Ухвала

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Журавель В.І.,
Євтушенко О.І.,

Євграфової Є.П.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 10 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом, у якому просило стягнути з
ОСОБА_3 заборгованість за кредитним
договором від 21 травня 2007 року в сумі 42
660,64 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 21 травня 2007 року між банком та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір
№ k3XRRX5000052, згідно з яким
останній отримав кошти в сумі
3 055,19 грн.

Оскільки позичальник умови кредитного
договору тривалий час не виконував і
станом на 29 квітня 2013 року виникла
заборгованість в сумі 42 660,64
грн.

Рішенням Олевського районного суду
Житомирської області від 23
жовтня 2013 року позов задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» заборгованість за
кредитним договором в сумі 24 030,75 грн та
судовий збір в сумі 240,30 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від 10 грудня 2013
року скасовано рішення суду першої
інстанції та ухвалено нове, яким ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено в задоволенні
позову у зв'язку з пропуском позовної
давності.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення місцевого суду
від 23 жовтня 2013 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам постановлені
у справі судові рішення не
відповідають.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що 21 травня 2007 року між ПАТ
КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір № k3XRRX5000052, за яким
останній отримав кошти в сумі 3 050,19 грн
зі сплатою 12 % річних та терміном
повернення до 21 травня 2008 року.

У зв'язку з неналежним виконанням
позичальником умов зазначеного вище
договору станом на 29 квітня 2013 року
утворилася заборгованість в сумі 42 660,64
грн, з яких 3 055,20 грн - заборгованість за
кредитом, 17 097 грн -
заборгованість за відсотками за
користування кредитом, 823,35 грн -
заборгованість за комісією, 19 177,44 грн -
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань, 500 грн - штраф (фіксована
частина), 2 007,65 грн - штраф (процентна
складова).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що
позичальник не виконує взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором, має
прострочену заборгованість, яка
повинна бути з нього стягнута. При
цьому судом було враховано майновий
стан боржника та зменшено розмір пені
до 3 055,20 грн і звільнено останнього від
сплати штрафу з посиланням на ст.ст.551,
616 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що
позивач пропустив строк позовної
давності, встановлений ст. 257 ЦК
України.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення рішення (ч. 3 ст.
267 ЦК України).

Законом України № 3795-VI від 22 вересня 2011
року «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
врегулювання відносин між кредиторами
та споживачами фінансових послуг»
статтю 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» доповнено частинами 12
та 13.

Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
якщо кредитодавець у позасудовому
порядку або до судового провадження
звертається з вимогою про повернення
споживчого кредиту або погашення
іншого боргового зобов'язання
споживача, кредитодавець не може у
будь-який спосіб вимагати будь-якої
плати або винагороди від споживача за
таке звернення. При цьому кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув.

Проте судом невірно застосовані
положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», оскільки
прикінцевими положеннями даного
закону передбачено, що дія цього
закону не поширюється на кредитні
договори, укладені до набрання ним
чинності, тобто до 16 жовтня 2011 року.

З обставин справи вбачається, що
кредитний договір між сторонами було
укладено 21 травня 2007 року з кінцевим
строком повернення 21
травня 2008 року.

Матеріали справи не містять заяви про
застосування строку позовної
давності.

Таким чином, висновок апеляційного
суду про відмову в задоволенні позову у
зв'язку з застосуванням позовної
давності незалежно від наявності заяви
сторони у спорі щодо вимог про
повернення споживчого кредиту є
помилковим.

Також не можна погодитись і з рішенням
суду першої інстанції, оскільки його
резолютивна частина містить лише
загальний розмір заборгованості без
зазначення всіх його складових.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування ухвалених судових рішень із
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Полтавської
області від 10 грудня 2013 року та рішення
Олевського районного суду
Житомирської області від 23 жовтня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
В.І. Журавель

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко