У х в а л а

іменем україни

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.

суддів: Коротуна
В.М.,
Попович О.В.,

Cтупак О.В.,
Штелик
С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 20 січня 2014
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 19 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
боргу, обґрунтовуючи вимоги тим, що
24.03.2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за якими
ОСОБА_4 отримав в борг 16000 доларів США,
без зазначення строку повернення.
31.05.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за якими
ОСОБА_4 отримав в борг 50000 доларів США,
зі строком повернення 01.10.2011 року.

22.06.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за якими
ОСОБА_4 отримав в борг 30000 доларів США,
зі строком повернення до 01.12.2011 року.

12.05.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за якими
ОСОБА_4 отримав в борг 34500 доларів США,
зі строком повернення до 12.06.2013 року.

Також 15.09.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
був укладений договір позики, за яким
ОСОБА_4 отримав в борг 30000
доларів США, без зазначення строку
повернення.

10.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було
укладено договір про відступлення
права вимоги повернення боргу ОСОБА_4

10.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 теж був
укладений договір відступлення права
вимоги повернення боргу ОСОБА_4

Вказуючи, що позичені гроші ОСОБА_4 були
використані на потреби сім'ї та
уточнивши позовні вимоги, позивач
просив стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5
солідарно суму боргу у розмірі
1031940 грн., що еквівалентно 126000
доларів США, а також стягнути з
ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 282555 грн., що
еквівалентно 34 500 доларів США.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 20 січня 2014 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 19 лютого 2014 року, позов ОСОБА_3 було
задоволено. Стягнуто солідарно з
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
суму боргу 1 031 940 грн. Стягнуто з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 суму боргу 282 555 грн.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати ухвалені судові рішення
частково та ухвалити нове рішення, яким
у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5
відмовити, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив із того, що
грошові кошти за договорами позики
отримано ОСОБА_4 в інтересах сім'ї та
використано ним в інтересах сім'ї, а
тому кожен з відповідачів повинен
нести солідарну відповідальність за
невиконання зобов'язань, у зв'язку з чим
на підставі ч. 1 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України
дійшов висновку про стягнення суми
боргу з двох відповідачів.

Проте з таким висновками судів
погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 24.03.2008 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір
позики, за якими ОСОБА_4 отримав в борг
16000 доларів США, без зазначення строку
повернення. 31.05.2011 року між ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 було укладено договір позики, за
якими ОСОБА_4 отримав в борг 50000 доларів
США, зі строком повернення 01.10.2011 року.

22.06.2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за якими
ОСОБА_4 отримав в борг 30000 доларів США,
зі строком повернення до 01.12.2011 року.

12.05.2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, за якими
ОСОБА_4 отримав в борг 34500 доларів США,
зі строком повернення до 12.06.2013 року.

Також 15.09.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4
був укладений договір позики, за яким
ОСОБА_4 отримав в борг 30000
доларів США, без зазначення строку
повернення.

10.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7
укладено договір про відступлення
права вимоги (цесії), відповідно до
якого ОСОБА_7 відступила йому право
вимоги виконання зобов'язання ОСОБА_4
за договорами позики від 24.03.2008 року на
суму 16000 доларів США, за договором
позики від 31.05.2011 року на суму 50 000
доларів США, за договором позики від
22.06.2011 року на суму 30000 доларів США та за
договором позики від 12.05.2013 року на суму
34500 доларів США.

10.10.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 теж був
укладений договір відступлення права
вимоги повернення боргу ОСОБА_4,
відповідно до якого ОСОБА_6 відступив
йому право вимоги виконання
зобов'язання відповідачем за договором
позики від 15.09.2008 року на суму 30 000
доларів США. Цей договір безстроковий і
укладений в простій письмовій формі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того роду та такої ж
якості.

Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти) в
такій самій сумі, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку,
встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК
України). Якщо інше не встановлено
договором або законом (наприклад, якщо
договір позики відповідає ознакам
безпроцентного договору), позикодавець
має право на одержання ще і процентів
від суми позики. У разі коли договором
не встановлено їх розмір, розмір
процентів визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України (ст. 1048 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також 3 % річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлено договором або
законом.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту. Об'єктом права спільної
сумісної власності є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя. Якщо одним
із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України
при укладенні договору одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Звертаючись до суду з
позовом та уточнивши позовні вимоги,
ОСОБА_3 зазначав, що грошові кошти,
отримані у борг ОСОБА_4 були
використані ним на потреби сім'ї,
зокрема було відремонтовано квартиру
АДРЕСА_2, куплено меблі в цю квартиру, за
позичені кошти придбано квартиру
АДРЕСА_1.

За змістом ст. ст. 10 та 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК
України надані суду докази мають бути
належними та допустимими.

Частина 4 ст. 60 ЦПК України передбачає,
що доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Виходячи з зазначеного, судами не було
надано належної оцінки тому, що
квартира АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_5
ще 28 грудня 2005 року за рахунок
кредитних коштів, а квартира АДРЕСА_1
була подарована 05.01.2012 року
ОСОБА_5 її матір'ю ОСОБА_8

За таких обставин висновок суду про те,
що отримані ОСОБА_4 грошові кошти були
витрачені в інтересах сім'ї не
підтверджені відповідними доказами.

Також судами належним чином не
з'ясовано чи надавала ОСОБА_5 у
письмовій формі згоду на укладення
договору позики.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судами порушено норми
матеріального та процесуального права,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості. Зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 20 січня 2014 року та
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 19 лютого 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Cтупак

С.П. Штелик