У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, СК
«Саламандра», про відшкодування
майнової та моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 27 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 7 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 вернулись до суду з
указаним позовом. Зазначали, що 5
червня 2008 року близько 4 год. ОСОБА_8,
керуючи автомобілем «Камаз-5410» р.н.
НОМЕР_1 з причепом-платформою «МАЗ-5386»
р.н. НОМЕР_2, що належить роботодавцю
ОСОБА_7, рухався по вул. Героїв Праці у м.
Харкові в напрямку вул. Шевченко зі
швидкістю понад 40 км/год. В той же час в
зустрічному напрямку рухався
автомобіль «Шевроле-Лачетті» р.н.
НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_10, який в
результаті загострення наявних в нього
раніше захворювань, виїхав на
зустрічну смугу проїжджої частини, де
рухався автомобіль «Камаз-5410». Під час
виникнення небезпеки ОСОБА_8
своєчасних дій для зупинки автомобіля
не вчинив, що зумовило виникнення
дорожньо-транспортної пригоди, в
результаті якої ОСОБА_10 були завдані
тяжкі тілесні ушкодження від яких він
помер, а автомобіль Шевроле-Лачетті»
став повністю непридатний для
подальшої експлуатації. Відносно водія
ОСОБА_8 було порушено кримінальну
справу за ч. 2 ст. 286 КК України і
постановою Київського районного суду
м. Харкова 6 жовтня 2011 року провадження
у справі закрито за п. «в» ст. 1 Закону
України «Про амністію у 2011 році».
Оскільки в результаті ДТП сім'ї
загиблого ОСОБА_10 були завдані
матеріальні збитки та моральну шкоду,
просили задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 27 травня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 7 листопада 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 5 червня 2008 року
близько 4 год. ОСОБА_8, керуючи
автомобілем «Камаз-5410» р.н. НОМЕР_1 з
причепом-платформою «МАЗ-5386» р.н.
НОМЕР_2, що належить ОСОБА_7, рухався по
вул. Героїв Праці у м. Харкові в
напрямку вул. Шевченко зі швидкістю
понад 40 км/год. В той же час в
зустрічному напрямку рухався
автомобіль «Шевроле-Лачетті» р.н.
НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_10, який в
результаті загострення наявних в нього
раніше захворювань, виїхав на
зустрічну смугу проїжджої частини, де
рухався автомобіль «Камаз-5410». Під час
виникнення небезпеки ОСОБА_8
своєчасних дій для зупинки автомобіля
не вчинив, що зумовило виникнення
дорожньо-транспортної пригоди, в
результаті якої ОСОБА_10 були завдані
тяжкі тілесні ушкодження від яких він
помер, а автомобіль Шевроле-Лачетті»
став повністю непридатний для
подальшої експлуатації. Відносно водія
ОСОБА_8 було порушено кримінальну
справу за ч. 2 ст. 286 КК України і
постановою Київського районного суду
м. Харкова 6 жовтня 2011 року провадження
у справі закрито за п. «в» ст. 1 Закону
України «Про амністію 2011 року».

В результаті загибелі ОСОБА_10 позивачі
вважали, що їм було завдано майнову
шкоду у розмірі 237362 грн, яку вони
просили стягнути із власника
автомобіля ОСОБА_7, та моральну шкоду у
розмірі 120000 грн, яку просили стягнути
із ОСОБА_8, який керував ним.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку. Особа, яка
неправомірно заволоділа транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
завдала шкоди діяльністю щодо його
використання, зберігання або
утримання, зобов'язана відшкодувати її
на загальних підставах. Якщо
неправомірному заволодінню іншою
особою транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом сприяла
недбалість її власника (володільця),
шкода, завдана діяльністю щодо його
використання, зберігання або
утримання, відшкодовується ними
спільно, у частці, яка визначається за
рішенням суду з урахуванням обставин,
що мають істотне значення.

Юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків (ч. 1 ст. 1172 ЦК
України).

З наведеного вбачається, що власник
автомобіля відповідає за шкоду завдану
особою, яка керувала автомобілем, у
випадках встановлених законом (коли
неправомірному заволодінню цією
особою транспортним засобом сприяла
недбалість його власника, перебування
такої особи у трудових відносинах з
власником та заподіяння шкоди під час
виконання нею трудових обов'язків.

Судом не встановлено, що водій ОСОБА_8
на момент ДТП перебував у трудових
відносинах з ОСОБА_7 і виконував
трудові обов'язки, або ж він заволодів
транспортним засобом не правомірно і
цьому сприяла недбалість власника.

Доказів, які б спростували такий
висновок не подано, особа, яка
оскаржила рішення, на такі не
посилається.

Враховуючи наведене, суди дійшли
правильного висновку, що передбачені
законом підстави для покладення
відповідальності по відшкодуванню
майнової шкоди на власника відсутні.

Однією з підстав відмови у задоволенні
позову до ОСОБА_7 суди також зазначали
те, що позивачі не заверталися до
страхової компанії із заявами про
відшкодування шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що 11
січня 2008 року ОСОБА_7 уклав із СК
«Саламандра» договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, забезпеченим
транспортним засобом за яким є
автомобіль «Камаз-5410» НОМЕР_1.

Оскільки у страховій компаній була
застрахована відповідальність
власника і ОСОБА_11, які не є
відповідальними за завдану майнову
шкоду, то у страховика не виник
обов'язок по відшкодуванню шкоди лише у
зв'язку з тим, що ДТП трапилося за
участю забезпеченого транспортного
засобу.

Отже та обставина, чи подавали позивачі
заяву страховій компанії про виплату
страхового відшкодування значення при
вирішенні спору не має.

Крім того, судами зроблено висновок про
те, що закон не допускає уступки права
вимоги (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України) за
зобов'язаннями з відшкодування шкоди
при деліктах.

Такий висновок є помилковим, оскільки
законодавець не встановлює, що уступка
права вимоги можлива лише щодо
договірних зобов'язань.

Однак на законність рішення цей
висновок не впливає, оскільки, як
правильно зазначено в судових
рішеннях, підставою для відмови у
задоволенні позову про відшкодування
майнової шкоди, які позивачами
заявлені лише до ОСОБА_7, є відсутність
передбачених законодавцем умов за яких
він може нести відповідальність за
таку шкоду.

Таким чином, оскаржувані судові
рішення в частині відмови у позові до
ОСОБА_7 про відшкодування майнової
шкоди є законними, підстави для їх
скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, про відшкодування моральної
шкоди, суди виходили із того, що
позивачами недоведено наявності
підстав для її відшкодування.

Однак в цій частині з висновками судів
погодитися не можна.

Згідно ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна
шкода, завдана смертю фізичної особи,
відшкодовується її чоловікові
(дружині), батькам (усиновлювачам),
дітям (усиновленим), а також особам, які
проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Постановою Київського районного суду
Харківської області від 6 жовтня 2011
року задоволено клопотання ОСОБА_8 про
закриття кримінальної справи на
підставі п. 4 ст. 6, п. «в» ст. 1 Закону
України «Про амністію у 2011 році», його
звільнено від кримінальної
відповідальності за ч. 2 ст. 286 КК
України та закрито кримінальну справу.

Вказані обставини, зокрема, характер
пред'явленого відповідачу
обвинувачення та стаття Кримінального
кодексу України, за якою він
притягувався до кримінальної
відповідальності, те, що останнього
звільнено від кримінальної
відповідальності на підставі закону
про амністію, тобто з нереабілітуючої
підстави, судами враховано не було,
належна оцінка цим обставинам в
ухвалених ними рішеннях не дана.

Незважаючи на встановлені у постанові
суду обставини - вину ОСОБА_8 у вчиненні
дорожньо-транспортної пригоди,
внаслідок якої настала смерть ОСОБА_10,
суди вважали, що вина відповідача у цій
пригоді відсутня.

Такий висновок спростовується
встановленими судом при розгляді
кримінальної справи обставинами.

Амністія є повне або часткове
звільнення від відбування покарання
певної категорії осіб, визнаних
винними у вчиненні злочину.

Якщо злочином було завдано шкоду, то
звільнений на підставі закону про
амністію повинен її відшкодувати,
оскільки амністія не звільняє особу
від цього обов'язку.

Тому, зроблені в судових рішеннях
висновки про відсутність підстав для
покладення на ОСОБА_8 відповідальності
за завдану позивачем моральну шкоду не
можна визнати обгрунтованими.

Допущені судами при розгляді справи
порушення норм процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для її правильного
вирішення, тому рішення судів першої та
апеляційної інстанції у частині
вирішення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про
відшкодування моральної шкоди не
можуть вважатись законними і
обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК
України підлягають скасуванню з
передачею справи в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 27 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Харківської області
від 7 листопада 2013 року у частині
вирішення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про
відшкодування моральної шкоди
скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові
рішення залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.
Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова О.В.
Кадєтова М.І.
Наумчук Д.О.
Остапчук