сторін та інших
заінтересованих осіб, за участю
державного виконавця, то саме на
останнього покладається тягар
доказування. Тим паче, що особа,
стосовно обмеження права якої внесено
подання, фактично позбавлена
можливості довести суду, що нею було
вжито усіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Законом передбачено юридичні санкції у
вигляді тимчасового обмеження у праві
виїзду не за наявність факту
невиконання зобов'язань, а за ухилення
від їх виконання. У зв'язку з цим з метою
всебічного і повного з'ясування всіх
обставин справи, встановлення дійсних
прав та обов'язків учасників спірних
правовідносин, суду належить з'ясувати,
чи дійсно особа свідомо не виконувала
належні до виконання зобов'язання в
повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх
зобов'язань є оціночним поняттям.
Теоретично їх невиконання може бути
зумовлене об'єктивними причинами,
наприклад, внаслідок відсутності
майна, роботи, незадовільного
фінансового стану, тривалого
відрядження, важкої хвороби тощо. Однак
воно може мати й принципово інше
походження, суб'єктивне, коли боржник
свідомо ухиляється від виконання - має
змогу виконати зобов'язання у повному
обсязі або частково, але не робить
цього без поважних причин.

Саме невиконання боржником самостійно
зобов'язань протягом строку, про що
вказує державний виконавець в
постанові про відкриття виконавчого
провадження, не може свідчити про
ухилення боржника від виконання
покладених на нього рішенням
обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням
факт ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, повинен вже відбутися і бути
об'єктивно наявним та вбачатися з
матеріалів виконавчого провадження.

У зв'язку із цим про ухилення боржника
від виконання покладених на нього
рішенням обов'язків у виконавчому
провадженні може свідчити невиконання
ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6
ст. 12 Закону № 606-ХІV, зокрема, утримання
від вчинення дій, які унеможливлюють чи
ускладнюють виконання рішення; надання
у строк, встановлений державним
виконавцем, достовірних відомостей про
свої доходи та майно, у тому числі про
майно, яким він володіє спільно з
іншими особами, про рахунки у банках чи
інших фінансових установах; своєчасна
явка за викликом державного виконавця;
письмове повідомлення державному
виконавцю про майно, що перебуває в
заставі або в інших осіб, а також про
кошти та майно, належні боржникові від
інших осіб.

Звертаючись до суду з даним поданням
державний виконавець надав суду копії
виконавчого листа, постанови про
відкриття виконавчого провадження та
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження. Будь-яких доказів про
повідомлення боржника щодо відкриття
провадження (вручення йому постанови),
виклику боржника, направлення вимог і
повідомлень, тощо та ухилення його від
виконання зобов'язань, державним
виконавцем не надано, а відтак останнім
не доведено ухилення боржника від
виконання зобов'язань.

Так, державним виконавцем не надано
доказів, які свідчили б про те, що
боржник ухиляється від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням суду. Крім того, відсутні
докази про обізнаність боржника з
наявністю відкритого виконавчого
провадження та строками його
добровільного виконання, а також
вимогою державного виконавця про
необхідність явки до державного
виконавця. При цьому, слід зазначити, що
саме по собі направлення вимоги не
свідчить про її отримання боржником.

Таким чином, у суду першої інстанції, за
наявних у справі доказів, були відсутні
підстави для висновку про ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням суду, а
відтак й були відсутні законні
підстави для задоволення подання щодо
обмеження боржника у праві виїзду за
межі України.

Водночас, необхідно наголосити, що за
наявності об'єктивних даних щодо
ухилення боржника від виконання
рішення суду, державний виконавець не
позбавлений права повторно звернутись
до суду з відповідним поданням, в
порядку передбаченому законом.

У відповідності з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 307
ЦПК України за наслідками розгляду
скарги на ухвалу суду першої інстанції
апеляційний суд має право постановити
ухвалу про відхилення апеляційної
скарги і залишення ухвали суду без
змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
218, 303, 304, 307, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м.
Києва від 12 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді