Справа № 545/2544/13-ц
Провадження № 2/545/38/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" травня 2014 р. Полтавський
районний суд Полтавської області у
складі :

головуючого судді Цибізова
С.А.

при секретарі
Токар М.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла",
третя особа - Територіальна державна
інспекція з питань праці у Полтавській
області про визнання незаконним наказу
про звільнення , визнання формулювання
причини звільнення неправильним та
зобов'язання внесення змін у трудову
книжку, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди

встановив:

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом в обґрунтування
якого посилався на те, що він з жовтня
2007 року перебував у трудових
відносинах із товариством з обмеженою
відповідальністю «Дукла», де займав
посаду головного інженера. 2 квітня
поточного року ним було подано заяву
про звільнення із займаної посади
головного інженера ТОВ «Дукла» у
зв'язку з переходом на іншу роботу та
зміною місця проживання з 4 квітня 2013
року. Керівництвом ТОВ «Дукла» йому
було заявлено, що для того, щоб його
звільнили згідно заяви у вказаний ним
строк, провели розрахунок та видали
трудову книжку, йому необхідно внести
на рахунок ТОВ «Дукла» грошові кошти у
розмірі майже 15 тисяч гривень. Як йому
пояснили, ці кошти він повинен був
внести в рахунок погашення недостачі
запасних частин до с/г техніки, яка
нібито утворилася на складі. При цьому
ніяких документів (актів звірок,
інвентаризації тощо) йому ніхто не
пред'являв. Для цього у нього відібрали
заяву, згідно якої останній простив
відпустити частини (згідно переліку,
вказаному в рахунку на оплату № 36 від
03.04.2013р.) за «напічний» (готівковий)
розрахунок. Оскільки у нього вже було
вирішено питання із працевлаштуванням
та його чекали з 5 квітня на новому
місці роботи в Житомирській області, то
він погодився на дану вимогу та
перерахував на рахунок ТОВ «Дукла»
грошові кошти в сумі 14 991,70 грн.
Незважаючи на це, наказом від 11.04.2013
року за № 78-К його було звільнено за
прогул по п. 4 ст. 38 КЗпП України, про що
його було повідомлено. 8 квітня
поточного року він звернувся до
прокуратури Полтавського району та до
територіальної державної інспекції з
питань праці у Полтавській області із
заявами про порушення вимог
законодавства про працю відносно нього
адміністрацією ТОВ «Дукла». Наказом
від 15.04.2013 року за №80-К вищевказаний
наказ про звільнення ОСОБА_1 було
скасовано і листом ТОВ «Дукла» від
15.04.2013 року за №160/3 його було
повідомлено про скасування та
зазначалося, що він продовжує
перебувати у трудових відносинах з ТОВ
«Дукла». У період часу з 15 квітня по 29
травня поточного року жодних
відомостей про його звільнення від ТОВ
«Дукла» останньому не надходило, з
наказом про звільнення його ніхто не
ознайомлював, трудова книжка йому на
той час видана не була. У зв'язку з цим,
29 травня поточного року ним повторно
було подано заяву про звільнення із
займаної посади головного інженера ТОВ
«Дукла» у зв'язку з переходом на іншу
роботу та зміною місця проживання з 29
травня 2013 року. Жодної відповіді на
дану заяву до даного часу не отримано, з
наказом про звільнення, якщо такий є
його не ознайомлено, трудової книжки
йому не повернуто, адміністрація ТОВ
«Дукла» жодним чином не намагається
владнати конфлікт. 5 червня поточного
року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Дукла» із
листом, у якому просив повідомити, чи
розірвано трудовий договір зі ним,
укладений на невизначений строк, на
підставі його заяви від 29.05.2013р., а також
чи видавався наказ про його звільнення
із займаної посади, якщо так, просив
надати йому на ознайомлення даний
наказ та видати трудову книжку. Крім
того, просив надати довідку про
середньомісячну заробітну плату. Даний
лист ТОВ «Дукла» був проігнорований,
ніякої відповіді позивач не отримав.

Таким чином, на розірвання трудового
договору з ініціативи ОСОБА_1, на
підставі заяв від 02.04.2013 року та від
29.05.2013 року проведено не було, трудову
книжку йому не повернуто, із наказом
про звільнення, не ознайомлено.

Позивач вважає, що не проведення його
звільнення із займаної посади згідно
заяви від 02.04.2013року, або згідно заяви
від 29.05.2013року, а також несвоєчасна
видача трудової книжки є грубим
порушенням законодавства про працю та
його особистих прав. Позивач не
одноразово змінював свої позовні
вимоги та в решті, просив суд визнати
незаконним та скасувати наказ ТОВ
«Дукла» про звільнення №135-к від 04.07.2013
року, визнати формулювання причини
звільнення неправильним та зобов'язати
відповідача змінити у трудовій книжці
запис із формулюванням причин
звільнення мене з роботи - із
«звільнено за прогул без поважних
причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України» на
«звільнений за власним бажанням, ст. 38
КЗпП України», залишивши дату
звільнення « 04.07.2013 року», стягнути з
ТОВ «Дукла» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі, визначеному судом на підставі
чинного законодавства; моральну шкоду
у розмірі 5000 грн.

Позивач та його представники в
судове засідання з'явились позов
підтримали із викладених в ньому
підстав.

Представник відповідача в судове
засідання з'явилась, пояснила суду, що
дійсно 02.04.2013 року та 29.05.2013 року
позивач подавав на підприємство заяви
про звільнення його із займаної посади
у з впереходом на іншу роботу та зміною
місця проживання , однак звільнення
проведено не було, тому що останній не
надав документів на підтвердження
зазначених ним підстав звільнення, про
що його усно було повідомлено.

Також посилались на те, що з 11.05.2013 року
по 04.07.2013 року ОСОБА_1 не було на
робочому місці без поважних причин, а
тому вважає що йог було звільнено за
прогул на законних підставах, в зв'язку
із чим в позові необхідно відмовити.

Суд заслухавши пояснення сторін
встановив наступні факти та відповідні
їм правовідносини.

08.11.2007 року ОСОБА_1 був прийнятий
на посаду головного інженера ТОВ
«Дукла».

02.04.2013 року ОСОБА_1 подав заяву про
звільнення його із займаної посади
головного інженера ТОВ «Дукла» у з
впереходоммна іншу роботу та зміною
місця проживання з 4 квітня 2013 року
(а.с.8).

Наказом №78-К від 11 квітня 2013року
(а.с.11.) позивача було звільнено за
прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно із листками
непрацездатності ОСОБА_1 за станом
здоров'я перебував на лікарняному з
05.04.2013р. по 13.04.2013р., з 22.04.2013р. по 30.04.2013р.,
з 03.05.201р.3 по 10.05.2013р. (а.с.18-19)

Наказом №80-к від 15.04.2013 р було
скасовано наказ №78-к від 11.04.2013р. про
звільнення ОСОБА_1 та згідно п.4. ст.40
КЗпП України (а.с.13.)

29.05.2013 року позивач повторно
написав заяву до відповідача та просив
звільнити його впереходоммна іншу
роботу та зміною місця проживання з 29.
05. 2013року.

Пояснив суду, що починаючи з
04.04.2013року, вважав себе звільненим та до
трудових обов'язків більше на
приступав, однак в зв'язку із тим, що
підприємство фактично не вчиняло дій
щодо його звільнення змушений був
брати лікарняні та вдруге подати заяву
про звільнення.

Відповідно до наказу №135-К від 04.07.
2013року за відсутність на робочому
місці з 11.05.2013 по 04.07.2013 року ОСОБА_1 було
звільнено за прогул згідно п.4 ст.40 КЗпП
України.

Згідно ст.43 Конституції України
кожен має право на працю, що включає
можливість заробляти собі на життя
працею, яку він вільно обирає або на яку
вільно погоджується. Держава створює
умови для повного здійснення
громадянами права на працю, гарантує
рівні можливості у виборі професії та
роду трудової діяльності, реалізовує
програми професійно-технічного
навчання, підготовки і перепідготовки
кадрів відповідно до суспільних
потреб. Використання примусової праці
забороняється.

Громадянам гарантується захист від
незаконного звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КзПП
України працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні. У разі, коли
заява працівника про звільнення з
роботи за власним бажанням зумовлена
неможливістю продовжувати роботу
(переїзд на нове місце проживання;
переведення чоловіка або дружини на
роботу в іншу місцевість; вступ до
навчального закладу;

неможливість проживання у даній
місцевості, підтверджена медичним
висновком; вагітність; догляд за
дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
працівник.

Як вбачається з заяви ОСОБА_1 від
02.04.2013 року підставами звільнення з 04.04
2013року останнім було вказано перехід
на іншу роботу та зміну місця
проживання. При цьому положення ч.1 ст.38
КзПП України не містять вимог щодо
надання разом із заявою про звільнення
документів на підтвердження цих
підстав. А отже відповідачем було
порушено право позивача та всупереч
вимог ч.1ст 38.КзПП України не проведено
його звільнення згідно поданої заяви
із 04.04 2013року, що є порушенням трудового
законодавства.

Посилання представника
відповідача на те, що факт перебування
ОСОБА_1 на лікарняному з 05.04.2013року по
13.04.2013року є підтвердженням
перебування останнього у трудових
відносинах із підприємством,
спростовуються поясненнями самого
ОСОБА_1, який категорично заявив, що
починаючи з 04.04.2013року, вважав себе
звільненим та до трудових обов'язків
більше на приступав, однак в зв'язку із
тим, що підприємство фактично не
вчиняло дій щодо його звільнення,
отримав лікарняні листки та надавати
їх на підприємство. Суд вважає, що із
04.04.2013 року відповідач повинен був
звільнити позивача за його заявою,
трудові відносини між сторонами
припинилися, а отже відповідач не був
зобов'язаний сплачувати позивачу
лікарняні листки починаючи з
05.04.2013року, та не позбавлений
можливості звернення до останнього із
відповідними вимогами.

Суд критично оцінює посилання
відповідача на Постанову Харківського
апеляційного адміністративного суду
від 09 жовтня 2013року якою встановлено
правомірність дій відповідача,
оскільки остання винесена з приводу
спору між іншими сторонами щодо інших
правовідносин які виникли в галузі
адміністративного права, а отже
преюдиційного значення відповідно до
положень ст.61 ЦПК України для суду не
має.

За таких обставин звільнення
ОСОБА_1 згідно до наказу №135-К від 04.07. 2013
року за відсутність на робочому місці
з 11.05.2013 по 04.07.2013 за прогул згідно п.4
ст.40 КЗпП України є незаконним, в
зв'язку із чим такий наказ підлягає
скасуванню разом із зміною
формулювання та дати звільнення.

Згідно ч.1 ст.47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3, 4 ст.235
КЗпП України у разі визнання
формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне поновлення
працівника на роботі, орган, який
розглядає трудовий спір, зобов'язаний
змінити формулювання і вказати в
рішенні причину звільнення у точній
відповідності з формулюванням чинного
законодавства та з посиланням на
відповідну статтю (пункт) закону. Якщо
неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.

У разі затримки видачі трудової
книжки з вини власника або
уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Сторонами в судовому засіданні не
заперечувалось, що позивачем було
отримано на підприємстві трудову
книжку 17.07.2013року. Такі обставини також
підтверджуються копією витягу з
журналу видачі трудових книжок (а.с.252).

Суд вважає, що затримка видачі
трудової книжки ОСОБА_1 відбулася з
вини відповідача, а отже з останнього
на користь позивача належить стягнути
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

При цьому суд вважає не доведеним
факт того, що неправильне формулювання
причини звільнення перешкоджало
працевлаштуванню позивача, оскільки з
наданої суду заяви про прийняття на
роботу до ФГ Гунько Олега Петровича
(а.с.200) з резолюцію про відмову у

працевлаштуванні в зв'язку з
підставами звільнення згідно п.4 ст.40
КЗпП України, вбачається, що заява про
прийняття на роботу була подана
ОСОБА_1 лише у жовтні 2013 року, тоді як
можливість працевлаштування у
останнього з'явилась одразу після
отримання трудової книжки 17.07.2013року.

При проведенні розрахунків суд
керується положеннями постанови КМУ
від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження
Порядку обчислення середньої
заробітної плати». ( далі Постанова)

Відповідно до п. 2, Постанови
обчислення середньої заробітної плати
для оплати часу щорічної відпустки,
додаткових відпусток у зв'язку з
навчанням, творчої відпустки,
додаткової відпустки працівникам, які
мають дітей, або для виплати
компенсації за невикористані
відпустки провадиться виходячи з
виплат за останні 12 календарних
місяців роботи, що передують місяцю
надання відпустки або виплати
компенсації за невикористані
відпустки. Працівникові, який
пропрацював на підприємстві, в
установі, організації менше року,
середня заробітна плата обчислюється
виходячи з виплат за фактичний час
роботи, тобто з першого числа місяця
після оформлення на роботу до першого
числа місяця, в якому надається
відпустка або виплачується
компенсація за невикористану
відпустку.

У всіх інших випадках збереження
середньої заробітної плати і
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні 2 календарні місяці роботи, що
передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Відповідно до п. 8 Постанови
нарахування виплат, що обчислюються із
середньої заробітної плати за останні
два місяці роботи, провадяться шляхом
множення середньоденного (годинного)
заробітку на число робочих днів/годин,
а у випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

При обрахуванні середньої
заробітної плати не враховуються
дотації на обіди, виплати за час,
протягом якого зберігається середній
заробіток працівника та допомога у
зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

У відповідності до розрахункових
листків (а.с.278-279), довідки ТОВ «Дукла»
№155/2 від 19.05.2014року , ОСОБА_1, за останні
2 календарні місяці роботи, що
передували звільненню, нараховано у
лютому 2013 року - 6967,77 грн., з них дотації
на харчування 168,00грн , у березні 2013
року - 4658,12 грн., з них дотації на
харчування 158,12 грн.

Отже для обрахунку середньоденної
заробітної плати - заробітна плата за
лютий 6799,77 (6967,77 грн. - 168,00грн =6799,77),
заробітна плата за березень 4500,00( 4658,12
грн. - 158,12 грн. = 4500,00)

Враховуючи, що за лютий, березень 2013
року ОСОБА_1 відповідно до довідки
підприємства №155/2 від 19.05.2014року
відпрацював відповідно 19 та 20, а разом
(19+20= 39 ) робочих днів його
середньоденна заробітна плата складає
289,74 грн.

(6799,77 +4500,00) / 39 р.д.=289,74 грн.

Час затримки складає з 05.04.2013 року
(день наступний за днем звільнення) по
17.07.2013 року (день видачі трудової
книжки), а саме до сплати за час
вимушеного прогулу підлягає 74 дні, що
відповідно до законодавства
підлягають до сплати

74 дні х 289,74= 21 440,76 грн.

Отже компенсація за час
вимушеного прогулу позивачки складає
21 440,76 грн.

Згідно ч.1 ст.237-1 КзПП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В судовому засіданні доведено, що
порушення законних прав позивача та
його незаконне звільнення призвели до
моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків, він
тривалий час не отримував трудову
книжку, що заважало його
працевлаштуванню та вимагало
додаткових зусиль для організації
життя. При цьому суд вважає, що
заявлений розмір моральної шкоди є
завищеним та з відповідача на користь
позивача слід стягнути 1000,00 грн.

Щодо витрат на правову допомогу,
представником позивача було подано
суду різні розрахункові документи
(квитанцію №137 від 29 квітня 2014 року та
квитанцію №27 від 17 червня 2013року) та
пояснено, що ці квитанції було вписано
на підтвердження виплати однієї й той
самої сумми, що ставить під сумнів
взагалі понесення позивачем витрат у
зазначеному розмірі та вважає їх не
підтвердженими належними доказами, в
зв'язку із чим відмовляє у стягненні на
користь позивача судових витрат на
правову допомогу.

Розподіл судових витрат слід
провести відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 212-215 ЦПК
України, суд, -

в и р і ш и в :

- Позов ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла" про
визнання незаконним наказу про
звільнення , визнання формулювання
причини звільнення неправильним та
зобов'язання внесення змін у трудову
книжку, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди - задовольнити
частково.

- Визнати незаконним та скасувати
наказ Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дукла" про
звільнення №135 від 04 липня 2013 року.

- Визнати неправильним
формулювання причини звільнення та
зобов'язати відповідача змінити запис
у трудовій книжці ОСОБА_1 із
формулюванням причин звільнення із
«звільнено за прогул без поважних
причин, п.4 ст.40 КЗпП України» на
«звільнений за власним бажанням, ч.1
ст.38 КЗпП України», зазначивши дату
звільнення « 04.04.2013 року».

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Дукла" на користь
ОСОБА_1 21440,76 грн. - середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

- Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла" на
користь ОСОБА_1 1000,00 (одну тисячу )грн.
моральної шкоди.

- Стягнути з Товариства з
обмеженою відповідальністю "Дукла" на
користь держави 121,83 грн. судового
збору.

- В решті позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:
С.А.Цибізова