Номер провадження: 22-ц/785/4955/14
Номер справи місцевого суду: 2-1730/10
Головуючий у першій інстанції Свячена
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Плавич
Н.Д.,

при секретарі - Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
Одеської міської ради Лебедєва Романа
Сергійовича на заочне рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 29 січня 2010 року по справі за позовом
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Одеської
міської ради (далі - ОМР) про визнання
права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2009р. позивачі звернулися до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вони є власниками
квартири АДРЕСА_1.

Для задоволення власних потреб, за
власні кошти, вони самочинно звели
балкон, площею 1,7 кв.м., а також виділили
в своє користування, шляхом зведення
перегородок, частину горища, площею 25,1
кв.м., розташованого над їх квартирою.

Посилаючись на те, що інші власники
квартир будинку надали письмову згоду
на те, щоб частина горища була
закріплена за ними, позивачі просили
визнати право власності на вказані
об'єкти самочинного будівництва, а саме
на балкон площею 1,7 кв.м. та частину
горища площею 25, 1 кв.м. в АДРЕСА_1 (а.с.1).

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 29 січня 2010
року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право
власності на новозведений балкон
площею 1,7 кв.м., а також частину горища
площею 25,1 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1.

Встановлено, що таке рішення є
підставою для державної реєстрації
права власності в КП «ОМБТІ та РОН» (а.с.
60-63).

Додатковим рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 12 березня 2010
року визнано за позивачами право
власності на квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 147, 1 кв.м.

Встановлено, що вказане рішення є
підставою для реєстрації за позивачами
в КП «ОМБТІ та РОН» права власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 147, 1
кв.м., яка складається з житлових кімнат
13 кв.м., 15,1 кв.м., 36,7 кв.м., кухні 12 кв.м.,
ванної 2,4 кв.м., туалету 0,9 кв.м.,
коридорів 8,4 кв.м., 9,6 кв.м., горища 35,1
кв.м., балкону 1,7 кв.м. (а.с.72-73).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 26 червня 2012 року роз'яснено
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 29 січня 2010 року.

За кожним з позивачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 визнано право власності на 1/3
частки квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 147,1 кв.м., яка складається з
житлових кімнат 13 кв.м., 15,1 кв.м., 36,7 кв.м.,
кухні 12 кв.м., ванної кімнати 2,4 кв.м.,
туалету 0,9 кв.м., коридорів 8,4 кв.м., 9,6
кв.м., горища 25, 1 кв.м., балкону, 1,7 кв.м.
(а.с.99-100).

В апеляційній скарзі представник ОМР
просить заочне рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
цивільного процесу, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
заочного рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Звертаючись до суду, позивачі за
власним розсудом обирають спосіб
захисту.

Позов про визнання права подається у
випадках, коли належне певній особі
право не визнається, оспорюється іншою
особою, або у разі відсутності в неї
документів, що засвідчують
приналежність їй права. Тобто метою
подання цього позову є усунення
невизначеності у взаємовідносинах
суб'єктів, створення необхідних умов
для реалізації права й запобігання дій
зі сторони третіх осіб, які
перешкоджають його здійсненню.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, як власниками
квартири, заявлено вимоги про визнання
права власності на самочинно
збудований балкон та самочинно
переобладнану частину горища, яке на
праві спільної сумісної власності
належить власникам приватизованих у
будинку квартир, з підстав ст.ст. 331, 376
ЦК України, і саме ці вимоги вирішив
суд.

Колегія суддів вважає, що обравши такий
спосіб захисту, позивачі, в силу ст. 10
ЦПК України, не довели, що їх права,
свободи чи інтереси будь-ким
порушаються, не визнаються або
оспорюються, не довели як правову, так і
фактичну підставу вимог.

У свою чергу суд першої інстанції,
розглянувши справу по суті, ухваливши
додаткове рішення та роз'яснивши своє
рішення у відсутності представника
відповідача - Одеської міської ради, не
з'ясував характер спірних
правовідносин сторін (предмет та
підставу позову), характер порушеного
права позивачів та можливість його
захисту в обраний ними спосіб, дійшов
до помилкового висновку про
задоволення позову, а у додатковому
рішенні та ухвалі про роз'яснення
рішення взагалі вийшов за межі
заявлених позивачами вимог, допустивши
при цьому плутанину з розміром горища,
а також кількістю житлових кімнат
позивачів.

Так, задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив із того, що спірне
горище є допоміжним приміщенням, яке
передано у власність квартиронаймачів
під час приватизації квартир. Оскільки
співвласники квартир не заперечують
проти передачі частини горища
позивачам та проти прибудованого
балкону, то за останніми слід визнати
право власності.

До таких висновків суд першої
інстанції дійшов на підставі
неправильного застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Судом установлено, що згідно зі
свідоцтвом про право власності на
житло від 12 травня 1993 року, виданого
управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів,
квартира АДРЕСА_1, загальною площею 109, 7
кв.м., належить на праві спільної
часткової власності ОСОБА_5, ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 у рівних частках.

Чотирьохкімнатна квартира позивачами
була приватизована згідно із Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду».

У 2007 році вони самовільно, без належним
чином виготовленого проекту і дозволу
відповідних служб міста, провели
реконструкцію квартири, добудували на
другому поверсі двоповерхового
будинку балкон та приєднали частину
горища над своєю квартирою, завдяки
чому загальна площа квартири становить
147, 1 кв.м. (а.с.82).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України лише
власникові належить права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

За положенням ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» суть приватизації
державного житлового фонду підлягає у
відчуженні на користь громадян
України, тобто у їх власність як
квартир (будинків), кімнат у квартирах
та одноквартирних будинків, де
мешкають два і більш наймачів, так і
належних до них господарських споруд і
допоміжних приміщень (підвалів, сараїв
тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення
відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону
стають об'єктами права спільної
власності співвласників будинку
одночасно з приватизацією квартири, що
засвідчується свідоцтвом про право
власності на квартиру.

Цим положенням Закону дано офіційне
тлумачення в Рішенні Конституційного
Суду України від 2 березня 2004 року №
4-рп/2004.

Для підтвердження набутого в такий
спосіб права не потребується вчинення
будь-яких інших додаткових юридичних
дій.

Тобто право володіння, користування та
розпорядження допоміжними
приміщеннями мають усі співвласники
житлового будинку.

Спірне горище є допоміжним
приміщенням, яке передано у власність
квартиронаймачів під час приватизації
квартир у будинку АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою усіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Проте такий правочин між усіма
співвласниками житлового будинку та
позивачами щодо відчуження частини
горища не укладався.

При вирішенні спору судом також не було
враховано, що будівля за адресою:
АДРЕСА_1, в якій знаходиться спірне
горище, є пам'яткою архітектури та
містобудування м. Одеси (а.с.5, 167).

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
охорону культурної спадщини» на
відчуження пам'яток місцевого значення
необхідно погодження органу охорони
культурної спадщини. Однак в справі
такої згоди немає.

Колегія суддів зазначає, що судом
помилково застосовано норми ст. 331 ЦК
України, оскільки частина 4 вказаної
статті, яка дозволяла судам визнавати
право власності на новостворено майно,
виключена 8 лютого 2006 року (Закон №3201-ІV
від 15 грудня 2005 року).

Не може бути застосовано й правила ст.
376 ЦК України при вирішенні даного
спору, тому, що законом не передбачено
визнання права власності на самочинно
збудовані приналежності до основної
речі (балкон, горище тощо).

Статтею 152 ЖК України передбачено, що
переобладнання та перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадиться з дозволу
виконавчого комітету місцевої ради.

Відповідно до преамбули Правил
утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, затверджених
наказом Держжитлокомунгоспу України №
76 від 17 травня 2005 року та
зареєстрованих у Міністерстві юстиції
України 25 серпня 2005 року за № 927/11207
надано визначення терміну
перепланування.

До елементів перепланування жилих
приміщень належать: перенесення і
розбирання перегородок, перенесення і
влаштування дверних прорізів,
улаштування і переустаткування
тамбурів, прибудова балконів на рівні
перших поверхів багатоповерхових
будинків.

Згідно з п. 1.4.1. вказаних Правил
переобладнання і перепланування жилих
будинків, жилих і нежилих у жилих
будинках приміщень дозволяється
робити після одержання дозволу
виконавчого комітету місцевої ради
народних депутатів відповідно до
законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд
може відмовити у захисті цивільного
права та інтересу особи в разі
порушення нею положень частин другої -
п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Частинами 2-3 ст. 13 ЦК України
встановлено, що при здійсненні своїх
прав особа зобов'язана утримуватися
від дій, які могли б порушити права
інших осіб, завдати шкоди культурній
спадщини.

Не допускаються дії особи, що
вчиняються з наміром завдати шкоди
іншій особі, а також зловживання правом
в інших формах.

Як вбачається із матеріалів справи
позивачі до органу охорони культурної
спадщини та до органу місцевого
самоврядування не зверталися, спірні
об'єкти в експлуатацію не ввели.

Таким чином, суд взяв на себе
повноваження державних органів, в т.ч.
органів які відповідають за введення в
експлуатацію побудованих
(новостворених) об'єктів, чим перевищив
межі своєї компетенції.

Матеріали справи також не містять
жодних доказів, що до звернення
позивачів до суду із вказаним позовом,
будь-хто порушував, не визнавав або
оспорював їх цивільні права та
інтереси.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що під час вирішення справи суд
першої інстанції дійшов висновків, які
не відповідають обставинам справи, не
визначився з колом відповідачів,
неправильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
а тому ухвалене у справі рішення про
задоволення позову підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

У зв'язку із скасуванням рішення у
справі ухвалене додаткове рішення від
12 березня 2010 року та постановлена
ухвала про роз'яснення рішення від 26
червня 2012 року втрачають силу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3,
4 ч. 1 ст. 309, 313, ч. 2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
Одеської міської ради Лебедєва Романа
Сергійовича задовольнити.

Заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 29 січня 2010
року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Одеської міської ради
про визнання права власності
відмовити.

Вважати такими, що втратили силу
додаткове рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 12 березня 2010
року та ухвала Приморського районного
суду м. Одеси від 26 червня 2012 року про
роз'яснення рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 29 січня 2010
року.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області

Г.Я. Колесніков