У х в а л а

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Штелик С.П.,

суддів: Коротуна В.М.,
Касьяна О.П.,

Дем'яносова М.В., Кафідової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 30 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 27 травня 2010 року між ним,
як комітентом та ОСОБА_4, як
комісіонером було укладено договір
комісії, за умовами якого комісіонер за
рахунок коштів комітента від його
імені та за комісійну винагороду
зобов'язався вчинити всі необхідні дії
по створенню, державній реєстрації та
подальшому управлінню ТОВ «Інтекс
Капітал», яке згодом було
перейменовано у ТОВ «Сігніфер» та ТОВ
«УПІ Капітал». На виконання
вказаного договору позивач передав
ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 15 000 000, 00
грн. Проте правовстановлюючи документи
на позивача оформлені не були.

Враховуючи вказане, позивач просив
визнати за ним право власності на
статутні капітали зазначених
товариств.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 18
вересня 2013 року, у задоволенні позову
було відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 січня
2014 року, рішення суду першої
інстанції було скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволенні позову
було відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з
безпідставності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позову, апеляційний суд також виходив з
безпідставності позовних вимог.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 27 травня 2010 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
договір комісії.

Відповідно до п. 1.1 цього договору
комітент доручив, а комісіонер прийняв
на себе зобов'язання за рахунок
комітента від його імені та за
комісійну винагороду здійснювати всі
необхідні дії по створенню, державної
реєстрації та подальшому управлінню
ТОВ «Інтекс Капітал» та ТОВ «Компанія з
управління активами «Упі Капітал».

Відповідно до п. 1.2 договору комісії
комітент надає комісіонеру на
виконання завдань за цим договором 15 000
000, 00 грн. Вказані кошти комісіонер
зобов'язується витрачати на формування
статутного фонду вказаних в п. 1.1
договору товариств, здійснювати інші
витрати, пов'язані зі створенням,
державною реєстрацією та управлінням
товариствами.

Відповідно до п. 1.5 договору комісії
комітент набуває право власності на
частку у розмірі 100 % від статутного
капіталу створених товариств з моменту
їх державної реєстрації та є
повноправним та єдиним власником та
засновником товариств.

03 серпня 2010 року відповідач створив і
зареєстрував ТОВ «Компанія з
управління активами «Упі Капітал» із
статутним капіталом у розмірі 7
200 000, 00 грн. та 17 лютого 2011 року
відповідач створив і зареєстрував ТОВ
«Інтекс Капітал» із статутним
капіталом 7 000 000, 00 грн.

06 серпня 2012 року відповідно до
протоколу загальних зборів ТОВ «Інтекс
Капітал» № 5 дане товариство було
перейменовано на ТОВ «Сігніфер».

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції, пославшись на
рішення Конституційного суду України
від 19 вересня 2012 року, виходив
із того, що статутний капітал та майно
приватного підприємства є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Як встановлено ч. 1 ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
господарські товариства» товариство є
власником майна, переданого йому
учасниками у власність як вклад до
статутного (складеного) капіталу.

Згідно із ст. 13 Закону України «Про
господарські товариства» вкладом до
статутного (складеного) капіталу
господарського товариства можуть бути
гроші, цінні папери, інші речі або
майнові чи інші відчужувані права, що
мають грошову оцінку, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до ст. 115 ЦК України
господарське товариство є власником:
майна, переданого йому учасниками
товариства у власність як вклад до
статутного (складеного) капіталу;
продукції, виробленої товариством у
результаті господарської діяльності;
одержаних доходів; іншого майна,
набутого на підставах, що не заборонені
законом. Вкладом до статутного
(складеного) капіталу господарського
товариства можуть бути гроші, цінні
папери, інші речі або майнові чи інші
відчужувані права, що мають грошову
оцінку, якщо інше не встановлено
законом. Грошова оцінка вкладу
учасника господарського товариства
здійснюється за згодою учасників
товариства, а у випадках, встановлених
законом, вона підлягає незалежній
експертній перевірці.

Відповідно до п. 28 постанови пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» статтею 12
Закону України від 19 вересня 1991 року №
1576-ХІІ «Про господарські товариства»
встановлено, що власником майна,
переданого йому засновниками і
учасниками, є саме товариство. Вклад до
статутного фонду господарського
товариства не є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Виходячи
зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК України,
якщо вклад до статутного фонду
господарського товариства зроблено за
рахунок спільного майна подружжя, в
інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не
є учасником товариства, має право на
поділ одержаних доходів.

Господарськими товариствами
визнаються підприємства або інші
суб'єкти господарювання, створені
юридичними особами та/або громадянами
шляхом об'єднання їх майна і участі в
підприємницькій діяльності товариства
з метою одержання прибутку. У випадках,
передбачених цим Кодексом,
господарське товариство може діяти у
складі одного учасника.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 Господарського
кодексу України до господарських
товариств належать: акціонерні
товариства, товариства з обмеженою
відповідальністю, товариства з
додатковою відповідальністю, повні
товариства, командитні товариства.

Вирішуючи справу, суд апеляційної
інстанції дійшов помилкового висновку
щодо можливості застосування до
спірних правовідносин рішення
Конституційного суду України від 19
вересня 2012 року, оскільки вказане
рішення стосується визначення
правового статусу спільного майна
подружжя лише щодо статутного капіталу
та майна приватного підприємства, а
правовідносини за спірним договором
комісії стосуються створення та
формування статутного капіталу та
майна господарських товариств.

Виходячи з вищевказаного, суд
апеляційної інстанції належним чином
не перевірив чи були взагалі порушенні
права ОСОБА_5 і які самі укладеним
договором від 27 травня 2010 року,
оскільки відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК
України право апеляційного оскарження
рішення суду належить сторонам, а також
особам, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки.

Крім того, передчасними є висновки суду
апеляційної інстанції щодо
необхідності залучення до участі у
розгляді справи ТОВ «УПІ Капітал» та
ТОВ «Сігніфер» та порушення в зв'язку з
цим права цих товариств, що суд вважав
також підставою для відмови в
задоволенні позову.

Ураховуючи, що фактичні обставини, що
мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом
повністю не встановлено, суд належним
чином не визначився з характером
спірних правовідносин, судом порушено
норми матеріального та процесуального
права, таке рішення не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості.
Зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х
в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
В.М. Коротун

М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Кафідова