Справа № 2/489/723/2014
РІШЕННЯ

Іменем України

15.05.2014 року

Ленінський районний суд м. Миколаєва в
складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

при секретарі - Бреженюк Н.С.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідачів - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання права
користування житловим приміщенням та
вселення, визначення порядку
користування житловим приміщенням, а
також зустрічним позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

23.01.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
права користування житловим
приміщенням та вселення. Вказував на
те, що він зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1, де також зареєстровані його
двоюрідна сестра ОСОБА_3 та дід ОСОБА_4 -
відповідачі по справі. Однак з грудня
2013 року відповідачка ОСОБА_3 почала
чинити перешкоди для проживання
позивача в зазначеній квартирі -
поміняла замки, до квартири не пускає,
не зважаючи на те, що в квартирі
знаходяться його особисті речі.

Посилаючись на вищевикладене, позивач
просив суд визнати за ним право
користування житловим приміщенням
квартири АДРЕСА_1 і вселити його у
вказану квартиру.

В подальшому позивач ОСОБА_1 заявлені
вимоги збільшив та остаточно просив
суд: визнати за ним право користування
житловим приміщенням квартири АДРЕСА_1;
вселити його у вказану квартиру;
визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 виділивши йому в
користування кімнату, площею 10,2 кв.м.,
яка є ізольованою.

ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з
зустрічним позовом, відповідно до
якого зазначали, що відповідач ОСОБА_1
ніколи не проживав в АДРЕСА_1 а
зареєстрований за вказаною адресою,
оскільки дана квартира була адресою
реєстрації його матері. Також позивачі
зазначали, що ОСОБА_1 ніколи не мав
ключів від спірної квартири, його
особистих речей в ній немає,
комунальних послуг він ніколи не
cплачував, витрат на утримання житла не
ніс.

В зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 просили суд визнати ОСОБА_1
таким, що втратив право користування
квартирою АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник позовні вимоги
підтримали в повному обсязі.
Зустрічний позов не визнали.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, їх
представник в судовому засіданні
позов не визнали, зустрічний позов
підтримали в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи,
пояснення свідків, суд встановив
наступне.

Квартира АДРЕСА_1 належить до
державного житлового фонду. Вказана
квартира складається з трьох житлових
кімнат: дві з яких, площею 9,2 кв.м. та 17,0
кв.м. - суміжні, а одна, площею 10,2 кв.м. -
ізольована.

Відповідно до довідки ЖКП ММР "Південь"
ЖЕК № 17 від 16.01.2014 р. за вих. № 194 у
вищезазначеній квартирі
зареєстровані: ОСОБА_3, її син ОСОБА_6, 2003
р.н., ОСОБА_4, ОСОБА_1.

Згідно ст. 58 Житлового кодексу
України на підставі рішення про
надання жилого приміщення в будинку
державного або громадського житлового
фонду виконавчий комітет районної,
міської, районної в місті, селищної,
сільської Ради народних депутатів
видає громадянинові ордер, який є
єдиною підставою для вселення в надане
жиле приміщення.

У квартиру АДРЕСА_1 на підставі
ордеру вселилась та проживала сім'я
ОСОБА_4, у складі якою, крім нього. було
дві доньки - матері сторін по справі.

ОСОБА_7, одна із доньок ОСОБА_4, уклала
шлюб та з чоловіком, сином - позивачем
по справі, після його народження, разом
мешкали за місцем проживання чоловіка.

При цьому місцем реєстрації ОСОБА_7
залишилась адреса батька, через що за
цією же адресою зареєстрований її син -
ОСОБА_1 від часу народження.

В подальшому брак між батьками ОСОБА_1
було розірвано, він залишився
проживати з батьком та його матір`ю,
своєю бабусею, а мати - ОСОБА_7
повернулась жити до батька - ОСОБА_4, у
спірну квартиру, де у 1998 році померла.

В 2013 році бабуся ОСОБА_1 продала
квартиру, у якій мешкала разом із ним,
та переїхала на постійне місце
проживання у сім'ю свого сина - батька
ОСОБА_1.

Відтоді ОСОБА_1 залишився без житла та
намагався вселитись до квартири
АДРЕСА_1

В судовому засіданні не було добуто
доказів того, що мешканці вказаної
квартири - ОСОБА_4, ОСОБА_3 дали згоду на
вселення позивача за будь-яких умов,
договір найма з ним не укладався,
дедалі ускладнювались родинні
взаємовідносини.

Як вбачається з пояснень сторін та
свідків, в тому числі позивача ОСОБА_1,
в спірній квартирі він ніколи не
проживав, лише інколи приходив на свята
до родичів, в квартирі відсутнє
належне йому майно (меблі, посуд), одяг
тощо. Він ніколи не мав та не має ключів
від квартири.

ОСОБА_1 зареєстрований змалку в
АДРЕСА_1 оскільки зазначена адреса була
місцем реєстрацїї його матері.

Відповідно до ст. 63 Житлового кодексу
України предметом договору найму
жилого приміщення в будинках
державного і громадського житлового
фонду є окрема квартира або інше
ізольоване жиле приміщення, що
складається з однієї чи кількох
кімнат, а також одноквартирний жилий
будинок.

Згідно ст. 61 ЖК України користування
житловим приміщенням у будинках
державного і громадського житлового
фонду здійснюється відповідно до
договору найму житлового приміщення.

Відповідно до Акту від 05.03.2014 р.,
відповідач ОСОБА_1 не проживає у
зазначеній квартирі більше 20 років.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ним зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців, а визнання особи такої, що
втратила право користування ним
внаслідок відсутності понад
встановлені строки проводиться у
судовому порядку.

Зважаючи на наведене вище, оцінюючи
надані докази у сукупності, суд вважає,
що ОСОБА_1 не проживав в спірній
квартирі протягом тривалого часу без
поважних причин, в зв`язку з чим втратив
право користування вказаним житловим
приміщенням. Реєстрація ОСОБА_1 за
зазначеною адресою створює перешкоди
для мешканців квартири в реалізації
своїх житлових та майнових прав.

За таких обставин позовні вимоги
ОСОБА_3, ОСОБА_4 обгрунтовані та
підлягають задоволенню.

Оскільки суд прийшов до висновку щодо
втрати ОСОБА_1 права користування
житловим приміщенням АДРЕСА_1 суд
вважає, що вимоги за первісним позовом
не підлягають задоволенню, оскільки
вони є безпідставними та
взаємовиключними.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 необхідно
стягнути судовий збір у розмірі 243 грн.
60 коп.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 10, 14, 30, 60, 62, 88, 212-214 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права
користування житловим приміщенням,
визначення порядку користування
квартирою та вселення - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається апеляційному суду
Миколаївської області через
Ленінський районний суд м. Миколаєва
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя: