Справа №784/4982/13 24.03.2014 24.03.2014 24.03.2014
Провадження №22-ц/784/67/14
Головуючий у першій інстанції - Павлова
апеляційної інстанції - Крамаренко Т.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючої - Кутової Т.З.,

суддів - Буренкової К.О., Крамаренко
Т.В.,

із секретарем - Романенко Ю.О.,

за участю: представника позивачки -
ОСОБА_3, представника відповідачки -
ОСОБА_4, представника третьої особи -
ОСОБА_5, розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_6

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 1 листопада 2013 року по
цивільній справі

за позовом

ОСОБА_6

до

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка діє
в своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11 за участю
третьої особи - Служби у справах дітей
Адміністрації Заводського району
Миколаївської міської ради

про

усунення перешкод користування
власністю шляхом виселення,

в с т а н о в и л а:

14 травня 2013 року ОСОБА_6 звернулася з
позовом, який в подальшому уточнила до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та до ОСОБА_10,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 про
усунення перешкод користування
власністю шляхом виселення.

В обґрунтування позову позивачка
зазначала, що рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 28
жовтня 2010 року за нею визнано право
власності на житловий будинок по
АДРЕСА_1, в порядку спадкування після
смерті її батька ОСОБА_12 та витребувано
вказаний будинок у відповідачки. На
даний час у вказаному будинку проживає
відповідачка ОСОБА_10 зі своєю сім'єю,
яка є добросовісним набувачем
вказаного домоволодіння на підставі
договору купівлі-продажу з попереднім
власником. На вимогу звільнити
житловий будинок в добровільному
порядку відповідачка зі своєю сім'єю
відмовляється.

Посилаючись на викладене, та на те що
відповідачка порушує її права як
власника майна, а саме, перешкоджає
користуватися будинком, остаточно
уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила суд про усунення перешкод в
користуванні будинком шляхом
виселення з нього відповідачів.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 1 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою того ж суду від 27 листопада 2013
року у вищевказаному рішенні
виправлено описку.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин справи, просила рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким її
позов задовольнити в повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу,
ОСОБА_10 просила рішення суду залишити
без змін, а апеляційну скаргу
відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які приймали участь у справі,
дослідивши докази по справі в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не зазначено норми ЖК
України, які передбачають виселення
відповідачів із спірного житлового
будинку.

Проте з таким висновком погодися не
можна, оскільки відповідно до п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду» від 12 червня 2009 року №5,
оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 28 жовтня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Миколаївської
області від 1 березня 2011 року за ОСОБА_6
визнано право власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1, в порядку
спадкування, після смерті її батька
ОСОБА_12 Від ОСОБА_10 витребувано та
передано ОСОБА_6 житловий будинок по
АДРЕСА_1 (а.с.6-10).

На підставі вказаного рішення за
ОСОБА_6 зареєстровано право власності
на будинок АДРЕСА_1, загальною площею
86,5кв.м., житловою площею 45,3 кв.м. (а.с. 98).

В обґрунтування своїх вимог, позивачка
посилалася на порушення свого права як
власника, а тому на підставі ст. 391 ЦК
України воно підлягає захисту шляхом
виселення відповідачів з житлового
будинку, на який за нею визнано право в
порядку спадкування, після смерті її
батька та належав останньому.

Як встановлено судом, спадкодавцю
ОСОБА_12 на підставі нотаріально
посвідченому договору купівлі -
продажу від 6 квітня 2005 року належало
спірне житлове приміщення, яке
зазначене, як квартира АДРЕСА_1, яка
складалася з двох кімнат, житловою
площею 27,8 кв.м, загальною площею 39,9
кв.м. (а.с 148).

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Миколаєва від 12 липня
2007 року визнано дійсним укладений між
ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в простій письмовій
формі договір купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1. За ОСОБА_13 визнано
право власності на вказану квартиру.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 27 грудня 2007 року за
ОСОБА_13 визнано право власності на
самочинно ним побудовану прибудову А-1,
загальною площею 36,6 кв.м., житловою 17,5
кв.м. та визнано право власності в
цілому на трикімнатну квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 86,5 кв.м.,
житловою площею 45,3 кв.м. і на сарай Д-1 та
гараж Е-1 (а.с. 145).

Отже, ОСОБА_13 фактично здійснено
прибудову житлової кімнати, площею 17,5
кв.м. та допоміжних приміщень, а всього
загальною площею 36,6 кв.м., після
відкриття спадщини - 23 грудня 2006 року.

В подальшому відповідно до
нотаріально-посвідченого договору
купівлі - продажу від 21 лютого 2008 року
ОСОБА_13 продав ОСОБА_10 вказану квартиру
із збільшеною житловою та загальною
площею (а.с.149).

Рішенням виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 25
квітня 2008 року зазначеній квартирі
надана адреса: пров. Транспортний, 1/1, в
зв'язку з цим 13 травня 2008 року ОСОБА_10
видано свідоцтво про право власності
не на квартиру, , а житловий будинок по
АДРЕСА_1, загальною площею 86,5 кв.м.,
житловою 45,3 кв.м., яке того ж дня
зареєстровано в ММБТІ за №139 (а.с. 146-147).

На підставі вказаного свідоцтва в
зазначеному будинку зареєстрована
ОСОБА_10 із членами своєю сім'єю, які є
відповідачами по справі, в тому числі і
неповнолітня донька - ОСОБА_14,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.33).

За положеннями ст. 11 Закону України
«Про охорону дитинства», кожна дитина
має право на проживання в сім'ї разом з
батьками або в сім'ї одного з них та на
піклування батьків. Батько і мати мають
рівні права та обов'язки щодо своїх
дітей. Предметом основної турботи та
основним обов'язком батьків є
забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно до ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»,
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей під час вчинення
правочинів щодо нерухомого майна.
Неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень.

Частиною 2 статті 176 СК України
передбачено права батьків та дітей на
користування житлом, яке є власністю
когось із них, встановлюються законом.

Враховуючи зазначені вище норми,
ОСОБА_10 укладаючи договір
купівлі-продажу трикімнатної квартири,
а згодом отримуючи свідоцтво на
житловий будинок, куди увійшла
прибудова А-1, загальною площею 36,6 кв.м.,
житловою 17,5 кв.м., побудована
попереднім власником - ОСОБА_15 і, яка не
належала спадкодавцю ОСОБА_12, діяла і в
інтересах своїх на той час двох
неповнолітніх дітей - ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В зв'язку з чим у дітей виникло право на
користування житловим будинком, куди
увійшли не тільки житлові приміщення
квартири АДРЕСА_1, які були предметом
спадкування позивачкою та житлове
приміщення, яке в подальшому було
прибудоване і не пов'язане із спадковим
майном.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я, в якому вона проживає.

Таким чином, виселення відповідачів, в
тому числі батьків та їх
неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1 із усього житлового
будинку АДРЕСА_1, є неможливим, оскільки
не всі приміщення житлового будинку
увійшли до складу спадщини, а тому
виселення тягне за собою порушення
прав неповнолітньої дитини.

Враховуючи наведе та положення
загальних засад цивільного
законодавства, передбачені ст. 3 ЦК
України - справедливість,
добросовісність та розумність, правові
підстави для задоволення позову
відсутні.

Таким чином, рішення суду підставі ч.1
п.4 ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 1 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_11 про усунення
перешкод користування власністю
шляхом виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча:
Судді: