Справа № 1309/6721/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/88/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак
О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю ОСОБА_2,
представника Залізничної РА ЛМР
Шаровського Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 17 квітня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради, Львівської міської ради,
ОСОБА_5 про визнання права і
зобов'язання відповідача прийняти
рішення, -

в с т а
н о в и л а:

В серпні 2012 року позивачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, в
якому просять визнати їхнє право як
власників квартири АДРЕСА_1,
зобов'язати Залізничну районну
адміністрацію включити в рішення про
приватизацію квартири АДРЕСА_1 комору у
підвалі площею 13,9 кв. м., яка зазначена у
техпаспорті на квартиру, скасувати
розпорядження Залізничної РА ЛМР № 521
від 01.05.2006 року в частині передачі в
спільне користування мешканцям
квартир № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2 в будинку
АДРЕСА_1 комори у підвалі площею 13,9 кв.
м., розподілу цієї комори на дві частини
з облаштуванням окремих входів, як
незаконне. В обґрунтування позову
покликаються на те, що 3 квітня 2007 року
вони придбали окрему однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. При купівлі квартири
ознайомилися з виготовленим у серпні
2005 року Львівським обласним державним
комунальним бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
техпаспортом на квартиру, згідно якого
до квартири належить комора у підвалі
будинку площею 13,9 кв. м., тому вони були
переконані, що придбали квартиру разом
з цією коморою. В грудні 2011 року в
сусідню квартиру № НОМЕР_2 вселилась
ОСОБА_5, яка пред'явила претензії на
комору у підвалі, пояснивши, що підвал
належить також і їй. Згідно довідки на
адвокатський запит відділу
приватизації державного житлового
фонду квартира, яку вони придбали, була
приватизована квартиронаймачем
ОСОБА_6, при цьому підвалу в
розпорядженні не зазначено. Їм відомо,
що ОСОБА_6, а також наступна власниця
їхньої квартири, яка продала їм
квартиру, користувалися коморою у
підвалі, мешканці чи власники інших
квартир цією коморою не користувалися.
Просять позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_2, ОСОБА_4 до Залізничної
районної адміністрації Львівської
міської ради, Львівської міської ради,
ОСОБА_5 про визнання права і
зобов'язання відповідача прийняти
рішення - відмовлено за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржила позивачка
ОСОБА_2, яка вважає його незаконним та
необґрунтованим. Стверджує, що
відповідно до технічного паспорта на
квартиру до неї належить комора у
підвалі будинку площею,13,9 кв. м., а
відтак вони користуються нею з моменту
придбання квартири. Згідно з
розпорядженням Залізничної районної
адміністрації № 521 від 10.05.2006 року
підвальне приміщення площею 13,9 кв. м.
передане у спільне користування
мешканцям квартир № НОМЕР_1 і № НОМЕР_2.
Приватизація квартири № НОМЕР_1,
власниками на даний час якої є вони -
позивачі, відбулась на підставі
розпорядження голови Залізничної
районної адміністрації № 1255 від 02.12.2005
року попереднім власником квартири
ОСОБА_6 Даним розпорядженням порушені
вимоги ч. 2 ст. 10 ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду», а також
права осіб, які з моменту приватизації
квартири користувались спірною
коморою в підвалі, оскільки така не
відноситься до приміщень загального
користування, які перелічені в ч. 2 ст. 382
ЦК України, тому належить лише до їх
квартири, відтак позов є підставним та
законним. Під час ухвалення рішення суд
не взяв до уваги письмову заяву
відповідачки ОСОБА_5 від 27.08.2013 року, в
якій вона визнала позов та ствердила
про відсутність претензій стосовно
спірної комори. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, представника Залізничної РА
ЛМР Шаровського Р.М., перевіривши
матеріали справи, межі та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що скарги слід відхилити,
виходячи з наступного.

Відповідно до статей 3, 21, 24, Конституції
України, всі громадяни є рівними у
своїх правах, усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» суть приватизації
державного житлового фонду полягає у
відчуженні на користь громадян
України, тобто у їх власність, як
квартир (будинків), кімнат у квартирах
та одноквартирних будинках, де
мешкають два і більше наймачів, так і
належних до них господарських споруд і
допоміжних приміщень (підвалів, сараїв
тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення
відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону
стають об'єктами права спільної
власності співвласників будинків
одночасно з приватизацією квартир, що
засвідчується свідоцтвом про право
власності на квартиру.

У рішенні Конституційного Суду України
№ 4-рп/2004 від 02 березня 2004 року (справа
про права співвласників на допоміжні
приміщення багатоквартирних будинків)
зазначено, що допоміжні приміщення
(підвали, сараї, кладові, горища,
колясочні і т. ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир багатоквартирних
будинків, підтвердження права
власності на допоміжні приміщення не
потребує здійснення додаткових дій,
зокрема створення об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку, вступу до нього (п. 1.1).

У той же час законодавство розрізняє
поняття допоміжного приміщення та
нежилого приміщення.

Стаття 1 Закону України «Про об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку» визначає поняття допоміжних
приміщень та нежитлових приміщень.
Допоміжні приміщення
багатоквартирного будинку - це
приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку (сходові клітки, вестибюлі,
перехідні шлюзи, позаквартирні
коридори, колясочні, кладові,
сміттєкамери, горища, підвали, шахти і
машинні відділення ліфтів,
вентиляційні камери та інші технічні
приміщення). Нежиле приміщення це
приміщення, яке належить до житлового
комплексу, але не відноситься до
житлового фонду і є самостійним
об'єктом цивільно-правових відносин.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України
власникам квартир у двох- або
багатоквартирному будинку належать на
праві спільної сумісної власності
приміщення загального користування,
опорні конструкції будинку, механічне,
електричне, сантехнічне та інше
обладнання за межами або всередині
квартири, яке обслуговує більше однієї
квартири, а також споруди, будівлі, які
призначені для забезпечення потреб
усіх власників квартир, а також
власників нежилих приміщень, які
розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ст. 6 Конституції України
органи законодавчої, виконавчої та
судової влади здійснюють свої
повноваження у встановлених цією
Конституцією межах і відповідно до
законів України.

Органи державної виконавчої влади
діють виключно в межах, встановлених
Конституцією, і у відповідності до
законів України.

Так, організацію, повноваження та
порядок діяльності місцевих державних
адміністрацій визначає Закон України
«Про місцеві державні адміністрації».

Згідно зі ст. 1 вказаного Закону місцева
державна адміністрація є місцевим
органом виконавчої влади і входить до
системи органів виконавчої влади.

Статтею 19 Конституції України
визначено, що органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах наданих
повноважень та у спосіб, що передбачені
Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
місцеві державні адміністрації» на
виконання Конституції України, законів
України, актів Президента України,
Кабінету Міністрів України,
міністерств та інших центральних
органів виконавчої влади, власних і
делегованих повноважень голова
місцевої державної адміністрацій в
межах своїх повноважень видає
розпорядження.

Розпорядження голів місцевих
державних адміністрацій, прийняті в
межах їх компетенції, є обов'язковими
для виконання на відповідній території
всіма органами, підприємствами,
установами та організаціями,
посадовими особами та громадянами.

Судом встановлено, що згідно
Розпорядження Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
від 10.05.2006 року ОСОБА_7 - власниці
квартири АДРЕСА_1 та ОСОБА_8 власниці
квартири АДРЕСА_1 надано в користування
під господарські потреби в рівних
частинах підвальне приміщення в
будинку АДРЕСА_1 пл. 13,9 м. кв. (а.с. 15).

Як вбачається з довідки з місця
проживання та склад сім'ї, виданої ЛКП
«Привокзальне» 20.06.2012 року, квартира
АДРЕСА_1 належить на праві приватної
власності ОСОБА_4, ОСОБА_2 Аналогічною
довідкою ЛКП «Привокзальне» від 20.06.2012
року встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить ОСОБА_5 (а.с. 9, 10).

З свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_1, яке знаходиться в
матеріалах інвентаризаційної справи,
вбачається, що дана квартира належала
ОСОБА_6 на праві приватної власності.

Згідно договору дарування від 27.03.2006
року, який знаходиться в матеріалах
інвентаризаційної справи, дана
квартира була подарована ОСОБА_6
ОСОБА_5. Предметом договору була саме
квартира АДРЕСА_1. Квартира складається
з однієї кімнати та кухні. При цьому в
даному договорі не зазначено про
підвальне приміщення, яке б виступало
предметом договору дарування.

В подальшому 03.04.2007 року було укладено
договір купівлі-продажу між ОСОБА_7 та
позивачами ОСОБА_4 і ОСОБА_2 Предметом
договору була також ця однокімнатна
квартира АДРЕСА_1 - без будь-яких
підвальних приміщень чи інших
господарських споруд (а.с. 13).

Згідно відповіді відділу приватизації
державного житлового фонду
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради № 504 від 10.07.2012
року адвокату ОСОБА_11, квартира АДРЕСА_1
передана у приватну власність ОСОБА_6
згідно розпорядження голови
Залізничної районної адміністрації
Львівської міської ради від 02.12.2005 року
№ 1255. Комори у підвалі до цієї квартири
у вищевказаному розпорядженні не
зазначено (а.с. 16).

З огляду на вищенаведене, зокрема те, що
жодних прав позивачів винесенням
розпорядження Залізничної районної
адміністрації, а також невключенням в
приватизацію комори у підвалі, не
порушено, оскільки з такими були згідні
попередні власники квартир, при
купівлі квартири позивачка була
обізнана з предметом купівлі-продажу,
районний суд дійшов вірного
переконання, що у задоволенні позову
слід відмовити.

Також суд першої інстанції підставно
не взяв до уваги представлену
позивачами заяву відповідачки ОСОБА_5
про визнання нею позову, оскільки ними
не представлено доказів, що дана заява
була написана саме відповідачкою
(відсутній штам суду про отримання
даної заяви від відповідачки), яка
жодного разу не з'являлася в судові
засідання та за інформацією позивачів
знаходиться за кордоном.

Враховуючи наведене, районний суд
прийшов до правильного висновку щодо
відсутності правових підстав для
визнання за позивачами права власності
на комору у підвальному приміщенні.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 17 квітня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький
Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.