22-ц/772/1279/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Кашпрук Г. М.Категорія: 45
Доповідач: Вавшко В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

ГоловуючогоВавшка
В.С.,суддів:Медвецького С.К., Іващука
В.А.,при секретарі:Пантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на
заочне рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 12 березня
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, за участю
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору:
Вінницької міської ради, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою,

в с т а н о в и л а :

У липні 2010 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із вказаним позовом, зазначала, що
вона є власником 2/5 частин
будинковолодіння АДРЕСА_1. Згідно
договору про порядок користування
реальними частками будинку від 30
серпня 1986 року між усіма
співвласниками будинковолодіння
АДРЕСА_1 встановлено порядок
користування реальними частками
будинку.

Рішенням Виконавчого комітету
Вінницької міської ради № 2/84 від 21
січня 1956 року за вказаним
будинковолодінням закріплено земельну
ділянку, площею 534 кв.м.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 12 березня 2009 року було
встановлено порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1,
відповідно до другого варіанту
висновку експерта № ОС-83 від 04 лютого
2005 року, яким ОСОБА_6 у користування
виділено земельну ділянку площею 200
кв.м., що позначена на відповідному
плані жовтим кольором.

ОСОБА_7 є власником сусіднього
будинковолодіння АДРЕСА_2. Він захопив
земельну ділянку площею 70 кв.м., яка
була виділена у користування ОСОБА_6,
чим порушив її законні права та
інтереси. Також, ОСОБА_7 встановивши
огорожу, унеможливлює обслуговування
належного позивачу сараю під літерою
«з».

Посилаючись на вказані обставини,
ОСОБА_6 просила:

- зобов'язати ОСОБА_7 усунути їй
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою, площею 70 кв.м. по АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_7 демонтувати
огорожу, встановлену між
будинковолодінням АДРЕСА_1 та
будинковолодінням АДРЕСА_2;

- стягнути з ОСОБА_7 судові витрати.

Заочним рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 12 березня
2014 року позов ОСОБА_6 залишено без
задоволення. Судові витрати залишено
за позивачем.

На таке рішення ОСОБА_6 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням виконавчого комітету
Вінницької міської ради № 2/84 від 21
січня 1956 року за будинком АДРЕСА_1
закріплена земельна ділянка площею 534
кв.м.

01 березня 1996 року ОСОБА_9 та ОСОБА_6
уклали договір міни, відповідно до
якого у власність останній перейшли 2/5
частки жилого будинку із відповідною
часткою господарських будівель, що
знаходяться по АДРЕСА_1. Вказаний
договір був посвідчений державним
нотаріусом Першої Вінницької
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 5-542 . 12 березня 1996 року
ОСОБА_6 зареєструвала своє право
власності в КП «ВООБТІ».

Рішенням Ленінського районного суду м.
Вінниці від 12 березня 2009 року
встановлено порядок користування
земельною ділянкою по АДРЕСА_1 та
виділено ОСОБА_6 у користування
земельну ділянку площею 200 кв.м
відповідно до другого варіанту
висновку експерта № ОС-83 від 04 лютого
2005 року.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи
земельна ділянка площею 22,0 кв.м., яка
надана у постійне користування
власникам будинку АДРЕСА_1, та виділена
у користування ОСОБА_6, самовільно
зайнята та фактично перебуває у
користуванні ОСОБА_7, власника
сусіднього будинковолодіння АДРЕСА_2.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 січня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7,
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог: Вінницької міської
ради, КП «ВМБТІ» про припинення права
власності на частину будинковолодіння,
позов задоволено. Припинено право
власності ОСОБА_7 на ? частки
будинковолодіння АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не доведено факту
порушення її прав як землекористувача
з боку відповідачів шляхом
встановлення огорожі, а також, невідомо
хто на даний час є власником
будинковолодіння АДРЕСА_2, оскільки
рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 січня 2013 року
скасовано право власності на ? частки
вказаного будинковолодіння за ОСОБА_7

Колегія суддів частково не
погоджується з такими висновками суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

Колегія суддів вважає правильним
висновок суду у тій частині, що
порушене право ОСОБА_6 як
землекористувача, а частина виділеної
їй земельної ділянки площею 22 кв.м. по
АДРЕСА_1, самовільно захоплена.

Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України
якщо жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_6
є власником 2/5 часток будинковолодіння
АДРЕСА_1 та рішенням Ленінського
районного суду м. Вінниці від 12 березня
2009 року їй виділено у користування 200
кв.м земельної ділянки.

З оглянутої в судовому засіданні
цивільної справи (№212/11903/2012)
вбачається, що позов ОСОБА_8 до ОСОБА_7
про припинення права власності на
частину будинковолодіння задоволено.
Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 23 січня 2011 року
припинено право власності ОСОБА_7 на ?
частки будинковолодіння АДРЕСА_2.

Колегією суддів у судовому засіданні
апеляційної інстанції також оглянуто і
досліджено інвентарну справу на
будинок АДРЕСА_2. З матеріалів
інвентарної справи вбачається, що,
незважаючи на існування рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 23 січня 2011 року, ОСОБА_7
залишається власником ? частини
будинковолодіння АДРЕСА_2.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право
власності припиняється у разі відмови
власника від права власності.

Відповідно до приписів ч.ч. 1, 3 ст. 349 ЦК
України особа може відмовитися від
права власності на майно. заявивши про
це або вчинивши інші дії, які свідчать
про її відмову від права власності. У
разі відмови від права власності на
майно, права на яке підлягають
державній реєстрації, право власності
на нього припиняється з моменту
внесення за заявою власника
відповідного запису до державного
реєстру.

У статті 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» вказано, що
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно. Нерухоме майно -
земельні ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких неможливе без їх
знецінення та зміни призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 вказаного Закону
державна реєстрація прав є
обов'язковою.

Відповідачами не надано суду доказів
державної реєстрації припинення права
власності ОСОБА_7 на ? частини
будинковолодіння АДРЕСА_2, а відтак
висновок суду першої інстанції про
недоведеність факту порушення прав
позивачки з боку відповідача ОСОБА_7 є
помилковим та не відповідає
встановленим обставинам.

Колегією суддів з'ясовано, що ОСОБА_7 є
власником 1/2 частини будинковолодіння
АДРЕСА_2, а спірна земельна ділянка
фактично знаходиться у його
користуванні. Згідно ч. 3 ст. 349 ЦК
України у Державний реєстр речових
прав на нерухоме майно не внесено запис
про припинення прав ОСОБА_7 на вказане
майно, а тому він вважається власником
вказаного будинковолодіння.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи № 1003
від 24 січня 2011 року земельна ділянка
площею 22,0 кв.м., яка надана у постійне
користування власникам будинку
АДРЕСА_1 на підставі рішення Вінницької
міської ради № 2/84 від 21 червня 1956 року,
та яка виділена у користування ОСОБА_6
відповідно до рішення Ленінського
районного суду м. Вінниці від 12 березня
2009 року, самовільно зайнята та фактично
перебуває у користуванні ОСОБА_7
власника сусіднього будинку АДРЕСА_2
(а.с. 49-52).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
ОСОБА_7 самовільно захопив земельну
ділянку, площею 22,0 кв.м., яка надана у
постійне користування ОСОБА_6, чим
порушує її право вільно користуватися
та розпоряджатися її майном.

Враховуючи наведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
не з'ясував усіх обставин справи; не дав
відповідної правової оцінки наявним у
матеріалах справи доказам; у
достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин і
правовою нормою, що підлягала
застосуванню до них; не врахував те, що
ОСОБА_7 створює перешкоди ОСОБА_6 у
користуванні належною їй земельною
ділянкою, внаслідок чого суд першої
інстанції дійшов невірного висновку
про відмову у задоволенні позову
ОСОБА_6

Разом з тим колегія суддів вважає
правильним висновок суду першої
інстанції про недоведеність позовних
вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8, а тому рішення
суду у цій частині є законним.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення суду першої
інстанції є порушення або неправильне
застосування норм матеріального права,
а також невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
слід стягнути судові витрати, які
позивач поніс під час розгляду справи у
суді першої (17 грн.) та апеляційної
інстанції (121 грн.80 коп.), а саме: 138 грн.80
коп.

На підставі викладеного,
керуючись Законом України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 319,
346, 349 ЦК України, ст. 120, 152 ЗК України,
ст.ст. 57, 60, 303, 307-309, 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Заочне рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 12 березня
2014 року в частині відмови у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_7
скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_7 усунути перешкоди,
які він чинить ОСОБА_6 в користуванні
земельною ділянкою, площею 22,0 кв.м., яка
знаходиться по АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_7 демонтувати
огорожу, встановлену між
будинковолодінням АДРЕСА_1 та
будинковолодінням АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_6 17 грн. судового збору,
понесеного у суді першої інстанції та
121 грн.80 коп. судового збору понесеного
у суді апеляційної інстанції, а всього
на суму 138 грн.80 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий суддя : (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом вірно :