Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Горелкіної Н.А.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 в її
інтересах та інтересах
неповнолітнього ОСОБА_5, третя особа -
орган опіки та піклування районної
адміністрації Запорізької міської
ради у Шевченківському районі про
усунення перешкод у користуванні
власністю та вселення, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 11 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом у своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, в
якому з урахуванням уточнень просив на
підставі cт.cт. 29, 391 ЦК України,
ст.ст. 116, 157 ЖК Української РСР вселити
його, ОСОБА_6 та малолітніх ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 до будинку по АДРЕСА_2, усунути
перешкоди в користуванні будинком
шляхом виселення з нього ОСОБА_4 та її
малолітнього сина ОСОБА_5

Свої вимоги обґрунтовував тим, що є
єдиним власником зазначеного вище
будинку на підставі свідоцтва про
право на спадщину, виданого П'ятою
Запорізькою державною нотаріальною
конторою 07 жовтня 2004 року №
5-2091.

На час оформлення права власності на
будинок йому було 13 років, він проживав
та був зареєстрований у АДРЕСА_1.

У 15 років вступив до Запорізького
обласного ліцею з посиленою
військово-фізичною підготовкою, де
навчався 2 роки і проживав у казармі.

У 2008 році вступив до Харківського
авіаційного інституту на денне
відділення, а тому не був
зареєстрований та не проживав в
належному йому будинку.

Відповідачка зі своїм сином ОСОБА_5
фактично мешкає в будинку після смерті
попереднього власника ОСОБА_9 зі згоди
його бабусі ОСОБА_10

Про її реєстрацію у спірному будинку
дізнався після отримання відповіді на
адвокатський запит.

У липні 2012 року він повідомив
відповідачку про свій намір вселитися
до будинку.

З цього часу вона перестала
відповідати на телефонні дзвінки та
впускати його в будинок, не віддає
документи на будинок, у зв 'язку з чим
він був змушений отримати дублікати.

Також ОСОБА_4 за час проживання в
АДРЕСА_2 було проведено перепланування
та переобладнання житлового будинку,
згоду на яке він не надавав.

Посилаючись на те, що проживання та
реєстрація ОСОБА_4 разом зі своїм сином
та чоловіком в належному йому будинку
порушує його право власності, просив
задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 03
жовтня 2013 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 в
користуванні власністю шляхом
виселення із житлового будинку ОСОБА_4
та її малолітнього сина ОСОБА_5

Вселено ОСОБА_3, ОСОБА_6, малолітніх
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до житлового будинку
по АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 11 грудня
2013 року в частині виселення ОСОБА_4
з неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 та
вселення ОСОБА_6, малолітніх дітей
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 скасовано і
ухвалено нове про відмову у
задоволенні цих вимог в цій частині.

В іншій частині рішення залишено без
змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду від
03 жовтня 2013 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що на підставі свідоцтва
про право на спадщину за законом,
виданим П'ятою Запорізькою державною
нотконторою 07 жовтня 2004 року за № 5-2091,
ОСОБА_3 є власником житлового будинку
по АДРЕСА_2 після смерті ОСОБА_9, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Також установлено, що за життя його
власника ОСОБА_9 в якості членів сім'ї
останньої, вселялися та були
зареєстровані у спірному будинку
ОСОБА_12, а з 25 березня 2003 року - її син
ОСОБА_13

На теперішній час членами сім'ї нового
власника спірного будинку є ОСОБА_6, з
якою позивач перебуває в
зареєстрованому шлюбі, її син ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3, та їх спільна дитина
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
закон не передбачає переходу прав і
обов'язків в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку, ОСОБА_4 та її син
ОСОБА_13 після смерті ОСОБА_9 втратили
право користування зазначеним вище
будинком.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині виселення ОСОБА_4 з
ОСОБА_5 та вселення ОСОБА_6,
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та ухвалюючи в цій
частині нове рішення про відмову у
задоволенні цих вимог, апеляційний суд,
застосувавши до даних правовідносин
норми ст. 1218 ЦК України, виходив з того,
що з переходом до позивача права
власності на житловий будинок в
порядку спадкування у відповідачки та
її сина, як членів сім'ї попереднього
власника, не припинилося право на
проживання у ньому.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається і це
встановлено судами, що ОСОБА_4
вселилася до спірного житлового
будинку як член сім'ї колишнього
власника, а між нею і новим власником
сімейні стосунки відсутні.

Відсутність у відповідачки та її сина
прав на користування житлом у позові
обґрунтовувалась тим, що відповідно до
ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР та з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Згідно зі ст. 405 ЦК України, яка
регламентує поняття житлового
сервітуту колишніх членів сім'ї та
підстави збереження житлових прав цих
осіб, члени сім'ї власника житла
зберігають право на користування цим
житлом саме на період, коли
зберігається право власності певної
особи на це житло.

За змістом правових норм, які регулюють
об'єм житлових прав члена сім'ї
колишнього власника, слідує, що право
члена сім'ї власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

За таких обставин суд першої інстанцій
дійшов правильного висновку, що ОСОБА_4
та її син ОСОБА_13 внаслідок припинення
права власності на будинок колишнього
власника ОСОБА_9 після її смерті
втратили право користування спірним
житловим приміщенням.

Встановлені судом першої інстанції
обставини підтверджуються матеріалами
справи та не спростовані сторонами під
час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
правильно застосував норми
матеріального права у спірних
правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції
вищевказаних обставин та норм чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, не врахував,
безпідставно скасував законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, у зв'язку з чим рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 11 грудня 2013 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 03
жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді:
Є.П. Євграфова

Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко