Провадження № 22-ц/779/877/2014
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О. В.
Суддя-доповідач Проскурніцький П.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

Головуючого: Проскурніцького П.І.

Суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.

за участю секретаря: Драганчук У.М.

сторін: позивачки ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,
представника прокуратури м.
Івано-Франківська Соломчака Б.Т.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача -
Івано-Франківське регіональне
відділення Державного Фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву,
органи, яким законом надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб - орган опіки та піклування
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
прокуратура м. Івано-Франківська, про
поділ майна подружжя, за апеляційними
скаргами ОСОБА_4 та представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 05 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

08.11.2012 року ОСОБА_2 звернулася до суду із
зазначеним позовом посилаючись на те,
що з відповідачем перебувала в шлюбі з
05.10.2002 року до 29.06.2011 року. Рішенням
Івано-Франківського міського суду від
29.06.2011 року шлюб між ними було
розірвано. В шлюбі народився син
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час
перебуває на її утриманні. Після
розірвання шлюбу вони не можуть дійти
згоди щодо розподілу
спільнопридбаного майна, а саме -
квартири АДРЕСА_1, автомобіля "Хонда", 2003
року випуску" та іншого
спільнопридбаного майна.

Просила задовольнити позов та
розділити спільнопридбане майно,
врахувавши те, що на її вихованні є
неповнолітній син.

21.01.2013 року представник позивача подав
до суду заяву про зміну предмету
позову. Просив постановити рішення,
яким майно, набуте сторонами за час
шлюбу, поділити наступним чином:
виділити позивачу спірну квартиру
вартістю 230 000 грн., рухоме майно
вартістю 120 000 грн., залишок
заборгованості за кредитним договором
від 01.12.2004 року, що становить 75 254,81 грн.
Виділити відповідачу: автомобіль
"Хонда" 2003 року випуску вартістю 160 000
грн., рухоме майно вартістю 251 300 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 14.03.2013 року до участі в справі
було залучено орган опіки і піклування
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради та
прокуратуру м.Івано-Франківська.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 14.03.2013 року до участі в справі в
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача було залучено
Івано-Франківське регіональне
відділення Державного Фонду сприяння
молодіжному житловому будівництву.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 06.06.2013 року у даній справі було
призначено будівельно-технічну
експертизу.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 05.03.2014 року позов задоволено
частково. Проведено поділ спільного
майна подружжя. Визнано право
власності ОСОБА_4 на автомобіль "Хонда",
2003 року випуску. Передано у власність
ОСОБА_2 рухоме майно із спірної
квартири, визнано за нею право
власності на ? спірної квартири.
Визнано право власності ОСОБА_4 на ?
спірної квартири. У решті позовних
вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на те, що рішення суду підлягає до зміни
в частині поділу рухомого майна,
боргових зобов'язань подружжя та
стягнення судового збору.

Зазначив, що суд послався на норми
сімейного кодексу, згідно якого
вартість майна визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи,
однак в рішенні не вказано вартість
рухомого майна.

Вказав, що судом передано у власність
позивачу майно, яке відсутнє в
квартирі. Будь-яких доказів щодо
придбання вказаного майна та його
наявність позивачка не представила, по
справі не був проведений опис майна в
квартирі, тому дане майно підлягає
виключенню з розподілу. Також не
погоджується з висновком суду щодо
заборгованості за кредитним договором.
Суд, поділивши між сторонами в рівних
частках об'єкт нерухомості, не вирішив
питання щодо поділу заборгованості за
кредитним договором.

Просив рішення суду першої інстанції
змінити. В частині поділу нерухомого
майна ухвалити нове рішення, яким
виключити з поділу спальний набір "Eshli",
стіл дубовий та десять дубових крісел.
Поділити між сторонами залишок
заборгованості по кредитному договору
від 01.12.2004 року по 35 924 грн. за кожним з
подружжя. Стягнути в користь ОСОБА_2
кошти за сплату судового збору в сумі 1
609 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на те, що рішення прийняте
з порушенням норм чинного
законодавства, з неповним з'ясуванням
дійсних обставин справи, без належного
дослідження наявних доказів.

Зазначив, що відповідно до ч.1 ст.71 СК
України, при проведенні поділу майна
між колишнім подружжям суд враховує не
лише інтереси сторін спору, але й дітей.
Згідно акту обстеження
житлово-побутових умов квартири, у якій
зареєстрована та проживає позивачка,
складеного 06.03.2013 року ЖБК №18,
вбачається, що у даному помешканні
проживають ще троє дорослих осіб.
Комісією констатовано факт
відсутності в ОСОБА_2 достатніх умов
для належного проживання та виховання
сина.

Вказує, що судом встановлено
неможливість проживання у спірній
квартирі позивачки та відповідача,
оскільки їх постійні конфлікти
негативно впливають на психологічний
стан дитини. Однак, ухвалюючи рішення
шляхом поділу квартири у рівних
частинах між сторонами, фактично
позбавив дитину житла, оскільки після
розірвання шлюбу за рішенням суду
неповнолітнього сина залишено
проживати із матір'ю.

Вказав, що судом при вирішенні питання
щодо поділу квартири взагалі не
враховано позицію прокуратури м.
Івано-Франківська та органу опіки і
піклування. В процесі розгляду справи
вказаними органами підтримано позов в
частині визнання за позивачкою права
власності на всю спірну квартиру,
оскільки тільки у такий спосіб буде
якнайкраще забезпечено право
неповнолітнього сина сторін на житло.
Також вважає невірним висновок суду в
частині відмови у задоволенні вимоги
щодо поділу боргових зобов'язань за
кредитним договором, оскільки при
поділі майна враховуються також борги
подружжя за зобов'язаннями, що виникли
в інтересах сім'ї. В розділі третьому
кредитної угоди встановлено, що його
забезпеченням являється іпотека
житла, яке збудоване за рахунок
кредиту. Тому із врахуванням похідного
характеру іпотеки та набуття ОСОБА_2 у
власність предмету іпотеку, їй
необхідно передати також і всі
зобов'язання за кредитною угодою №64/04
від 01.12.2004 року.

Просив скасувати рішення суду в
частині поділу квартири та зобов'язань
за кредитною угодою і ухвалити нове
рішення, яким в процесі поділу майна
подружжя, визнати за ОСОБА_2 право
власності на всю квартиру АДРЕСА_1, та
передати їй всі зобов'язання, що
випливають із кредитної угоди від
01.12.2004 року.

Колегія суддів, вислухавши доповідача,
позивачку та її представника,
представника відповідача,
представника прокуратури м.
Івано-Франківська, перевіривши
матеріали справи, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що сторони перебували в
шлюбі з 05.10.2002 року до 29.06.2011 року.
Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 29.06.2011 року шлюб між ними було
розірвано. В шлюбі народився син
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на даний час
перебуває на утриманні позивачки.
Після розірвання шлюбу вони не можуть
дійти згоди щодо розподілу
спільнопридбаного майна, а саме -
квартири АДРЕСА_1, автомобіля "Хонда", 2003
року випуску" та іншого
спільнопридбаного майна.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини чи чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено судом першої інстанції,
відповідно до висновку №40/11-13 від 08.11.2013
року експерта ОСОБА_8, дійсна вартість
квартири АДРЕСА_1, становить 780 994 грн.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що при поділі
квартири слід застосовувати положення
ч.1 ст.70 СК України, та частково
задовольнив позов, визнавши право
власності на квартиру за сторонами в
рівних частках.

При розподілі рухомого майна, суд
виділив на праві власності відповідачу
автомобіль віртістю 160 000 гривень.
Вартість автомобіля сторони не
оспорювали.

Інше рухоме майно, без вказівки його
вартості, суд першої інстанції виділив
позивачці, при цьому врахував інтереси
неповнолітньої дитини, оскільки
вартість рухомого майна, яке виділене
позивачці, перевищує вартість
автомобіля, виділеного відповідачу.
Досліджуючи питання вартості майна,
суд першої інстанції не проводив
товарознавчого дослідження. Сторони не
заявляли клопотань про опис його та
призначення експертизи. Суду
апеляційної інстанції представником
відповідача надано висновок
товарознавчого дослідження,
відповідно до якого вартість рухомого
майна, виділеного позивачці, складає 175
880 гривень.

Суд першої інстанції правильно
відмовив у розподілі зобов'язань
сторін. Заміна сторони у кредитному чи
іншому зобовязвнню за договором може
мати місце тільки за згодою кредитора.
Суд першої інстанції і апеляційний суд
не вправі передати позивачці
зобовязання по договору від 01 грудня 2004
року про дольову участь в будівництві
житла, де стороною в договорі є
відповідач ОСОБА_4 (а.с. 25,26) та кредитній
угоді від 01 грудня 2004 року (ас.,а.с. 11-14).
За наведених обставин суд не може
задовольнити апеляційну скаргу
позивачки, перевіши їй у власність
квартиру та зобов'язання, які має
відповідач перед іншими суб'єктами
договірних правовідносин.

Судовий збір з відповідача стягнуто
відповідно до задоволених вимог
позивачки.

Відповідно до вимог ч.2, ст.303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку.
Апеляційні скарги не містять посилання
на нові докази, які б давали підставу
для зміни чи скасування судового
рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та в межах поданих апеляційних
скарг, колегія суддів приходить до
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з додержанням
вимог матеріального і процесуального
права.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4 та
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 05 березня 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:
П.І. Проскурніцький

Судді:
І.В. Бойчук

Л.В. Ясеновенко