Ухвала

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.

суддів: Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

Євтушенко О.І.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,
реєстраційна служба Одеського
міського управління юстиції про
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності на частку будинку в порядку
спадкування за заповітом та виселення,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 14 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з позовом, у якому,
посилаючись на ст. ст. 215, 216, 388, 392, 1220, 1268
ЦК України, просили витребувати у
ОСОБА_5 на їх користь 1/6
частину житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1 та визнати за ними
в рівних частках право власності на
них, а також виселити ОСОБА_5 з цієї
частини житлового будинку.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували
тим, що їх батьку ОСОБА_8 на праві
власності належала 1/3 частина
вказаного вище житлового будинку на
підставі договору дарування від 29
червня 1997 року.

30 березня 2004 року він склав заповіт,
згідно якого все своє майно заповів їм
(позивачам) в рівних частках кожній, а
ІНФОРМАЦІЯ_1 року він помер.

Звернувшись до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини,
оформити її не змогли, оскільки на той
час існувало рішення Київського
районного суду м. Одеси від 27 січня 2005
року, яким право власності на спірне
майно було визнано за ОСОБА_7 з тих
підстав, що останній придбав це майно у
ОСОБА_9 на підставі «домашньої» угоди
18 квітня 2004 року.

У подальшому ухвалою Київського
районного суду м. Одеси від 16
травня 2005 року рішення Київського
районного суду м. Одеси від
27 січня 2005 року було скасовано за
нововиявленими обставинам, а ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
25 липня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_7
були залишені без розгляду.

За цей час 27 січня 2005 року ОСОБА_7 уклав
договір дарування спірного майна з
ОСОБА_6, яка в свою чергу 23 червня 2005
року подарувала 1/6 частину житлового
будинку № 98/100 за вказаною вище адресою
відповідачці ОСОБА_5

Враховуючи наведене, просили
задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 29 серпня 2013 року позов
задоволено.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10
та ОСОБА_3 1/2 від 1/3 (1/6) частини
житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1, що складаються з
жилого будинку загальною жилою площею
52,5 кв. м та надвірних споруд, які
належали на праві власності померлому
ОСОБА_8, зареєстровані за ОСОБА_5 на
підставі договору дарування від 23
червня 2005 року.

Визнано за позивачами в рівних частках
право власності на 1/2 від 1/3 (1/6) частини
житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_5 з 1/2 від 1/3 (1/6) частини
вказаного вище жилого будинку.

Визначено, що рішення після набрання
ним законної сили є підставою для
реєстрації за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних
частках по Ѕ від 1/3 (1/6) частини
житлового будинку з надвірними
спорудами по АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 14 листопада 2013
року скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове про відмову
в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
залишити в силі рішення місцевого суду
від 29 серпня 2013 року, мотивуючи свою
вимогу порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що батьку позивачів
ОСОБА_8 на підставі договору дарування
від 29 червня 1997 року належала 1/3 частина
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_1.

30 березня 2004 року ОСОБА_8 склав заповіт,
згідно якого все своє майно заповів
донькам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних
частках кожній.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 помер.

21 жовтня 2004 року позивачі звернулися до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, проте оформити її
не змогли у зв'язку з наявністю рішення
Київського районного суду м. Одеси від
27 січня 2005 року по справі №
2-1444/05, яким право власності на спірне
майно було визнано за ОСОБА_7 з тих
підстав, що останній придбав це майно у
ОСОБА_8 на підставі «домашньої» угоди
від 18 серпня 2004 року.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із його
обґрунтованості з огляду на те, що
відповідачка ОСОБА_5 набула право
власності на 1/6 частину спірного майна
на підставі договору дарування від 23
червня 2005 року.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що
позивачами пропущено строк позовної
давності, встановлений ст. 257 ЦК
України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається та
встановлено судами, що 30 березня 2004
року ОСОБА_8 склав заповіт, за яким
заповів все своє майно ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в рівних частках кожній.

Зазначений заповіт не був скасований
та недійсним не визнаний.

Станом на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_8 був власником спірного майна,
оскільки жодного правочину, що має
юридичну силу, стосовно його
відчуження не укладав.

Також установлено, що рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
27 січня 2005 року в справі за позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності, яким право власності
на спірне майно визнано за ОСОБА_7,
скасовано ухвалою цього ж суду від 16
травня 2005 року. У подальшому ухвалою
Київського районного суду м.Одеси від 25
липня 2012 року, залишеною без зміни
Апеляційного суду Одеської області від
21 листопада 2012 року, позовні вимоги
ОСОБА_7 були залишені без розгляду.

Разом із тим 27 січня 2005 року ОСОБА_7
уклав договір дарування спірного майна
з ОСОБА_6, яка в свою чергу 23 січня 2005
року безоплатно передала його Ѕ
частини ОСОБА_5

Таким чином, виходячи з установлених
обставин справи та з урахуванням того,
що у ОСОБА_7 не виникло право власності
на спірне майно, а відповідно він не мав
права дарувати його ОСОБА_6, яка, не
набувши права власності на це майно за
договором дарування від 04 квітня 2005
року, не мала права дарувати його
частину ОСОБА_5 за договором дарування
від 23 червня 2005 року, суд першої
інстанції правильно застосував норми
матеріального права у спірних
правовідносинах та ухвалив рішення,
яке відповідає вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції
вищевказаних обставин не врахував,
залишив поза увагою той факт, що
позовна давність для спадкоємців про
визнання права власності на спадкове
майно починається з 21 листопада 2012
року, тобто з часу постановлення ухвали
Апеляційного суду Одеської області,
оскільки до того часу спірна частина
будинку не вважалась спадковим майном.

Наведене свідчить, що апеляційний суд
безпідставно скасував законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, у зв'язку з чим рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 14 листопада 2013
року скасувати.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 29 серпня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
В.І. Журавель

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік