Провадження № 22-ц/779/870/2014
Головуючий у 1 інстанції Ковалюк І. П.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського
Р.Й.

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Шалаути Г.І.

секретаря
Бойчука Л.М.

з участю представника апелянта
ОСОБА_2, представника ПАТ КБ
«ПриватБанк» Рокетської С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«ПриватБанк» про захист прав
споживача, стягнення сум збитків,
визнання кредитного договору
розірваним, з апеляційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 04 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року з позовом в суд
звернувся ОСОБА_4, щоб ухвалити рішення,
яким стягнути з відповідача на його
користь збитки у сумі 14 754, 60 гривень,
636,72 гривень комісії за консультативні
послуги, що не були надані, 1898, 56 гривень
пені та визнати кредитний договір
розірваним.

Заявлені вимоги мотивував тим, що у
лютому 2013 року дізнався, що в порушення
Умов надання споживчого кредиту та
Заяви про погашення заборгованості,
укладених ним з ПАТ КБ «ПриватБанк»
відповідач з порушенням умов договору
не списував грошові активи для
погашення карткового кредиту, у зв'язку
з чим йому було завдано збитки на суму 14
754,60 гривень. Вважає це умисними діями
відповідача.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 04 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подав
апеляційну скаргу, просить його
скасувати та ухвалити нове про
задоволення його позовних вимог.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення є
незаконним та необґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Суд неповно з'ясував обставини справи,
не визначив предмет позовних вимог, не
застосував норми ст.ст. 545, 603, 613 ЦК
України, ч. 7 ст. 21 ЗУ «Про захист прав
споживачів». Виконання Банком
договірних зобов'язань по картковому
рахунку мало б підтверджуватись
розрахунковим документом, жодного із
яких не подано суду.

Суд не взяв до уваги, що позивачем
подано копії карток і у період з 11
серпня 2008 року по 13 листопада 2009 року,
на одну із платіжних карток було
зараховано 23113 гривень, із якої могло
проводитись списання заборгованості
за умовами карткового кредиту від
березня 2006 року.

Суд не звернув увагу, що ПАТ КБ
«ПриватБанк» у кожному випадку
розрахувавши заборгованість за
договором мав виконати пункти 2.2 та 3.2.5.
Умов надання споживчого кредитування,
не оцінив докази у відповідності до
ст..ст. 177, 179, 185 ЦПК України, а окремі
висновки суду зовсім не відповідають
обставинам справи.

Станом на 21 січня 2013 року відповідачу
було відомо про збитки, тому за
порушення умов договору про списання
заборгованості по картковому рахунку
повинен нести відповідальність.

Також суд не врахував, що згідно ст. 1073
ЦК України, у разі порушення банком
розпорядження клієнта про
перерахування коштів з його рахунку,
банк повинен негайно після виявлення
цього порушення зарахувати відповідну
суму на рахунок отримувача, сплатити
проценти та відшкодувати завдані
збитки. Доводи позовної заяви,
викладені у рішенні, значно
відрізняються від змісту позовної
заяви та пояснень, наданих суду
письмово.

Застосування судом першої інстанції
позовної давності суперечить нормам
законодавства, до того ж відповідачем
не подавалась заява про її
застосування.

Вислухавши доповідача,
представника апелянта, який вимоги
скарги підтримав, представника
відповідача, яка вимоги скарги не
визнала, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що позичальником ОСОБА_4 у розділі
«Банківські послуги» карткового
кредиту від 1 березня 2006 року не
зазначено номера рахунку та картки для
списання кредитної заборгованості за
картковим кредитом, між сторонами було
досягнуто згоди з усіх умов карткового
рахунку, про що засвідчують підписи,
порушень умов договору з боку
відповідача не встановлено, тому
відсутні підстави для його розірвання.

Судом правильно встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що 01
березня 2006 року за договором №DNH4KS88000185
ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_4
кредит у розмірі 3289,72 гривень з
кінцевим терміном повернення 03 березня
2008 року, з умовами сплати процентів в
розмірі 2,09% у місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту для
розрахунку за мобільний телефон GSM NOKIA
3230 вартістю 1699 гривень та мобільний
телефон марки GSM NOKIA 6101 вартістю 1249
гривень.

Умовами договору передбачено, що Банк
відкриває позичальнику рахунок НОМЕР_1
для зарахування коштів на погашення
заборгованості. Позичальник доручив
Банку без додаткового узгодження
перерахувати кредитні кошти в день
надання: в сумі 2653 гривень на поточний
рахунок підприємства
торгівельно-сервісної мережі:
Івано-Франківська філія колективного
підприємства «Домотехніка».

З даними Умовами ОСОБА_4 був
ознайомлений та погодився з ними,
засвідчивши своїм підписом 1 березня 2006
року, що підтверджується заявою
позичальника на а. с. 5.

Доводи апелянта про те, що ЗАТ КБ
«ПриватБанк» суму збитків 14 754, 60
гривень повинен був перерахувати на
картку для розрахунку за
заборгованість спростовуються заявою
позичальника на а.с. 6, у якій не
зазначено номера рахунків та платіжної
картки, з яких позичальник надав право
на списання заборгованості, що мала
місце за картковим кредитом. Тому немає
підстав вважати, що відповідач при
відсутності конкретної згоди на
погашення заборгованості за картковим
рахунком зобов'язаний був без
додаткової узгодженості списувати
заборгованість з будь-якого іншого
рахунка імітованого Банком.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530
ЦК України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином і в
установлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі»,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Розглядаючи спір суд першої інстанції
правильно відмовив у задоволенні
позову за недоведеністю. Однак
помилково зазначив, що крім цього,
позивач пропустив і строк позовної
давності.

Тому, враховуючи що суд ухвалив
правильне по суті і справедливе
рішення про відмову у задоволенні
позову за недоведеністю вимог, колегія
суддів враховуючи вимоги ч.2 ст. 308 ЦПК
України не вважає за необхідне
скасовувати його через помилкове
посилання на пропуск позивачем строку
позовної давності.

При вирішенні позовних вимог судом
правильно визначено характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосовано закон, що їх регулює, повно
і всебічно досліджено матеріали справи
та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
яке призвело, або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 218, 307, 308, 313-315, ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 04 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Р.Й. Матківський

Судді
Я.Ю. Ковалюк

Г.І. Шалаута