У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 квітня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 18 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року публічне
акціонерне товариство «Дельта Банк»
(далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 10 березня 2006 року
товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
промисловий банк» (далі - ТОВ
«Український промисловий банк»),
правонаступником якого є ПАТ «Дельта
Банк», згідно з кредитним договором
ОСОБА_3 надано кредитні кошти в розмірі
50 тис. доларів США на строк до 9
березня 2016 року зі сплатою 14,25 % річних
за користування кредитом. З метою
забезпечення виконання вказаного
кредитного зобов'язання 10 березня 2006
року між банком і ОСОБА_3 було укладено
іпотечний договір, а з ОСОБА_4 - договір
поруки. 28 листопада 2006 року з ОСОБА_3
укладено кредитний договір, за умовами
якого вона отримала кредит у розмірі 14
047 доларів США для придбання автомобіля
зі сплатою 10,5 % річних на строк до 25
листопада 2011 року. З метою
забезпечення виконання зобов'язання за
вказаним кредитним договором 28
листопада 2006 року між банком і ОСОБА_3
укладено договір застави
транспортного засобу, а з ОСОБА_4 -
договір поруки.

Взяті на себе зобов'язання за
кредитними договорами ОСОБА_3 не
виконує, внаслідок чого станом на 21
липня 2011 року заборгованість за
кредитними договорами складає 463 051 грн
01 коп.

Ураховуючи викладене, позивач,
збільшивши позовні вимоги, просив суд
стягнути з відповідачів солідарно
заборгованість за кредитними
договорами від 10 березня 2006 року
та від 28 листопада 2006 року в розмірі 501
684 грн 80 коп та судові витрати в розмірі
1 820 грн.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 12 квітня 2012 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 13 серпня 2012 року рішення
суду першої інстанції в частині
відмови в задоволенні позову про
стягнення заборгованості за тілом
кредиту скасовано, ухвалено в цій
частині нове рішення, яким стягнуто
солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ПАТ «Дельта Банк» заборгованість: за
кредитним договором від 10 березня 2006
року в розмірі 10 859 доларів 85 центів США
(86 770 грн 20 коп.); за кредитним договором
від 28 листопада 2006 року в
розмірі 3 741 доларів 14 центів США (29 891
грн 70 коп.), а всього 116 661 грн 90 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У решті - рішення суду залишено
без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 липня 2013 року
рішення апеляційного суду Київської
області від 13 серпня 2012 року скасовано,
а справу передано на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Київської
області від 18 листопада 2013 року рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 12 квітня
2012 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк»
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального й
процесуального права, та передати
справу на новий розгляд до суду першої
або апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ
«Дельта Банк», суд першої інстанції
виходив із того, що позивач не надав до
суду належних та допустимих доказів на
підтвердження обставин позову.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши, що позивач не надав
документи, які б засвідчували
правильність його розрахунків
заборгованості за кредитними
договорами та повідомив суд, що таких
доказів не має.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційцного суду не можна,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 10 березня 2006 року
ТОВ «Український промисловий банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Дельта
Банк» уклало з ОСОБА_3 кредитний
договір у розмірі 50 тис. доларів США на
строк до 9 березня 2016 року зі сплатою 14,25
% річних за користування кредитом. З
метою забезпечення виконання
вказаного кредитного зобов'язання 10
березня 2006 року між банком і ОСОБА_3
було укладено іпотечний договір, а з
ОСОБА_4 - договір поруки. 28
листопада 2006 року з ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, за умовами якого
вона отримала кредит у розмірі 14 047
доларів США для придбання автомобіля
зі сплатою 10,5 % річних на строк до 25
листопада 2011 року.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, надавши докази відповідно
до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Так, ч. 1 ст. 58 ЦПК України передбачено,
що належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що
розрахунки, надані банком до суду
першої та апеляційної інстанцій є
чіткими та зрозумілими, завірені
печаткою.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Проте апеляційним судом не досліджено
в повному обсязі, зокрема, розрахунок
заборгованості за кредитним договором
від 28 листопада 2006 року, наданий
представником ПАТ «Дельта Банк».

Разом з тим відповідачем ОСОБА_3 не
надано розрахунків, які б
спростовували розрахунки, надані
банківською установою.

Крім того, пославшись на те, що в
наданих банком розрахунках не
вбачається дати внесення коштів ОСОБА_3
та суми не відповідають розрахункам
заборгованості, суд не врахував умови
п. 4.3.6. кредитного договору, згідно з
якими позивач при наявності
несвоєчасного та/чи не в повному обсязі
виконання відповідачем своїх
обов'язків щодо сплати мінімального
необхідного платежу та/чи платежів,
передбачених цим договором, самостійно
розподіляє грошові кошти, внесені
відповідачем на розподільчий рахунок
відповідно до черговості, передбаченої
п. 4.2.2. цього договору або іншої
черговості, встановленої на розсуд
позивача.

Також з матеріалів справи вбачається,
що ОСОБА_3 не заперечувала в суді факт
отримання грошових коштів від ТОВ
«Український промисловий банк», а лише
не погоджувалася з сумою, нарахованою
ПАТ «Дельта Банк», оскільки вважала, що
вона підлягає зменшенню, однак жодного
розрахунку нею до суду не надано.

Відповідно до ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено за договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України
заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

У ч. 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що
боржник має право не виконувати свого
обов'язку новому кредиторові до
надання боржникові доказів переходу до
нового кредитора прав у зобов'язанні.

Так, матеріали справи містять реєстр
поштових відправлень, згідно з яким
ТОВ «Український промисловий банк»
повідомило ОСОБА_3 про заміну кредитора
у зобов'язанні (а.с. 102).

Крім того, 24 грудня 2010 року та 22 липня 2011
року ОСОБА_3 були направлені досудові
вимоги із зазначенням розміру
заборгованості за кредитними
договорами та інформації про те, що у
зв'язку з укладенням 30 червня 2010 року
договору про передачу активів та
кредитних зобов'язань ТОВ «Український
промисловий банк» на користь ПАТ
«Дельта Банк», останнє замінює ТОВ
«Український промисловий банк» як
кредитора (стає новим кредитором),
внаслідок чого згідно з п. 4.2. договору
до ПАТ «Дельта Банк» переходить
(відступається) право вимоги від
боржників повного, належного та
реального виконання обов'язків за
кредитними та забезпечувальними
договорами.

Однак досудові вимоги, направлені на
адресу ОСОБА_3, залишилися без
задоволення, жодних дій, спрямованих на
врегулювання питання щодо погашення
заборгованості за кредитними
договорами, останньою здійснено не
було.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Отже, зобов'язання про заміну кредитора
були виконані шляхом направлення
письмового повідомлення на адресу
відповідача ОСОБА_3, в якому зазначені
данні про укладення договору про
передачу активів та про відступлення
кредитних зобов'язань відповідача ПАТ
«Дельта Банк».

Разом з тим неналежне повідомлення про
заміну кредитора тягне наслідки для
боржника лише у вигляді виконання
зобов'язання не новому, а колишньому
кредитору.

Проте позичальник не проводив
погашення заборгованості за
кредитними договорами ні ТОВ
«Український промисловий банк», ні ПАТ
«Дельта Банк», про що свідчить
розрахунок заборгованості, який
знаходиться в матеріалах справи.

Також з матеріалів справи вбачається,
що обслуговування кредитних договорів
від 10 березня 2006 року та від 28 листопада
2006 року здійснюється ПАТ «Дельта Банк»
починаючи з 1 липня 2010 року - дати
фактичного здійснення відступлення
права вимоги за вказаними кредитними
договорами, до 1 липня 2007 року кредитна
історія за даними договорами відсутня
в ПАТ «Дельта Банк», а згідно з актом
звірки № 1 заборгованість за
кредитними договорами, укладеними з
ОСОБА_3, передана на баланс ПАТ «Дельта
Банк».

Проте апеляційний суд у порушення ст.
ст. 212 - 214, 315 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув, не
встановив дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з кредитних
договорів, належним чином не визначив
обсяг відповідальності відповідача
перед новим кредитором, не дав належної
правової оцінки доводам і доказам
сторін та дійшов передчасного висновку
про залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

Крім того, апеляційний суд не врахував,
що згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

При попередньому скасуванні судового
рішення суд касаційної інстанції
вказав на такі порушення та вимагав
перевірити нестягнуті суми
заборгованості за кредитними
договорами.

Разом з тим відповідачі погодились зі
стягнутою з них сумою заборгованості
за кредитними договорами та рішення
апеляційного суду від 13 серпня 2012 року
не оскаржували. Тобто погодились з
рішенням суду, з яким погодився щодо
стягнутих сум і суд касаційної
інстанції.

Проте апеляційний суд при новому
розгляді справи погодився з рішенням
суду першої інстанції, яким у
задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк»
відмовлено в повному обсязі.

За таких обставин ухвала апеляційного
суду підлягає скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції з підстав,
передбачених чч. 3, 4 ст. 338
ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 18 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:

Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А.
Черненко