Справа № 223/2687/2012 Провадження №
22-ц/772/1691/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Мазурчак А. Г.Категорія:
46Доповідач: Панасюк О. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" травня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:
головуючого - судді Панасюка О.С.,
суддів Камзалова В.В., Берегового О.Ю., з
участю секретаря Руденко О.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційні
скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Тиврівського районного суду
Вінницької області від 10 квітня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя, -

встановила:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з цим позовом, відповідно до
якого, з урахуванням заяви про
уточнення позовних вимог, просила
поділити між сторонами їх спільне
майно: житловий будинок з
господарськими будівлями і спорудами,
розташований в АДРЕСА_1, та земельну
ділянку за тією ж адресою (кадастровий
номер :01:008-.0077, державний акт серії
ЯК № 783904 від 8 лютого 2009 року, виданий на
ім`я ОСОБА_4) по ? частині кожному із
співвласників, відповідно до варіанту
№ 3 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
731/732/734/13-21 від 19 грудня 2013 року.

Вказувала, з 19 листопада 1995 року по 17
серпня 2011 року перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
під час якого на підставі дозволу на
виконання будівельних робіт № 21 від 21
червня 1999 року, у відповідності із
будівельним паспортом було розпочато
будівництво вказаного житлового
будинку, яке повністю завершене у 2000
році. Незважаючи на те, що ступінь
готовності будинку становить 100 %, він
відповідає Державним будівельним
нормам, ОСОБА_2, на ім`я якого видано
дозвіл та будівельний паспорт,
відмовляється здавати його в
експлуатацію та здійснювати державну
реєстрацію цього нерухомого майна. У
добровільному порядку здійснити його
поділ не погоджується.

Рішенням Тиврівського районного суду
Вінницької області від 10 квітня 2014 року
позов задоволено частково.

Поділено спільне майно сторін, а саме
житловий будинок з господарськими
будівлями, що розташований в АДРЕСА_1,
по ? частині кожному із свівласників.

Виділено ОСОБА_3:

а) в приміщенні житлового будинку літ.
«А»:

- 1-1 тамбур, площею 2,5 кв.м., вартістю 5901
грн.;

- 1-2 коридор (частина), площею 3,9 вк.м.,
вартістю 8454 грн.;

- 1-3 кухню, площею 13,3 кв.м., вартістю 31396
грн.,

всього по площі 19,7 кв.м., по вартості 46503
грн.;

б) приміщення мансарди літ. «М/А»:

- 1-8 коридор, площею 6,5 кв.м., вартістю 8454
грн.;

- 1-9 житлова кімната, площею 13,1 кв.м.,
вартістю 17037 грн.;

- 1-10 житлова кімната, площею 6,7 кв.м.,
вартістю 8714 грн.;

1-11 житлова кімната, площею 13 кв.м.,
вартістю 16907 грн.,

всього по площі 39,3 кв.м., по вартості 51112
грн.;

в) І веранду літ. «а», вартістю 9228 грн. та
ґанок, вартістю 710 грн., загальною
площею 59 кв.м.;

г) господарські будівлі:

- гараж літ. «В», вартістю 40464 грн.;

- погріб з шиєю літ. «П/В», вартістю 15263
грн.

Виділено ОСОБА_2:

а) в приміщенні житлового будинку літ.
«А»:

- 1-2 коридор (частина), площею 7,3 вк.м.,
вартістю 17233 грн.;

- 1-4 житлову кімнату, площею 18,3 кв.м.,
вартістю 43199 грн.;

- 1-5 житлову кімнату, площею 9,8 кв.м.,
вартістю 23134 грн.;

- 1-6 кладову, площею 1,2 кв.м., вартістю 2833
грн.;

- 1-7 санвузол, площею 5,8 кв.м., вартістю
13619 грн.,

всього по площі 42,4 кв.м., по вартості 100090
грн.;

б) господарські будівлі:

- сарай літ. «а-1», вартістю 63890 грн.;

- вбиральню літ. «Б», вартістю 2485 грн.

У спільному користуванні сторін
залишено: хвіртку № 1, ворота № 2,
огорожу № 3, вигрібну яму № 4, огорожу №
5.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
компенсацію за відступ від ідеальної
частки в розмірі 1592,5 грн.

Зобов`язано ОСОБА_2 улаштувати дверний
проріз для входу у приміщення житлової
кімнати 1-5, улаштувати перегородку у
приміщенні коридору 1-2, улаштувати
дверний проріз між приміщеннями
коридору 1-2 та кухні 1-3, закласти
дверний проріз між приміщеннями
коридору 1-2 та кухні 1-3.

Залишено у спільному користуванні
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 частину земельної
ділянки, площею 0,0365 га, позначену
цифрою 1 у додатку до варіанту № 3
висновку судової будівельно-технічної
експертизи № 731/732/734/13-21
від 19 грудня 2013 року.

Вирішено питання про судові витрати у
справі.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, неправильне
застосування норм матеріального права,
невідповідність висновків суду,
встановленим обставинам справи,
просили, відповідно: ОСОБА_2 - скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове про відмову у позові;
ОСОБА_3 - скасувати рішення в частині,
якою відмовлено у поділі земельної
ділянки і ухвалити нове рішення в цій
частині, яким задовольнити її вимоги,
виділивши їй частину ділянки,
позначену цифрою 3 у додатку до
варіанту № 3 висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
731/732/734/13-21 від 19 грудня 2013 року, в решті
рішення залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційних
скарг, колегія суддів вважає, що вони
задоволенню не підлягають з таких
підстав.

Ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
передбачено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції; апеляційний суд
досліджує лише ті докази, які судом
першої інстанції були досліджені з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, судова колегія розглядає
справу та перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених ОСОБА_3 в
суді першої інстанції.

Судом встановлено, що з 19 листопада 1995
року по 17 серпня 2011 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
під час якого на підставі дозволу на
виконання будівельних робіт № 21 від 21
червня 1999 року, у відповідності із
будівельним паспортом розпочали
будівництво житлового будинку в
АДРЕСА_1. Будівництво будинку з
господарськими будівлями і спорудами
було повністю завершене у 2000 році
(окрім убиральні «Б», хвіртки № 1, воріт
№ 2, огорожі № 3), що не заперечується
сторонами і підтверджується технічним
паспортом на садибний житловий будинок
(а. с. 15 - 19). З 2000 року будинок
експлуатується за призначенням, а з 21
січня 2002 року сторони та їх
неповнолітні діти ОСОБА_6., ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані у
ньому (копія домової книги на а. с. 125 - 127,
копії паспортів на а. с. 5, 103, 123, 124).

Висновком судової
будівельно-технічної експертизи №
731/732/734/13-21 від 19 грудня 2013 року
встановлено, що ступінь готовності
спірного житлового будинку та всіх
господарських будівель і споруд
становить 100 %, він може бути введений у
експлуатацію. Житловий будинок з
мансардою та верандою, інші
господарські споруди за технічним
станом конструктивних елементів та
архітектурно-планувальним рішенням
відповідають Державним будівельним
нормам України. Будинок може бути
поділений між сторонами на
відокремлені ізольовані частини
(квартири) із самостійними виходами
відповідно до встановлених
будівельних норм (а. с. 54 - 73).

Тиврівська селищна рада Вінницької
області проти переобладнання будинку
за запропонованими висновком експерта
варіантами не заперечувала (а. с. 122).

Рішенням Тиврівської селищної ради
Вінницької області від 18 грудня 2009 року
у приватну власність ОСОБА_2 передана
земельна ділянка, площею 0,1055 га, в
АДРЕСА_1 для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
19 березня 2010 року йому було видано
державний акт на право власності на цю
ділянку серії ЯК № 783904 (а. с. 28).

Відповідно до статті 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма статті
368 ЦК України.

У силу статей 69, 70 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності. У разі поділу такого майна,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними.

Оскільки будівництво будинку
розпочато за час шлюбу, то такий
будинок, незважаючи на те, що одна із
сторін відмовляється від прийняття
його в експлуатацію та державної
реєстрації, може бути визнаний об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Саме до такого правового висновку
дійшов Верховний Суд України у своїй
постанові у справі № 6-37цс13 від 15 травня
2013 року, що в силу приписів ч. 1 ст. 360-7
ЦПК України є обов'язковим для всіх
судів України.

Таким чином колегія суддів відхиляє
доводи апеляційної скарги ОСОБА_2
щодо безпідставності поділу спірного
будинку, оскільки він не зданий в
експлуатацію і право власності на
нього не зареєстроване у встановленому
порядку.

Не заслуговують на увагу і його доводи
про те, що внаслідок самочинної
добудови мансарди і веранди було
здійснено перебудову будинку, у
результаті чого він набув статусу
самочинного, а відтак не може бути
предметом поділу, як і побудовані без
відповідного дозволу сарай «а-1»,
вбиральня «Б», гараж «В», погріб з шиєю
«П/В», тому що, як роз'яснено у п. 7
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», правила статті 376 ЦК не
може бути застосовано при вирішенні
справ за позовами про визнання права
власності на самочинно збудовані
приналежності до основної речі (ганок,
веранда, мансарда тощо); так само не є
самостійними об'єктами, на які
розповсюджується правовий режим
самочинного будівництва і
господарські будівлі, зокрема: сарай
«а-1», вбиральня «Б», гараж «В», погріб з
шиєю «П/В», оскільки за змістом ст. ст.
186, 381 ЦК України вони є приналежність
основної речі (будинку).

Колегія суддів відхиляє також доводи
апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо
безпідставності відмови судом першої
інстанції у поділі між сторонами
земельної ділянки, з огляду на таке.

Сторонами не заперечується факт, що
ОСОБА_2 набув у власність спірну
земельну ділянку в порядку
приватизації.

Згідно з п. «в» ч. 1 ст. 81 ЗК України
громадяни України набувають право
власності на земельні ділянки на
підставі, зокрема, приватизації
земельних ділянок, що були раніше
надані їм у користування.

П. «а» ч. 3 ст. 116 ЦК України встановлено,
що безоплатна передача земельних
ділянок у власність громадян
провадиться у разі приватизації
земельних ділянок, які перебувають у
користуванні громадян.

Таким чином, громадянин безоплатно
одержує у власність частку із
земельного фонду, а тому земельна
ділянка, одержана ним у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
це майно не є майном, нажитим у шлюбі.

Ч. ч. 5, 6 СК України, що введені в дію
Законом України від 11 січня 2011 року,
та відповідно до змісту яких земельна
ділянка, набута внаслідок безоплатної
передачі її одному із подружжя із
земель державної або комунальної
власності, у тому числі приватизації,
була віднесена до об'єктів права
спільної сумісної власності, 17 грудня
2012 року Законом України «Про внесення
змін до Сімейного кодексу України щодо
майна, що є особистою приватною
власністю дружини, чоловіка» втратила
чинність, а ст. 57 СК України доповнена ч.
5, згідно з якою до майна, що є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
відноситься земельна ділянка, набута
одним із подружжя внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні.

Таким чином колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
апеляційних скарг не є істотними і не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального та неправильне
застосування норм матеріального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Тиврівського районного
суду Вінницької області від 10 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: