У х в а л а

іменем україни

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Завгородньої І.М.,

Іваненко Ю.Г.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Сумської області
від 13 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із позовом, в
обґрунтування якого зазначало, що
відповідно до укладеного договору
№SUT0RX07740098 від 19 грудня 2006 року
відповідачка отримала кредит у розмірі
1 601 грн. 57 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12, 00%
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення 18 грудня 2007 року. Відповідно
до умов договору погашення
заборгованості здійснюється в
наступному порядку: щомісяця в період
сплати позичальник повинен надавати
банку грошові кошти (щомісячний платіж)
для погашення заборгованості за
кредитом, яка складається із
заборгованості за кредитом, відсотків,
винагороди, комісії, а також інших
витрат згідно з умовами договору.

Проте відповідачка
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконала, у зв'язку з
чим станом на 20 вересня 2013 року у неї
виникла заборгованість у розмірі 29 025, 43
грн., яку банк просив стягнути з неї.

Рішенням Тростянецького районного
суду Сумської області
від 4 грудня 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 13 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано і
ухвалено нове рішення про часткове
задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 11 134 грн. 43 коп.
заборгованості по кредиту, процентам
за користування кредитом, 11 тис. грн..
неустойки.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення ним норм
матеріального і процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам ухвалене у справі
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судом установлено, що 19
грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та відповідачкою був укладений
кредитний договір
№SUT0RX07740098, який складається із заяви
позичальника, умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт). Відповідно до умов
кредитного договору відповідачці був
наданий строковий кредит у розмірі 1 601
грн. 60 коп. на 12 місяців по 18 грудня 2007
року включно з умовами сплати
відсотків за його користування у
розмірі 1, 0% на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту.

У зв'язку з
невиконанням позичальником
зобов'язань за кредитним договором
станом на 20 вересня 2013 року у ОСОБА_3
згідно з розрахунком банку виникла
заборгованість у розмірі 29 025 грн. 43
коп., яка складається із заборгованості
за кредитом у розмірі 1 342 грн. 36 коп.,
заборгованості по відсотках у сумі 9 792
грн. 07 грн., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язання за договором у
сумі 16 032, 65 грн., штрафу (фіксована
частина) у сумі 500 грн., штрафу
(процентна складова) у сумі 1 358, 35 грн.

Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що позивачем
пропущено строк позовної давності.

Скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про часткове задоволення
позову, апеляційний суд виходив з того,
що відповідачка належним чином умови
кредитного договору не виконала,
підстав для застосування позовної
давності, у тому числі і спеціальної в
один рік до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені), немає.

Проте повністю погодитися з таким
висновком судів не можна.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання. Сплата
неустойки є правовим наслідком у разі
порушення зобов'язання (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК
України).

Згідно з ч. 2 ст. 258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1 ст.259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Згідно із умовами кредитного договору
його складовою є Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») («Стандарт»).

Пунктом 5.4 Умов нарахування неустойки
за кожен випадок порушення зобов'язань,
передбачених п.п.5.1,5.2,5.3 цих умов,
здійснюється протягом трьох років з
дня, коли відповідне зобов'язання
повинно бути виконане позичальником.
Пунктом 5.5 цих Умов позовну давність за
вимогами про стягнення заборгованості
за кредитом, процентів за користування
ним, пені, штрафу сторонами встановлено
тривалістю в п'ять років.

Задовольняючи частково позовні вимоги
банку про стягнення з відповідачки
заборгованості, пені та штрафів, суд
апеляційної інстанції у порушення
вимог статей 214, 215, 316 ЦПК України не
звернув уваги на зазначене, не
перевірив чи укладався між сторонами у
письмовій формі договір про збільшення
позовної давності.

Крім того, задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив з того, що
строк позовної давності був
перерваний, оскільки ОСОБА_3 погашалася
заборгованість за кредитним договором
28 вересня 2009 року у сумі 6 грн. 92 коп. та
30 березня 2010 року у сумі 5 коп. шляхом
договірного списання банком за
дорученням позичальника зазначених
сум грошових коштів, розміщених на
особовому рахунку позичальника, що
відповідає платіжній картці НОМЕР_1,
емітованій банком згідно з пп. 2.2 умов
кредитного договору.

ОСОБА_3 наполягала, що останній платіж
по кредиту був нею сплачений 26 грудня
2007 року в сумі 230 грн.

Відповідно до пп. 2.2 умов кредитного
договору позичальник доручає банку,
без додаткового узгодження,
здійснювати списання та перерахування
кредитних коштів з кредитного рахунку
на користь ТСП та банку на рахунки
зазначені у заяві. Позичальник доручає
банку здійснювати погашення
заборгованості за кредитом в строки, за
рахунок коштів, розміщених на рахунку
позичальника, що відповідає платіжній
картці , емітованої ПриватБанком. Номер
рахунку зазначений у заяві. Зазначене
доручення позичальника не підлягає
виконанню банком у випадку
пред'явлення позичальником банку
документа, що підтверджує сплату
заборгованості за кредитом іншим
способом.

Відповідно до заяви позичальника №
SUT0RX07740098 від 19 грудня
2006 року позичальник доручає банку
здійснювати погашення заборгованості
за кредитом у передбачені строки за
рахунок коштів, розміщених на рахунку
№ (рахунок не вказаний), що відповідає
платіжній картці № (номер картки не
вказаний), емітованої ПриватБанком.

Матеріали справи не містять доказів
щодо видачі ОСОБА_3 платіжної картки
НОМЕР_1.

Крім того, норма ч. 1 ст. 264 ЦК України
встановлює, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
боржником дій, що свідчать про визнання
ним свого боргу або іншого обов'язку.

У дослідженні обставин, пов'язаних із
вчиненням зобов'язаною особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку суду необхідно у
кожному випадку встановлювати, коли
конкретно вчинені боржником
відповідні дії, маючи на увазі, що
переривання перебігу позовної
давності може мати місце лише в межах
строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу
або іншого обов'язку, можуть, з
урахуванням конкретних обставин
справи, належати: визнання пред'явленої
претензії; зміна договору, з якої
вбачається, що боржник визнає
існування боргу, а так само прохання
боржника про таку зміну договору;
письмове прохання відстрочити сплату
боргу; підписання уповноваженою на це
посадовою особою боржника разом з
кредитором акта звірки
взаєморозрахунків, який підтверджує
наявність заборгованості в сумі, щодо
якої виник спір; письмове звернення
боржника до кредитора щодо
гарантування сплати суми боргу;
часткова сплата боржником або з його
згоди іншою особою основного боргу
та/або сум санкцій. При цьому якщо
виконання зобов'язання передбачалося
частинами або у вигляді періодичних
платежів і боржник вчинив дії, що
свідчать про визнання лише певної
частини (чи періодичного платежу), то
такі дії не можуть бути підставою для
переривання перебігу позовної
давності стосовно інших (невизнаних)
частин платежу.

Вчинення боржником дій з виконання
зобов'язання вважається таким, що
перериває перебіг позовної давності,
лише за умови, коли такі дії здійснено
уповноваженою на це особою, яка
представляє боржника у відносинах з
кредитором у силу закону, на підставі
установчих документів або довіреності.

Бездіяльність боржника (наприклад,
неоспорювання ним безспірного
списання коштів, якщо така можливість
допускається за законом або договором)
не свідчить про переривання перебігу
позовної давності, оскільки таке
переривання можливе лише шляхом
вчинення дій.

Апеляційний суд на вказане уваги не
звернув.

Зазначені порушення процесуального
закону унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи та є
підставою для скасування рішення з
передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного
суду Сумської області від 13 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік