Справа № 750/9719/13-ц Провадження №
22-ц/795/566/2014 Головуючий у I інстанції -
Логвіна Т. В. Доповідач - Скрипка А.
А.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Онищенко О.І.при
секретарі:Руденко О.М.за участю:ОСОБА_5,
її представника - ОСОБА_6

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Деснянського районного суду
м. Чернігова від 22 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про
розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 22.01.2014 року позовні
вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про розірвання
шлюбу задоволено. Розірвано шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, зареєстрований 22.07.2000
року відділом державної реєстрації
актів цивільного стану реєстраційної
служби Чернігівського міського
управління юстиції, актовий запис № 753.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог. Доводи апеляційної
скарги зазначають, що оскаржуване
рішення суду ухвалено за наявності
недоведеності обставин, що мають
значення для справи. Апелянт вказує, що
суд першої інстанції відхилив в
судовому засіданні 22.01.2014року
клопотання її представника про
відкладення розгляду справи у зв'язку з
її знаходженням на лікарняному.
Апелянт вважає, що суд безпідставно не
відклав розгляд справи на іншу дату за
даних обставин, крім того, вона також
зверталася до суду з відповідною
заявою про відкладення розгляду
справи, при цьому апелянт зазначає, що
суд першої інстанції порушив вимоги
статті 169 ЦПК України. ОСОБА_5 також
вважає, що суд першої інстанції при
розгляді даної справи порушив норми
статей 112, 113, 160 Сімейного кодексу
України, оскільки предметом розгляду
суду не були питання про аліментні
зобов'язання позивача, місце
проживання неповнолітніх дітей сторін,
намір відповідача змінити чи поновити
прізвище на дошлюбне. На думку
апелянта, суд фактично не з'ясував
взаємовідносини подружжя і вжив лише
формальні заходи для примирення
сторін.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_7 просить відхилити апеляційну
скаргу ОСОБА_5, як необґрунтовану та
залишити без змін законне та вірне по
суті рішення суду першої інстанції про
розірвання шлюбу.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі положень
статті 308 ЦПК України приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції, -
залишенню без змін, оскільки судом його
ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджуються її матеріалами, що
сторони по справі 22.07.2000року
зареєстрували шлюб (а.с.7), від якого
мають двох неповнолітніх дітей - дочку
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7, 20, 21).

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_7
про розірвання шлюбу (а.с.2-3), через
відсутність взаємного розуміння з
ОСОБА_5 він на початку липня 2013року
виїхав від неї, з вказаного часу
спільне господарство між ними не
ведеться, шлюбні відносини між
сторонами припинено та втрачено
духовні і фізичні зв'язки. Позивач
також зазначав, що в нього є інша жінка,
з якою він має намір створити сім'ю.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Чернігова від 12.12.2013року (а.с. 42-43) у
зв'язку з тим, що ОСОБА_5 вимоги
заявленого позову не визнала, суд
вважав за необхідне вжити заходів щодо
примирення подружжя, надавши сторонам
строк для примирення до 22.01.2014 року, у
зв'язку з чим провадження у справі було
зупинено.

08.01.2014року від ОСОБА_7 до суду надійшла
заява з проханням розірвати шлюб, з
огляду на неможливість примирення та
його намірами створити іншу сім'ю( а.с.
45).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7,
суд першої інстанції виходив з того, що
сторони спільно не проживають з липня
2013 року, припинили шлюбні відносини,
спільного господарства не ведуть,
наданий судом сторонам строк для
примирення позитивних результатів не
дав. За даних обставин, виходячи з
приписів ч.2 статті 112 Сімейного кодексу
України, яка регламентує підстави для
розірвання шлюбу за позовом одного з
подружжя та виходячи з фактичних
обставин справи, які були встановлені
судом в ході її розгляду, суд прийшов до
висновку про необхідність задоволення
вимог заявленого позову про розірвання
шлюбу.

Доводи апеляційної скарги про
безпідставність та необґрунтованість
вказаного висновку суду першої
інстанції не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи, оскільки
вказаний висновок суду узгоджується з
фактичними обставинами справи та
нормами матеріального права, які
регламентують спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 статті 110 Сімейного
кодексу України позов про розірвання
шлюбу може бути пред'явлений одним із
подружжя.

Згідно зі статтею 112 Сімейного кодексу
України суд з'ясовує фактичні взаємини
подружжя, дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, бере до уваги
наявність малолітньої дитини, дитини -
інваліда та інші обставини життя
подружжя. Суд постановляє рішення про
розірвання шлюбу, якщо буде
встановлено, що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них, інтересам
їхніх дітей, що мають істотне значення.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_7
про розірвання шлюбу (а.с. 2-3), через
відсутність взаємного розуміння з
ОСОБА_5 він на початку липня 2013року
виїхав від неї, з вказаного часу
спільне господарство між ними не
ведеться, шлюбні відносини між
сторонами припинено та втрачено
духовні і фізичні зв'язки. Позивач
також зазначав, що в нього є інша жінка,
з якою він має намір створити сім'ю.

Ухвалою Деснянського районного суду м.
Чернігова від 12.12.2013року (а.с. 42-43) у
зв'язку з тим, що ОСОБА_5 вимоги
заявленого позову не визнала,суд
вважав за необхідне вжити заходів щодо
примирення подружжя, надавши сторонам
строк для примирення до 22.01.2014 року, у
зв'язку з чим провадження у справі було
зупинено. Таким чином, судом першої
інстанції були вжиті заходи щодо
примирення подружжя, регламентовані
приписами статті 111 Сімейного кодексу
України.

08.01.2014року від ОСОБА_7 до суду надійшла
заява з проханням розірвати шлюб, з
огляду на неможливість примирення з
ОСОБА_5 та його намірами створити іншу
сім'ю( а.с. 45).

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_5 зазначила, що вони з позивачем
спільно не проживають приблизно з
липня 2013 року, їх сімейні відносини є
припиненими, оскільки ОСОБА_7 проживає
з колишньою дружиною брата ОСОБА_5 у м.
Москві. Разом з тим, ОСОБА_5 не
погоджується з розірванням шлюбу.

Виходячи з правового аналізу положень
ч.2 статті 112 Сімейного кодексу України,
шлюб може бути розірваний за наявності
стійкого (після спливу строку для
примирення) волевиявлення обох або
одного з подружжя, спрямованого на
припинення сімейних відносин. В даному
випадку, як вбачається з матеріалів
справи (а.с.2-3,45,50-51), позивач наполягав
на розірванні шлюбу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року №11 „Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" якщо після
закінчення призначеного судом строку
примирення подружжя не відбулося і
хоча б один з них наполягає на
припиненні шлюбу, суд вирішує справу по
суті.

Враховуючи вищенаведене, висновок суду
першої інстанції щодо задоволення
вимог позову про розірвання шлюбу між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 узгоджується з
нормами матеріального права, які
регламентують спірні правовідносини
та фактичними обставинами справи.

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що суд першої інстанції
безпідставно відхилив клопотання
представника відповідача про
відкладення розгляду справи 22.01.2014року
у зв'язку з перебуванням відповідача на
лікарняному та не прийняв до уваги
заяву відповідача про відкладення
розгляду справи у зв'язку з її
перебуванням на лікарняному, не можуть
бути підставою для скасування вірного
по суті рішення суду першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи (а.с.
44, 50-51), суд першої інстанції розглянув
справу після закінчення наданого
сторонам строку для примирення -
22.01.2014року у відсутності ОСОБА_5, яка
була належним чином повідомлена про
час і місце розгляду справи, в судовому
засіданні приймав участь її
представник. Твердження апелянта
відносно того, що суд безпідставно не
відклав розгляд справи у зв'язку з її
перебуванням на лікарняному (хворіла
дитина) не можуть бути підставою для
скасування оскаржуваного рішення,
оскільки згідно з приписами ч. 3 статті
309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи, а в
даному випадку в ході апеляційного
розгляду даної справи не встановлено
неправильного вирішення даної справи.
Відповідно до ч.2 статті 308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Твердження апелянта ОСОБА_5 відносно
того, що оскаржуване нею рішення
підлягає скасуванню, оскільки суд
першої інстанції не вирішив питання
про аліментні зобов'язання позивача,
про місце проживання неповнолітніх
дітей сторін та з ким із батьків
залишаться проживати діти після
розірвання шлюбу, про спільне майно
подружжя, також не можуть бути
підставою для скасування вірного по
суті рішення суду першої інстанції.
Відповідно до приписів ч.1, ч.2 статті 11
ЦПК України, яка регламентує
диспозитивність цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. В даному випадку, як
вбачається з матеріалів справи (а.с.2-3),
предметом спору та єдиною позовною
вимогою, яка була заявлена позивачем
ОСОБА_7, була вимога про розірвання
шлюбу між сторонами. Таким чином, суд
першої інстанції не міг вирішувати
питання, які не входили до предмету
позову і не заявлялись позивачем,
оскільки діє принцип диспозитивності
цивільного судочинства, який
закріплений приписами вказаної вище
статті 11 ЦПК України.

Доводи апелянта про те, що суд першої
інстанції при розгляді справи не
з'ясував наміру відповідача змінити чи
поновити прізвище на дошлюбне, також не
можуть бути підставами для скасування
рішення суду першої інстанції,
оскільки в судовому засіданні
апеляційного суду на запитання суду
ОСОБА_5 зазначила, що вона не має наміру
змінювати своє шлюбне прізвище
„ОСОБА_5", тобто в даному випадку права
апелянта порушені не були.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги не містять в собі
підстав для скасування оскаржуваного
рішення суду першої інстанції,
ухваленого на основі повно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 22 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: