АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2462/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Подорець О. Б. Доповідач - Болтунова
Л.М. Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Макарова М.О.,
Тамакулової В.О.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу Територіальної
громади міста в особі
Дніпропетровської міської ради на
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 квітня 2013 року за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до Дніпропетровської міської
ради, виконавчому комітету
Амур-Нижньодніпровської районної у
місті Дніпропетровську ради, третя
особа Четверта Дніпропетровська
державна нотаріальна контора, КП
«ДМБТІ» про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 квітня 2013 року позовні вимоги
позивачів задоволено в повному обсязі.
( а.с.123) Ухвалою цього ж суду від 14
травня 2013 року були виправлені
допущені описки.( а.с.134)

В апеляційній скарзі Територіальна
громада міста в особі
Дніпропетровської міської ради
посилаючись на неповне з*ясування всіх
обставин по справі, порушення норм
процесуального права та неправильне
застосування матеріального закону,
просить скасувати вказане рішення та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову.(а.с.149)

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що
подружжя ОСОБА_4 і ОСОБА_5 у 1939 році
збудували хату-мазанку за адресою:
АДРЕСА_1. З довідок державного архіву
Дніпропетровської області від 05.04. 2013
року та 29.03.2013 року видно, що 04 грудня 1958
року на засіданні виконкому
Дніпропетровської райради депутатів
трудящих Дніпропетровської області №
27 було розглянуто питання « 12/548 Про
відведення під індивідуальне
будівництво земельної ділянки» і
ОСОБА_4 було надано право
індивідуального будівництва на
земельній ділянці. ( а.с.108) За рішенням
цього ж виконкому від 19 січня 1960 року,
АДРЕСА_1 була перейменована на АДРЕСА_1,
а 27 травня 1976 року адреса будинку
АДРЕСА_1, де проживав ОСОБА_4 була
змінена на АДРЕСА_1 ( а.с.90)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. З заявами про
прийняття або відмову від спадщини до
нотаріальної контори ніхто не
звертався, свідоцтво про право на
спадщину не видавалось.

Після його смерті спадщину фактично
прийняла його дружина ОСОБА_5( а.с.7)

27.04.1984 року на підставі рішення
виконкому Амур-Нижньодніпровської
районної ради народних депутатів м.
Дніпропетровська за нею та померлим
ОСОБА_4 було визнано право власності по
? частині на домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1. (а.с.8)

01 вересня 1991 року померла ОСОБА_5

Будучи спадкоємцями за законом,
позивачі звернулися у встановлений
законом строк до нотаріальної контори
з заявами про прийняття спадщини. 19
грудня 2012 року постановою нотаріуса
Четвертої дніпропетровської
нотаріальної контори було відмовлено у
вчиненні нотаріальних дій, оскільки
позивачами не надано
правовстановлюючий документ на
домоволодіння АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду,у січні 2013 року
позивачі просили визнати за ними право
власності у порядку спадкування за
законом після смерті матері ОСОБА_5, у
рівних частках по ? частині на нерухоме
майно - домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1, яке складається з жилого
будинку А-1, в якому на першому поверсі:
1- сіні, площею 4,8 кв.м.; 2-коридор площею
4,5 кв.м.; 3-кухня, площею 9,2 кв.м.; 4-
житлова кімната 12,6 кв.м.; 5-житлова
кімната, площею 3,8 кв.м.; 6- житлова
кімната площею 5,5 кв.м., усього
загальною площею 40,4 кв.м., житловою
площею 21,9 кв.м. та службовою площею 18,5
кв.м., а також -2- літня кухня літ.Б-1; 3-
сарай літ.б; 4- сарай літ.В ; 5-погріб літ.В
; 6- уборна літ.Г; 7 - колодязі; 8-№ 2-5
огорожа, розташованого на земельній
ділянці загальною площею 1392 кв.м. ( а.с.57)

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки ОСОБА_4 отримав у постійне
користування земельну ділянку та
дозвіл на будівництво на ній житлового
будинку, то на здійснене будівництво
він набув права власності і воно не
може вважатися самочинним. Також
зазначив, що матеріали справи не
містять відомостей про застосування
контролюючими органами до нього в
період 1939 року та 1945 року будь-яких
санкцій за порушення будівництва,
передбачених як діючим законодавством
на час забудови, так і наступним
законодавством. ( а.с.122)

Проте з такими висновками колегія
суддів не погоджується.

Із позовних вимог вбачається, що спірні
правовідносини стосуються права
власності на спірне домоволодіння у
порядку спадкування за законом.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
"Про судову практику у справах про
спадкування" роз'яснено, що відносини
спадкування регулюються за правилами
ЦК 2003 року, якщо спадщина відкрилася не
раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття
спадщини до зазначеної дати
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила ЦК УРСР в редакції 1963 року, у
тому числі щодо прийняття спадщини,
коло спадкоємців за законом, відмова
від спадщини.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР в
редакції 1963 року "Перша черга
спадкоємців за законом" ч.1 - при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнавалося, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини, він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном чи подав нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Статтею 561 ЦК 1963 р. було
передбачено, що свідоцтво про право на
спадщину видається спадкоємцям за
законом після закінчення шести місяців
з дня відкриття спадщини.

Відповідно до абз.1 п.4 розділу 11
«Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української
РСР», затвердженої Міністерством
комунального господарства Української
РСР від 31.01.1966 року, реєстрації
підлягають всі будинки і домоволодіння
в межах міст і селищ міського типу УРСР,
що належать місцевим Радам депутатів
трудящих, державним, кооперативним і
громадським установам, підприємствам і
організаціям, а також будинки і
домоволодіння, які належать громадянам
на праві особистої власності.

Апеляційним судом встановлено і
це підтверджується матеріалами справи,
що за життя ОСОБА_4 не отримував ніяких
правовстановлюючих документів на
домоволодіння.

За заявою ОСОБА_5, яка не
повідомивши про смерть свого чоловіка,
звернулась до виконкому
Амур-Нижньодніпровської районної ради
народних депутатів м. Дніпропетровська
про визнання права власності на
спірний будинок.

Як вбачається з рішення від 27.04.1984
року, виконкомом було встановлено, що в
1939 році ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на земельній
ділянці по АДРЕСА_1 побудували будинок,
який в період війни був частково
зруйнований, і в 1945 році заново
поновлений подружжям. Враховуючи
наданий акт обслідування від 25.02.1983
року, за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було визнано
право власності на домоволодіння по
АДРЕСА_1, був затверджений акт прийомки
житлового будинку і узаконено 3
житлових кімнати площею 21,9 кв.м. ( а.с.8)

У подальшому, ОСОБА_5 свідоцтво
про право власності не отримувала, а
також після смерті ОСОБА_4
правовстановлюючих документів не
оформлювала і реєстрацію
домоволодіння у встановленому законом
порядку не проводила.

Розглядаючи спір, суд першої
інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212,
213, 214 ЦПК України належним чином не
визначився з характером спірних
правовідносин, що склалися між
сторонами та нормою матеріального
права, яка підлягає застосуванню. не
перевірив у достатньому обсязі ким і
коли будувалися та добудовувалися в
будинку приміщення та господарські
будівлі і споруди.

Ухвалюючи рішення, районний суд, як
доказ на підтвердження позову, прийняв
зведений оціночний акт МБТІ по
спірному домоволодінню від 18.02.1983 року
з переліком його приміщень, при цьому
не звернув уваги, що даний документ вже
був предметом розгляду при вирішенні
питання про право власності подружжя
ОСОБА_4 ще 27.04.1984 року, де виконкомом
було враховано і узаконено тільки три
житлові кімнати.

При цьому поза увагою суду першої
інстанції залишилося те, що крім
вказаних трьох приміщень, як спадкової
маси, позивачами в позові зазначені
інші приміщення, які не увійшли до її
складу, не перевірив у достатньому
обсязі ким і в який період будувалися
та добудовувалися в будинку
приміщення та господарські будівлі і
споруди.

За вимогами ст. ст.10,11ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін; ці засади
визначаються межами позовних вимог та
доказами, поданими позивачем, на їх
підтвердження.

Позивачі, як в суді першої інстанції,
так і в апеляційному суді не надали
належних та допустимих доказів, в
розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, на
підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи суду про те, що позивачі
зверталися до державних органів з
питанням оформлення
правовстановлюючих документів на
спадкове майно, і отримали відмови,
судова колегія вважає безпідставними,
оскільки позивачі зверталися тільки до
нотаріальної контори та реєстраційної
служби.

Матеріали справи не містять даних
про звернення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до
компетентних органів місцевого
самоврядування, які вирішують дані
питання, згідно до ст.31 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»

Згідно довідки КП «ДМБТІ» № 16577
від 12.12.2012 року реєстрація права
власності на спірне домоволодіння
станом на зазначену дату не
проводилася.

Аналізуючи оскаржуване рішення
суду, колегія суддів вважає, що при
розгляді справи суд допустив
неправильне застосування норм
матеріального права, а також порушив
процесуальний закон. Ухвалене судом
рішення не відповідає вимогам
ст.ст.213-215 ЦПК України підлягає
скасуванню, на підставі п.4 ст.309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Територіальної
громади міста в особі
Дніпропетровської міської ради
задовольнити.

Рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 квітня
2013 року скасувати і в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржено
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з цього часу.

Судді: