Єдиний унікальний номер 251/7342/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/598/2014
Єдиний унікальний номер
Головуючий у 1 інстанції Мітьков М.В.
Доповідач Гусєв В.В.
17 квітня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:
головуючого судді
суддів
Гусєва В.В., Халаджи О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Калінінського районного суду міста
Горлівки Донецької області від 20
листопада 2013 року у справі за позовом
фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, -
В липні 2013 року фізична особа -
підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду
з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про
визнання договору купівлі-продажу
Рішенням Калінінського районного
суду міста Горлівки Донецької області
від 20 листопада 2013 року в задоволені
позову відмовлено.

З вказаним рішенням суду не
погодилась ФОП ОСОБА_1 та подала
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апелянт вказує на те, що за вказаним
договором будь-якого товару або послуг
не надавала, ніяких грошей не
отримувала. Крім того, в договорі
підроблений її підпис, виконаний іншою
особою.

В судовому засіданні апеляційного
суду позивач ОСОБА_1 підтримала доводи
апеляційної скарги, просила її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове
засідання апеляційного суду не прибув,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, про що
свідчить своєчасно отримана ним
телефонограма.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення присутніх осіб, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що позивач
ОСОБА_1 є суб'єктом господарювання та на
підставі Свідоцтва про державну
реєстрацію фізичної особи-підприємця
від 27 травня 2010 року, Свідоцтва
платника єдиного податку Серії НОМЕР_1
від 26 вересня 2012 року здійснює інші
види роздрібної торгівлі в
неспеціалізованих магазинах в АДРЕСА_1
та в АДРЕСА_2 (а.с.4, 5).

З копії договору купівлі-продажу
№ 111/3 від 21 травня 2012 року вбачається,
що між ПП ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2
(покупець) укладено договір
купівлі-продажу, відповідно до умов
якого Продавець забов*язався у строк до
25 робочих днів виготовити та
встановити дверні конструкції
вартістю 3900 гривень (а.с.6).

Продавець забов*ячався оплатити
вартість робіт та на виконання
договору вніс 2200 гривень, про що
отримав товарний чек (а.с.7).

Рішенням Калінінського районного
суду міста Горлівки Донецької області
від 08 травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 18 червня 2013 року, позов
ОСОБА_2 задоволено частково та стягнуто
з ПП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2200
гривень передоплати, сплаченої за
договором (а.с.34-36).

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 27 листопада 2013
року рішення Калінінського районного
суду міста Горлівки Донецької області
від 08 травня 2013 року та ухвала
апеляційного суду Донецької області
від 18 червня 2013 року скасовані, справа
передана на новий розгляд до суду
першої інстанції (а.с.73-74).

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено та не
обґрунтовано у встановленому законом
порядку підстави для визнання
зазначеного договору купівлі-продажу
недійсним.

Висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, нормам права, які
судом вірно застосовані.

Звертаючись до суду з позовом ПП
ОСОБА_1 посилалась на ст.ст. 215, 203, 241 ЦК
України та зазначала, що договір по
своїй суті є фіктивним, підпис у
договорі виконаний іншою особою, а тому
є недійсним.

Згідно до ст.655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або забов*язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або забов*язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Вирішуючи справу, суд першої
інстанції обґрунтовано не прийняв до
уваги доводи позивача про те, що
фізичні особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4
здійснювали від її імені продаж та
установку металоконструкцій в місті
Горлівка, а також про надання цим
особам бланків договорів з печатками
для здійснення роботи, оскільки
будь-яких належних та допустимих
доказів, які б вказували, що між ПП
ОСОБА_1 та цими фізичними особами були
укладені трудові та цивільно-правові
відносини, до суду надано не було.

Крім того, відсутні належні докази,
що підтверджують факт викрадення
невідомими особами саме цього договору
купівлі-продажу.

Відповідно до приписів статті 241 ЦК
України правочин, вчинений
представником з перевищенням
повноважень, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки особи, яку
він представляє, лише у разі наступного
схвалення правочину цією особою.
Правочин вважається схваленим зокрема
у разі, якщо особа, яку він представляє,
вчинила дії, що свідчать про прийняття
його до виконання. Наступне схвалення
правочину особою, яку представляють,
створює, змінює і припиняє цивільні
права та обов'язки з моменту вчинення
цього правочину.

З зазначених підстав, апеляційний
суд вважає посилення позивача на
вимоги ст.241 ЦК України
необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої
статті 215 ЦК України одна із сторін
договору або інша заінтересована особа
вправі заперечити його дійсність, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена.

Частиною першою статті 215 ЦК
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені,
зокрема, частиною першою статті 203 ЦК
України, за якою зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства.

У пункті 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Зокрема, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення (відсутня згода за всіма
істотними умовами договору; не
отримано акцепт стороною, що направила
оферту; не передано майно, якщо
відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо).

Встановивши ці обставини, суд
відмовляє в задоволенні позову про
визнання правочину недійсним. Наслідки
недійсності правочину не
застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Відповідно до 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59,
ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести допустимими доказами
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Судом першої інстанції відповідно
до вимог ст. 212 ЦПК були досліджені
доводи позивачки та заперечення
відповідача та надана їм належна
оцінка.

Перевіряючи доводи позивача про
підроблений підпис у договорі
купівлі-продажу, ухвалою апеляційного
суду була призначена судова
почеркознавча експертиза, яка
експертною установою була залишена без
виконання, у зв'язку з неможливістю
надання висновку з причин відсутності
оригіналів досліджуваних документів, а
саме оригіналу договору
купівлі-продажу (а.с.84-85).

В судовому засіданні позивач ПП
ОСОБА_1 не заперечувала проти
відсутності в неї оригіналу договору
купівлі-продажу.

При цьому слід зазначити, що саме
позивач зобов'язаний довести
відсутність наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину,
тобто тягар доказування відсутності
підпису в договорі лежить саме на
ньому.

Відповідно до п.24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
передбачено, для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

У відповідності до ч. 1 ст. 234 ЦК
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином.

Частиною 5 статті 203 ЦК України
передбачено, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

У зв'язку з посиланням позивача на
фіктивність договору купівлі-продажу,
апеляційний суд зазначає, що
необхідними умовами для визнання угоди
недійсною є її укладення з метою
завідомо суперечною інтересам держави
і суспільства та наявність умислу хоча
б у однієї із сторін щодо настання
відповідних наслідків. Для прийняття
рішення про визнання угоди недійсною
необхідно встановлювати, у чому
конкретно полягало завідомо суперечна
інтересам держави і суспільства мета
укладення угоди, якою із сторін і в якій
мірі виконано угоду, а також вину
сторін у формі умислу.

Наявність умислу у сторін (сторони)
угоди означає, що вони (вона)
усвідомлювали або повинні були
усвідомлювати протиправність угоди, що
укладалася і суперечність її мети
інтересам держави та суспільства і
прагнули або свідомо допускали
настання протиправних наслідків.

З пояснень відповідача ОСОБА_2
вбачається, що у нього були справжні
наміри укладання договору
купівлі-продажу. Крім того, після
укладення договору купівлі-продажу та
внесення ним передоплати, двері були
встановлені в його квартирі, але після
виявлення браку, вони були зняті і
більше не встановлювались.

Проте, в матеріалах справи не
вбачається належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що
укладаючи угоду, сторони діяли з метою,
яка суперечила б інтересам держави та
суспільства. Навпаки, встановлені
судом факти свідчать про те, що
сторонни діяли в межах взятих на себе
зобов'язань.

Таким чином, доводи позивача ПП
ОСОБА_1 про фіктивність договору
купівлі-продажу є такими, що
грунтуються на припущеннях та не
відповідають наявним у справі доказам.

З таких умов висновок суду першої
інстанції про відсутність підстав про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним є законним та обґрунтованим.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
права або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування судового рішення
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Калінінського районного
суду міста Горлівки Донецької області
від 20 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: