Справа №2-175/683/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2014 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді
Бойка О.М.

при секретарі - Ярмош
В.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Ювілейне цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_3 про відшкодування
шкоди заподіяної
дорожньо-транспортною пригодою,

в с т а н о в и в :

Представник позивача у судовому
засіданні підтримав пред'явлений позов
у повному обсязі та просив його
задовольнити і стягнути з відповідача
на користь позивача суму матеріальної
та моральної шкоди завданих в наслідок
ДТП.

Представники відповідача в судовому
засіданні надали письмові заперечення
у яких вважали пред'явлений позов не
обґрунтованим, безпідставним та таким,
що суперечать нормам чинного
законодавства, тому просили відмовити
у його задоволенні.

Третя особа ОСОБА_3 до суду не з`явився.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши
свідків, дослідивши матеріали справи, з
урахуванням обставин, які згідно з ч. 1
ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню,
оскільки визнані сторонами, суд дійшов
наступного висновку.

Встановлено, що 12 жовтня 2013 року о 16 год.
40 хв. в районі будинку №90 по вулиці
Широкій у місті Дніпропетровську водій
ОСОБА_3 керуючи автомобілем «ВАЗ»
ЗНГ, державний номерний знак НОМЕР_2, в
порушення вимог п. 13.1 Правил дорожнього
руху України, не витримав безпечну
дистанцію руху та допустив зіткнення
з автомобілем «Хонда Цивік» державний
номерний знак НОМЕР_3, під керуванням
позивача ОСОБА_1, що рухався у попутному
з ним напрямку руху, внаслідок чого
автомобілям завдано механічні
пошкодження.

Водій ОСОБА_3 був визнаний винним у
порушенні Правил дорожнього руху
України, що підтверджується Постановою
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 13
листопада 2013 року (справа №175/5324/13), якою
ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП і піддано адміністративному
стягненню у вигляді штрафу в розмірі 425
грн.

Так, розмір заподіяної позивачу
матеріальної шкоди, яка складається з
вартості відновлювального ремонту з
урахуванням зносу складових
автомобіля в наслідок ДТП та
матеріального збитку згідно висновку
№1679 експертного дослідження по
визначенню матеріального збитку КТЗ
становить 25992,49 грн., яку він просить
стягнути з власника автомобіля «ВАЗ»
ЗНГ д/н НОМЕР_2, - ОСОБА_2 а також
суму матеріальної шкоди у розмірі 5000
грн.

Відповідно до норм ст.ст. 1166, 1167 ЦК
України, майнова та моральна шкода,
завдана неправомірними рішеннями,
діями чи бездіяльністю майну та
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Посилання позивача ОСОБА_1 у своєму
позову на те, що автомобіль «ВАЗ»
ЗНГ д/н НОМЕР_2 належить на праві
власності ОСОБА_2, тому саме він повинен
відшкодувати йому зазначені
матеріальні та моральні збитки є
необґрунтованим, безпідставним та
таким, що суперечить нормам чинного
законодавства.

Так, відповідно до ч.5 ст. 48 Закону
України «Про власність» положення щодо
захисту права власності поширюються
також на особу, яка хоч і не є власником,
але володіє майном на праві повного
господарського відання, оперативного
управління, довічного успадковуваного
володіння або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором. Ця
особа має право на захист свого
володіння також від власника.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» оскільки згідно зі ст. 48 Закону
України «Про власність» положення щодо
захисту права власності поширюється
також на особу, яка хоч і не є власником,
але володіє майном на праві повного
господарського відання, оперативного
управління, або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором,
така особа також вправі вимагати
відшкодування шкоди, заподіяної цьому
майну.

Як встановлено у судовому засіданні,
автомобіль «ВАЗ- ЗНГ» д/н НОМЕР_2
належить на праві власності ОСОБА_2
(свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_4
видане ВРЕР ДАІ №1 ГУ МВС України в
Дніпропетровській області), проте під
час ДТП за кермом, перебував саме
ОСОБА_4, з вини якого і завдано позивачу
матеріальних та моральних збитків.

Відповідно до постанови пленуму
Верховного суду України №4 від 01
березня 2013 року «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» особою, яка зобов'язана
відшкодувати шкоду, завдану джерелом
підвищеної небезпеки, є фізична або
юридична особа, що на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди, позички тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Якщо особа під час керування
транспортним засобом має посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії і
реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди (пункт 2.2 Правил
дорожнього руху України).

Не вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових (службових)
обов'язків на підставі трудового
договору (контракту) із особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до статті 1191 ЦК.

Відповідно до постанови пленуму
Верховного суду України №6 від 27
березня 1992 року «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування завданої шкоди», суди
розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, суди повинні мати на увазі, що
шкода заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

При заподіянні шкоди джерелом
підвищеної небезпеки на його
володільця не може бути покладено
обов'язок по її відшкодуванню, якщо
вона виникла внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого, а у
випадках, передбачених спеціальним
законом, - тільки умислу потерпілого.
Якщо груба необережність потерпілого
сприяла виникненню або збільшенню
шкоди, то залежно від ступеня вини
потерпілого, коли іншого не
встановлено законом, розмір належного
з володільця джерела підвищеної
небезпеки відшкодування має бути
зменшений або у відшкодуванні шкоди
має бути відмовлено.

Розглядаючи позови про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки, суди повинні мати на увазі,
що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода,
завдана особі чи майну фізичної або
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

Виходячи з наведеного суд приходить до
висновку про те, що обраний позивачем
спосіб захисту не ґрунтується на
законі, оскільки позовні вимоги
пред'явлені до неналежного відповідача
- ОСОБА_2, а не водія ОСОБА_5

Враховуючи зазначені обставини, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість та безпідставність
пред'явлених позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Представником позивача не надано суду
належних доказів на підтвердження
своїх доводів, а тому суд приходить до
висновку про необхідність залишення
позовних вимог без задоволення у
повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 212, 215, 214 ЦПК
України, ст.ст.14, 41 Конституції України,
ст.ст.3, 627 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 76, 100,
110-112 ЗК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа ОСОБА_3 про відшкодування шкоди
заподіяної дорожньо-транспортною
пригодою - залишити без задоволення у
повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Дніпропетровський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя О.М.Бойко