Справа № 340/154/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1052/2014
Головуючий у 1 інстанції Данилюк М. П.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Девляшевського В.А.,

суддів:
Меленко О.Є., Фединяка В.Д.,

секретаря Яковин
М.Я.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Верховинського районного суду від 28
березня 2014 року-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадкове майно за
заповітом, а саме на 3/8 частини
спадкового майна, що знаходиться в
АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивував тим,
що 20.07.2012 року його матір'ю - ОСОБА_4 на
його ім'я було складено заповіт. Після
її смерті відкрилась спадщина і він з
метою отримання свідоцтва про право на
спадщину за заповітом звернувся у
Верховинську районну державну
нотаріальну контору. Однак, у видачі
йому свідоцтва про право на спадщину
нотаріусом було відмовлено, оскільки
відсутній правовстановлюючий
документ, яким підтверджується
належність зазначеного майна
спадкодавцеві. Посилаючись на
вищенаведене, просив визнати житловий
будинок в АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та
визнати за ним право власності на 3/8
частини даного домоволодіння.

Рішенням Верховинського районного
суду від 28 березня 2014 року позов
задоволено. Постановлено визнати
житловий будинок в АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 станом на 16.11.2012 року. Цим же
рішенням визнано за ОСОБА_3 право
власності на 3/8 частини спадкового
майна, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке
складається із 3/8 частини житлового
будинку (літ. А), 3/8 частини сараю (літ. Б),
3/8 частини стайні (літ. В), 3/8 частини
оборогу (літ. Г), загальна вартість
якого складає 38513,63 грн.

Не погоджуючись із даним рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, а також на
неповноту з'ясування судом обставин
справи. Апелянт зазначає, що судом не
було з'ясовано обсяг прав та обов'язків
спадкодавця щодо спірного майна та не
перевірено підстав виникнення права
власності на даний будинок без
правовстановлюючого документу на
нього. Судом, на думку апелянта, не було
враховано того, що в матеріалах справи
відсутні будь-які документи, які
підтверджують чи спростовують
належність спадкодавцеві спірного
майна. Крім того, ОСОБА_2 вважає, що
позивачем невірно обрано спосіб
захисту порушених прав, оскільки, на
його думку, ОСОБА_3 повинен був
оскаржити дії нотаріуса, який відмовив
йому у видачі свідоцтва про право
власності. Вважаючи рішення суду
необґрунтованим, просив його скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_2
не з'явився повторно, хоч судові
повідомлення були надіслані йому у
встановленому законом порядку
завчасно. У своїй заяві від 12.05.20014 року
ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав з
мотивів, наведених у ній, просить
справу розглянути у його відсутності у
зв'язку із перебуванням на лікуванні.

ОСОБА_3 та його представник, будучи
завчасно повідомленими про розгляд
справи 22.05.2014 року, у судове засідання
не з'явились з невідомих причин. Однак,
06 травня 2014 року вони повідомили
апеляційному суду, що в Голівській
сільській раді є письмові документи,
які підтверджують законність
користування земельною ділянкою, на
якій розташовано спірний житловий
будинок, про її приватизацію
відповідачем та про здійснення обліку
в по господарських книгах сільської
ради спірного будинку за подружжям
ОСОБА_2.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Задовольняючі позов ОСОБА_3 про
визнання за ним права власності в
порядку спадкування на 3/8 частини
спірного будинку, суд першої інстанції
виходив з того, що право спадкування
названого майна у позивача виникло на
підставі заповіту ОСОБА_4, складеного і
посвідченого 20.07.2012 року секретарем
виконкому Голівської сільської ради.
Колегія суддів погоджується з таким
висновком, оскільки він
підтверджується матеріалами справи.
Зокрема, дійсність згаданого заповіту
та законність спорудження спірного
будинку ні відповідачем, ні Голівською
сільською радою не оспорюється.
Колегія суддів крім того зауважує, що в
засіданні суду першої інстанції ОСОБА_2
частково визнав позовні вимоги ОСОБА_3,
просив у зв'язку із відсутністю у нього
достатніх коштів для виплати
компенсації зменшити присудження
позивачу розмір частки у жилому
будинку.

За наявності названого заповіту ОСОБА_4
за відповідачем згідно ч.1 ст.1241 ЦК
України судом було обгрунтовано
визнано право на обов'язкову частку у
спадщині, оскільки він був
непрацездатним на час смерті дружини,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилання апелянта на те, що суд не
перевірив дотримання законодавства
України при спорудженні спірного
будинку, не може бути прийняте до уваги,
оскільки ніяких об'єктивних
документальних відомостей, які б
давали підставу вважати, що спадковий
будинок збудовано спадкодавцем
самовільно або з відхиленням від
державних будівельних норм та правил,
немає.

Належність названого вище будинку
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підтверджена
довідкою, виданою виконкомом
Голівської сільської ради
Верховинського району 13 травня 2013 року
на підставі відомостей
погосподарського обліку (а.с.6). В
зазначеній довідці вказано, що
згаданий жилий будинок побудований у
1970 році.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції правильно прийняв до уваги
названу довідку, обґрунтовано вважаючи
її документом, який підтверджує
виникнення у спадкодавця права на
спірний жилий будинок. Такий висновок
відповідає нормам законодавства
України, чинного на час спорудження
будинку. Так, із змісту постанови
Кабінету Міністрів України від 05.08.1992
року №449 слідує, що громадяни, які
збудували жилі будинки до 05.08.1992 року,
могли отримати правовстановлюючий
документ, навіть якщо його споруджено
самовільно на земельній ділянці, яка
перебуває у їх законному користуванні
або у приватній власності. Апелянтом не
підтверджено ніякими об'єктивними
документальними доказами того, що
присадибна земельна ділянка, на якій
побудовано спірний жилий будинок,
зайнята самовільно, і що до цього часу
сільською радою не прийнято відповідне
рішення з цього приводу.

Крім того, колегія суддів зауважує, що
«Інструкцією про порядок здійснення
нотаріальних дій державними конторами
УРСР», затвердженою 31.10.1975 року, було
передбачено, що як виключення з правил,
належність будинку могли
підтверджувати відповідні довідки
виконкому сільської ради, зокрема про
те, що згідно погосподарських книг
сільською радою обліковувався
житловий будинок та присадибна ділянка
за конкретним громадянином.

Приймаючи до уваги викладене вище,
колегія суддів вважає, що рішення в
даній справі про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 судом першої інстанції
ухвалено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права.
Доводи апелянта висновків суду не
спростовують. Тому підстав для
скасування оскарженого рішення немає.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст.218; 307; 308; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Верховинського районного суду
від 28 березня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання нею законної сили.

Головуючий:
В.А. Девляшевський

Судді:
О.Є.Меленко

В.Д. Фединяк