Ухвала

іменем україни

5 лютого 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Карпенко С.О.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - реєстраційна служба
Головного управління юстиції у м.
Києві, про визнання майна особистою
власністю, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 25 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 6 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 30 квітня 2010 року
нею за власні кошти придбано квартиру
АДРЕСА_1. Хоча квартира була придбана
під час перебування у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем, однак останній не
брав участі у її придбанні. ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вселились у спірну
квартиру 1 червня 2010 року, проте у
зв'язку із зловживанням відповідачем
алкогольними напоями, вчиненням ним
сварок та погрозами з його боку вона
змушена була розірвати з відповідачем
шлюб та орендувати з донькою іншу
квартиру, хоча самостійно продовжує
оплачувати витрати за
житлово-комунальні послуги у спірній
квартирі. З огляду на зазначене,
просила задовольнити позов.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва
від 6 листопада 2013 року, позовні вимоги
ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої
власності на квартиру АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й апеляційний суд,
виходив з того, що спірна квартира
придбана позивачем за особисті кошти,
отримані нею від продажу належного їй
на праві власності нерухомого майна,
придбаного за кошти від продажу майна,
що належало позивачці на підставі
договору дарування, тобто виникло
право особистої приватної власності
подружжя. Таким чином, має місце
трансформація одного об'єкта цієї
власності в інший, при цьому позивачем
особисто понесено тягар матеріального
оформлення договору купівлі-продажу
спірної квартири.

Проте погодитись із такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна,
оскільки суди дійшли їх з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що на підставі
договору дарування від 20
грудня 1995 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, зареєстрованого
за реєстровим № 2356,
ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 отримала у
дар 14/100 частини квартири АДРЕСА_2 (а.с.
32).

3 червня 1998 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8
укладено договір купівлі-продажу
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, зареєстрований
за реєстровим № 1029, предметом якого є
14/100 квартири АДРЕСА_2 (а.с. 33).

23 червня 1998 року на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
державним нотаріусом Першої київської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованого за реєстровим № 24-1368,
ОСОБА_3 придбала квартиру
АДРЕСА_3, яка 31 серпня 1998 року
зареєстрована Київським міським бюро
технічної інвентаризації на праві
особистої власності за ОСОБА_3 за
реєстровим № 661 (а.с. 34, 35).

30 квітня 2010 року на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу,
зареєстрованого за реєстровим № 442,
ОСОБА_3 продала ОСОБА_9 квартиру
АДРЕСА_3, вартість якої згідно п. 3
договору становить 435 600 грн (а.с. 36).

30 квітня 2010 року між ПАТ
«Індустріально-експортний банк» та
ОСОБА_3 укладено кредитний договір №
18/10-Ж, відповідно до умов якого банк
надає позичальнику на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості та цільового характеру
використання кредит у сумі 180 000 грн зі
строком дії договору 2010 року по 29
квітня 2020 року. Згідно з п. 1.2.
договору кредит надається
позичальнику на придбання нерухомого
майна, а саме: двокімнатної квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 50,70 кв.м,
жилою площею 30,60 кв.м, яка забезпечена
згідно полісу добровільного
комплексного страхування іпотеки у ТОВ
«СК «Наста». (а.с. 24-31,9-10).

30 квітня 2010 року на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу,
зареєстрованого за реєстровим № 3421,
ОСОБА_3 за 602 368,40 грн
придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 50,70 кв.м, жилою площею
30,60 кв.м, яка 13 травня 2010 року
зареєстрована Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна на праві приватної
власності за ОСОБА_3 за реєстровим № 603.
(а.с. 37-40).

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 1 липня 2011
року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
зареєстрований відділом реєстрації
актів цивільного стану Дніпровського
районного управління юстиції у м. Києві
8 грудня 2005 року, актовий запис № 2531,
розірвано (а.с. 20-23)

Згідно довідки № 20/01 від 20 лютого 2013
року, виданої ТОВ
«Сервіс-Груп», ОСОБА_3 працює на посаді
головного бухгалтера за сумісництвом в
ТОВ «Сервіс-Груп», за період з січня 2012
року по грудень 2012 року її дохід
становить 18 000 грн (а.с. 8).

Як вбачається з довідки № 7 від 10
березня 2013 року, виданої Адвокатським
об'єднанням «Юридична фірма «Проксен
та партнери», ОСОБА_3 дійсно з 3
листопада 2008 року по теперішній час
працює в Адвокатському об'єднанні
«Юридична фірма «Проксен та партнери»
на посаді головного бухгалтера (а.с. 7).

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка
є речі (майно), придбані нею (ним) за
кошти, які належали їй (йому) особисто.
Законодавець має на увазі кошти, які
були набуті до шлюбу, або одержані під
час шлюбу за реалізоване майно, яке
належало подружжю до шлюбу, одержані за
договором дарування, одержані в
порядку спадкування. Рівність прав і
обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в
себе також їх рівність у майнових
відносинах, які регулюються
положеннями Сімейного кодексу України
та Цивільного кодексу України. Основою
майнових відносин подружжя є положення
про те, що майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу);
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя (стаття 60
СК України).

Отже, указаною нормою права
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК
України має довести протилежне
(спростувати матеріально-правову
презумпцію).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених законом.

Обставини, визнані сторонами, згідно із
ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції
у порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув, всупереч положенням норм
матеріального права про презумпцію
спільної сумісної власності на майно,
набутого подружжям за час шлюбу, поклав
на відповідача ОСОБА_4 обов'язок
доведення цієї обставини, хоча в силу ч.
3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України саме на
позивача покладається обов'язок
доведення обставин, на які вона
посилалась як на підставу своїх вимог
щодо придбання спірного майна за
особисті кошти. Посилаючись на те, що
спірна квартира була придбана
позивачем за кошти, виручені від
продажу належної їй на праві власності
квартири АДРЕСА_3, суд першої інстанції
залишив поза увагою ту обставину, що
зазначена квартира, яку ОСОБА_3
відчужила 30 квітня 2010 року, була
продана зі згоди відповідача, що
спростовує її доводи про перебування
цієї квартири в її особистій
власності. Також суд не звернув увагу
та не дав оцінки тій обставині, що
ОСОБА_4 є поручителем за кредитним
договором, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ
«Індустріально-експортний банк», за
яким позивач отримала на придбання
спірної квартири кошти в сумі 180 000 грн,
що може свідчити про отримання кредиту
в інтересах сім'ї.

Апеляційний суд у порушення вимог
ст.ст. 303, 315 ЦПК України, розглядаючи
справу в апеляційному порядку, доводи
апеляційної скарги належним чином не
перевірив, не звернув уваги на
порушення, які були допущені судом
першої інстанції та передчасно залишив
його рішення без змін.

Ураховуючи, що суди не встановили
фактичні обставини справи, які мають
значення для правильного вирішення
справи, судові рішення не відповідають
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності і обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 25 липня
2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 6 листопада
2013 року скасувати, справу передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Головуючий
Судді:В.І. Амелін В.П. Гончар С.О.
Карпенко В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін