АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/6342/2014 Головуючий
у 1-й інстанції: Шереметьєва Л.А.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Шпируку
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану
представником ОСОБА_3

на рішення Солом'янського районного
суду м. Києва від 03 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
третя особа: Орган опіки та піклування
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації про
визначення місця проживання дитини,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2 про визначення
місця проживання дитини.

Свої вимоги мотивувала тим, що з квітня
2001 року перебувала з відповідачем у
шлюбі і мають малолітнього сина ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 06.11.2013 року їх шлюб був
розірваний і на даний час вона разом з
сином проживає в орендованій квартирі.

Після розірвання шлюбу вони з
відповідачем не можуть дійти згоди
щодо місця проживання дитини, проте
вона вважає, що син має проживати з нею,
оскільки він більш прихильний до неї.

Крім того, вона має власний бізнес,
стабільний фінансовий дохід, її
робочий день триває з 9.00 до 15.00 і вона
має змогу створити дитині всі
необхідні умови для його проживання та
розвитку, морального та матеріального
забезпечення.

Враховуючи бажання сина проживати
разом з нею, і її можливості для
створення йому необхідних умов, її
ставлення до виконання батьківських
обов'язків, вважала, що розлука з нею
може викликати у дитини емоційно
негативний стан.

Виходячи з інтересів дитини, просила
суд визначити місце проживання дитини,
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 березня 2014 року позов
ОСОБА_4 задоволено.

Визначено місце проживання дитини -
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю
ОСОБА_4

Не погоджуючись з рішенням,
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. Також просить визначити місце
проживання дитини з батьком.

Зазначає, що дитина звикла проживати в
сім»ї батька разом з його батьками. В
районі проживання син сторін
відвідував гуртки та мав інші заняття
та захоплення, чого на даний час
позбавлений у зв'язку з віддаленістю
від попереднього місця проживання,
тому вважає, що дитині буде краще
проживати з батьком.

Зауважує, що позивач, у зв'язку з тим, що
займається підприємницькою
діяльністю, не має стабільного доходу,
в свою чергу, батько дитини працює
головним бухгалтером та має
стабільний, достатній дохід.

Також, на відміну від нього, позивач не
має власного житла, в той час як йому на
праві власності належить квартира
АДРЕСА_1 в якій створені належні умови
для проживання дитини.

Крім того, вважає висновок Органу опіки
та піклування поверхневим та
одностороннім, оскільки він
спрямований на задоволення інтересів
лише позивача.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що сторони з 2001 року
перебували в шлюбі і мають
малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.6).

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 06.11.2013 року шлюб сторін був
розірваний (а.с.7) і на даний час вони
проживають окремо.

Сторонами не заперечується, що до
розірвання шлюбу вся сім'я проживала в
квартирі батьків відповідача, а після
його розірвання позивач орендує
квартиру АДРЕСА_2 в. м. Києві, де
проживає разом із сином.

Звертаючись до суду з позовом про
визначення місця проживання дитини з
матір'ю, ОСОБА_4 посилалася на бажання
сина проживати разом з нею, її
можливості для створення йому
необхідних умов та її ставлення до
виконання батьківських обов'язків,
вважала, що розлука з нею може
викликати у дитини емоційно негативний
стан.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції підставно виходив з
їх доведеності та обґрунтованості з
огляду на таке.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20 листопада 1989 року
(ратифікована Україною 27 лютого 1991
року, дата набуття чинності для України
27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питанням
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України,
регулювання сімейних відносин має
здійснюватися з максимально можливим
урахуванням інтересів дитини.

Нормою ст.141 СК України встановлено, що
мати та батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, і розірвання
шлюбу між ними не впливає на обсяг їх
прав та не звільняє від обов'язків щодо
дитини.

Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи, яка не
досягла десяти років є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає.

Відповідно до положення ч.1 ст. 160 СК
України місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків.

У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та
батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може бути вирішено органом
опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов»язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров»я та інші обставини, що
мають істотне значення.

З аналізу норм сімейного законодавства
вбачається, що у тому разі, коли батьки
дитини спільно не проживають, право
визначати місце проживання дитини
залишається за кожним з батьків.
Питання про визначення місця
проживання дитини має вирішуватись не
тільки з урахуванням інтересів кожного
з батьків, а перш за все з урахуванням
прав та законних інтересів дитини - її
права на належне батьківське
виховання, яке повною мірою може бути
забезпечене тільки обома батьками;
права на безперешкодне спілкування з
кожним з батьків, здійснення обома
батьками якого є запорукою нормального
психічного розвитку дитини.

На виконання вимог ст.19 СК України,
Орган опіки та піклування
Солом'янської районної в м. Києві
державної адміністрації надав
висновок від 24.02.2014 року, згідно якого
вважає за доцільне визначити місце
проживання сина сторін з матір'ю (а.с.39 -
40).

В даному висновку зазначено, що зі слів
дитини він бажає проживати з матір'ю,
любить її, а вона піклується про нього
та проводить з ним вільний час.

До висновку також додані акти
обстеження житлових умов сторін у
справі.

Так, з акту обстеження житлових умов
від 08.02.2014 року вбачається, що за місцем
проживання позивача дитині створені
належні умови для проживання, навчання
та відпочинку (а.с.41-42).

Згідно акту обстеження житлових умов
від 14.02.2014 року за місцем проживання
батька умови для проживання дитини
добрі (а.с.43-44).

Врахувавши акти обстеження житлових
умов сторін, судом вірно зауважено, що
як за місцем проживання матері так і за
місцем проживання батька дитині
створені належні умови для проживання.

Також, колегія суддів погоджується з
висновком суду про те, що відсутність у
позивача на даний час власного житла,
не є визначальним чинником та не дає
підстав вважати, що позивач неналежним
чином відноситься до своїх
батьківських обов'язків.

Крім того, син сторін на момент
розгляду спору досяг 12 річного віку та
виявив бажання проживати разом з
матір'ю, що підтверджується також актом
обстеження житлових умов позивача, та
поясненнями позивача та представника
третьої особи, яка підтвердила, що вона
особисто приймала участь у складанні
даного акту, особисто спілкувалася з
дитиною наодинці, син сторін висловив
бажання проживати з матір'ю і
будь-якого впливу під час спілкування
на нього не було, як і не було нею
помічено наслідків такого впливу в
поведінці та спілкуванні з дитиною.

Відповідно, обґрунтованим є висновок
суду про те, що зміна місця проживання
дитини, яка висловила власну думку про
своє місце проживання та обґрунтувала
її, виходячи з вікових властивостей,
буде суперечити найкращим інтересам
дитини та може бути серйозною душевною
травмою для дитини.

Ні в суді першої інстанції сам
відповідача, ні в суді апеляційної
інстанції представник відповідача не
надали переконливих доказів того, що
проживання дитини з матір»ю порушить
інтереси самої дитини, або негативно
вплине на дитину.

Таким чином колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про визначення місця
проживання малолітньої дитини з
матір'ю.

Окрім того, судом вірно зауважено, що
відповідач, заперечуючи проти позову,
не звертався в суд із зустрічним
позовом до ОСОБА_4 про визначення місця
проживання дитини з ним .

З огляду на те, що ОСОБА_2 не було
пред'явлено зустрічний позов про
визначення місця проживання дитини з
батьком і таке питання судом першої
інстанції не вирішувалось, тому суд
апеляційної інстанції, в силу ст.303 ЦПК
України, позбавлений можливості
розглядати вимогу апеляційної скарги
про визначення місце проживання дитини
з відповідачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів
повністю погоджується з рішенням суду
першої інстанції про задоволення
позову та визначення місця проживання
дитини з матір'ю, що відповідає вимогам
закону та інтересам дитини.

Суд повно та всебічно з'ясував
обставини справи, дав їм належну
правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам
закону, наданим доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 03 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: