У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Другого
відділу державної виконавчої служби
Луцького міського управління юстиції,
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Волинській області про відшкодування
шкоди, завданої невиконанням рішення
суду, за касаційною скаргою ОСОБА_3,
поданою представником - ОСОБА_4, на
рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Волинської
області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що ухвалою Луцького
міськрайонного суду від 22 грудня
2011 року визнано неправомірною
бездіяльність державного виконавця
Солтисюка А.П. при виконанні
виконавчих листів № 2-385, № 2-9703, виданих
відповідно 4 серпня 2009 року та 10 березня
2011 року Луцьким міськрайонним судом
Волинської області про стягнення з
ОСОБА_5 на його користь грошові кошти в
загальному розмірі 175 761 грн 65 коп. Крім
того, вказаною ухвалою зобов'язано
Другий відділ державної виконавчої
служби Луцького міського управління
юстиції (далі - Другий ВДВС Луцького
МУЮ) здійснити передбачені Законом
України «Про виконавче провадження»
дії, спрямовані на примусову
реалізацію належного боржнику ОСОБА_5
нерухомого майна. Проте станом на 2
липня 2013 року ухвала Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 22 грудня 2011 року Другим
ВДВС Луцького МУЮ не виконана, також не
визначено частку боржника у спільному
майні та не здійснено дії щодо
примусової реалізації належного
боржнику майна на прилюдних торгах, чим
йому завдано шкоду у вигляді грошових
коштів, які б він міг отримати від
продажу арештованого майна.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив
суд стягнути з відповідачів на його
користь 12 420 грн на відшкодування шкоди.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Волинської області
від 24 грудня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_4, просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що позивач не надав суду доказів
заподіяння йому шкоди, внаслідок
бездіяльності державного виконавця,
оскільки неправомірні дії останнього
при виконанні рішення суду не можуть
слугувати беззаперечною підставою для
відшкодування такої шкоди й стягувач
не позбавлений можливості на стягнення
належних йому коштів при здійсненні
виконавчих дій, разом з тим розмір
завданої позивачу шкоди ґрунтується на
припущеннях.

Проте погодитись із таким висновком
суду не можна, оскільки суд дійшов його
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 5 червня 2009 року
рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області ухвалено стягнути з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 82 617 грн
21 коп. боргу з урахуванням індексу
інфляції та 5 % за місяць, 826 грн 18 коп.
судового збору, 30 грн витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи та 60 грн витрат на
оплату оголошення у пресі про виклик
відповідача, а всього 83 533 грн 39 коп.
Відповідно до рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 22 грудня 2010 року з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 стягнуто 91 196 грн 30 коп.
боргу за договором позики з
урахуванням відсотків та індексу
інфляції, 911 грн 96 коп. судового збору, 120
грн витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи, а всього
92 228 грн 26 коп. Виконавчі листи за
вказаними рішеннями були пред'явлені
для виконання у Другий ВДВС Луцького
МУЮ. Згідно з листом управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Волинській
області від 22 квітня 2013 року на
виконанні у Другому ВДВС Луцького МУЮ
перебуває зведене виконавче
провадження про стягнення коштів з
ОСОБА_5 на користь фізичних та
юридичних осіб, до якого входить 19
виконавчих документів на загальну суму
1 908 607 грн 12 коп. Судові рішення про
стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
грошових коштів залишаються не
виконаними.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. У ч. 3 ст. 61 ЦПК України
зазначено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 22 грудня 2011 року
визнано неправомірною бездіяльність
державного виконавця Солтисюка А.П.
щодо виконання виконавчих листів
№ 2-385 та № 2-9703, виданих 4 серпня 2009
року та 10 березня 2011 року Луцьким
міськрайонним судом Волинської
області про стягнення з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3 грошових коштів на
загальну суму 175 761 грн 65 коп.
Зобов'язано Другий ВДВС Луцького МУЮ
здійснити передбачені Законом України
«Про виконавче провадження» дії,
спрямовані на примусову реалізацію
належного боржнику ОСОБА_5 нерухомого
майна.

Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
кожен має право на ефективний засіб
юридичного захисту в національному
органі.

Отже, такий спосіб захисту порушених
прав стягувача у виконавчому
провадженні як звернення до суду з
позовом про відшкодування шкоди,
завданої неправомірними діями
(бездіяльністю) державного виконавця є
таким, що відповідає змісту порушеного
права, характеру його порушення та
наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Таким чином, висновок суду про
можливість стягнення належних
стягувану коштів при здійсненні
виконавчих дій як підстава відмови в
позові не відповідає вимогам ст. 13
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод.

Крім того, матеріали справи містять
обґрунтований розрахунок розміру
завданої позивачу шкоди з наведенням
відповідних підстав.

При цьому у спорах про відшкодування
шкоди діє презумпція заподіювача
шкоди, згідно з якою саме відповідач
доводить відсутність своєї вини у
завданні шкоди.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог
закону не врахували, у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України не з'ясували
належним чином фактичних обставин
справи щодо заявлених вимог; які
правовідносини сторін випливають з
установлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; не дали належної
правової оцінки зібраним у справі
доказам, що має суттєве значення для
правильного вирішення спору та
відмовляючи в задоволенні позову
належним чином не мотивували підставу
такої відмови.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Волинської області від 24 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко