Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 липня 2014 року Саксаганський районний
суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області, у складі:

головуючого - судді Ковтун Н.Г.,

при секретарі - Фастовець Ю. Ю.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача Мотрука В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, у м. Кривому
Розі, цивільну справу за позовною
заявою ОСОБА_1 до Державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди
завданої незаконними діями органу
досудового розслідування, прокуратури
та суду,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом, в якому вказав, що 28.07.2008 року
відносно нього Довгинцевським РВ КМУ
УМВС України в Дніпропетровській
області була порушена кримінальна
справа за ч. 3 ст. 144 КК України. 04 серпня
2000 року позивачу працівниками
Довгинцевського РВ КМУ УМВС України в
Дніпропетровській області пред'явлене
обвинувачення за ч. 3 ст. 144, ст. 191 КК
України (в редакції 1960 року) та
застосовано запобіжний захід у вигляді
підписки про не виїзд, проведено обшук
за місцем проживання позивача,
накладено арешт на його майно. Ці дії
призвели до обмеження конституційних
прав позивача, на вільне пересування,
вільне розпорядження майном яке йому
належить, позбавили можливості
реалізувати свої звички та бажання,
погіршили відносини з оточуючими
людьми, спричинили довгострокові
моральні страждання. 14 червня 2001 року
вироком Центрально-Міського районного
суду см. Кривого Рогу позивача було
засуджено за ч. 3 ст. 144, ст. 191 КК України
(в редакції 1960 року) на 2 роки шість
місяців позбавлення волі з
конфіскацією всього особистого майна з
утриманням у виправній колонії
посиленого режиму. В день
постановлення вироку ОСОБА_1 було
змінено запобіжний захід на утримання
під вартою в залі суду. Під арештом
ОСОБА_1 знаходився 4 місяці. 29 днів. Ця
подія завдала позивачу відчутної
моральної шкоди, він пережив стрес,
біль страждання, постійно нервував,
переживав за родину, яка опинилась без
коштів на існування, оскільки знав, що
він не винен в скоєнні злочину за який
його засуджено, бо його не скоював. Під
час перебування в слідчому ізоляторі м.
Кривого Рогу, позивач мешкав в камері
на 5-му поверсі, в якій фактично
знаходилось 14 чоловік, замість 8
чоловік які повинні бути в цій камері,
спав на 2 поверсі на одномісному ліжку з
підсудним ОСОБА_4 В день заборонялось
лягати на ліжко, кара - карцер, в ночі
позивач мучився не змикаючи очей.
Влітку вода до п'ятого поверху не
поступала. Весь час знаходження в
слідчому ізоляторі ОСОБА_1 перебував в
стресовому стані, йому було дуже
боляче не тільки фізично, але й душевно
за те, що після багатьох років
бездоганної роботи в міліції на посаді
оперуповноваженого, він без наявності
доказів у вчиненні ним злочину був
притягнутий до кримінальної
відповідальності та засуджений до
позбавлення волі. Після перебування в
слідчому ізоляторі м. Кривого Рогу,
позивач знаходився у виправній колонії
№80, яка розташована в м. Кривому Розі.
На той час в колонії відбували
покарання у вигляді позбавлення волі
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які затримувались
позивачем під час його роботи в міліції
за скоєння вбивства та які обіцяли
фізично з ним розправитись. Біля двох
місяців заявник жив у суцільному
страхітті постійно чекаючи розправи
від засуджених в результаті чого
посивів, постарів, втратив тягу до
життя. В цей час він пережив не людські
страждання. З під арешту позивач був
звільнений ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08
листопада 2001 року якою було скасовано
вирок суду, а також цим судовим рішення
міру запобіжного заходу у вигляді
арешту заявнику змінено на підписку
про не виїзд. 11 грудня 2002 року вироком
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу позивач був повторно
засуджений до 2 років 6 місяців
позбавлення волі з застосуванням ст. 75
КК України звільнений від відбування
покарання з іспитовим строком на два
роки. Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15
травня 2003 року вирок
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 11 грудня 2002 року був
скасований, а справа направлена
прокурору Довгинцівського району м.
Кривого Рогу для досудового
розслідування. Постановою слідчого
Довгинцівського РВ МУ УМВС у
Дніпропетровській області Сковородко
С.А. від 21 жовтня 2003 року кримінальна
справа відносно позивача була закрита
у зв'язку з недоведеністю його участі у
скоєнні інкримінованих йому злочинів,
за які він був засуджений до
позбавлення волі. Отже у зв'язку з
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства та суду ОСОБА_1
знаходився під підпискою про не виїзд 38
місяців і 17 днів, а з них під арештом 4
місяці 29 днів, що заподіяло йому значну
моральну шкоду. Перебування під
арештом порушило його життєвий ритм,
погіршились відносини з оточуючими,
позивач після перебування під
слідством та судом не може наладити
звичний для його темп життя, постійно
піднімається тиск, та позивач
перебуває в постійному напруженні.
Посилаючись на ці обставини та на те, що
відносно нього кримінальну справу
закрито, ОСОБА_1 вважає, що має право на
відшкодування моральної шкоди
відповідно до Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду», яку оцінює в 1 150 000
грн. та яку просить стягнути з
відповідача.

Позивач та його представник у судовому
засіданні позовні вимоги підтримали та
просили задовольнити їх, посилаючись
на обставини викладені в позовній
заяві. Також позивач та його
представник пояснили, що позивач
служив в правоохоронних органах,
порушення кримінальної справи та його
засудження, дискредитували його,
родину. За вироком суду, він відбував
покарання у ВК-80, де також відбували
покарання, особи, яких він затримував
під час роботи в правоохоронних
органах, певний час він мав загрозу
життю від цих осіб, до нього
застосовувались заходи безпеки. Крім
того, вказує на те, що після обшуку в
офісі, не міг працювати, діяльність
підприємства була припинена, тому
довгий час його родина існувала за
рахунок доходів дружини, матеріальне
становище сім»ю було складне.
Кримінальна справа набула певного
резонансу, що ганьбило дружину,
батьків. Але ці обставини підтвердити
не може, посилається лише на наявність
процесуальних документів про
порушення кримінальної справи, рішень
суду першої та апеляційної інстанції
та постанову про закриття кримінальної
справи з реабілітуючи підстав, в яких
вказано на час кримінального
переслідування, час перебування на
підписці про невиїзд та під вартою.

Керуючись ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд
вважає, що дану справу можливо
вирішити на підставі наявних в ній
даних та доказів за відсутності
відповідача. За згодою позивача та його
представника суд проводить заочний
розгляд справи.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши
обставини цивільної справи, дослідивши
надані позивачем докази, досліджені в
судовому засіданні, дійшов висновку
про наявність підстав для задоволення
позову, мотивуючи своє рішення
наступним чином.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно змісту ч. 4 ст. 61 ЦПК України
вирок у кримінальному провадженні, що
набрав законної сили обов'язковий для
суду, що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що вироком
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 14 червня 2001 року
ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст. 144, 191 КК
України (в редакції 1960 року) та на
підставі ст. 42, 44 КК України призначено
покарання у виді 2 років 6 місяців
позбавлення волі з конфіскацією всього
належного йому майна з відбуванням
покарання в ВТК посиленого режиму. Міру
запобіжного заходу ОСОБА_1 змінено в
залі суду на тримання під вартою.
Встановлено, що строк відбуття
покарання відраховується з 14 червня 2001
року. (а.с. 5-9)

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 08
листопада 2001 року вирок
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу від 14 червня 2001 року
скасований, а справу направлено
прокурору Довгинцівського району м.
Кривого Рогу на додаткове
розслідування. (а.с. 10-11)

Вироком Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2002
року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст. 144,
191 КК України (в редакції 1960 року) та на
підставі ст. 42 КК України призначено
покарання у виді 2 років 6 місяців
позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК
України ОСОБА_1 звільнений від
відбування покарання з іспитовим
строком на два роки. (а.с. 10-15)

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 15 травня
2001 року вирок Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 11
грудня 2002 року скасований, а справу
направлено прокурору Довгинцівського
району м. Кривого Рогу на додаткове
розслідування. (а.с. 16-18)

Постановою слідчого СО
Довгинцівського РВ МУ УМВС у
Дніпропетровській області Сковородко
С.А. від 21 жовтня 2003 року кримінальна
справа за обвинуваченням ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за ч. 2 ст. 143, ст. 191 КК
України закрита у зв'язку з не
доведеністю участі обвинуваченого у
вчиненні злочинів. (а.с. 3-4)

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, відшкодовується державою у
повному обсязі незалежно від вини
посадових і службових осіб органу
дізнання, попереднього (досудового)
слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої
фізичній особі незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду», відповідно до положень цього
Закону підлягає відшкодуванню шкода,
завдана громадянинові внаслідок
незаконного засудження, незаконного
притягнення як обвинуваченого,
незаконного взяття і тримання під
вартою, незаконного проведення в ході
розслідування чи судового розгляду
кримінальної справи обшуку, виїмки,
незаконного накладення арешту на
майно, незаконного відсторонення від
роботи (посади) та інших процесуальних
дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду», передбачено, що право на
відшкодування шкоди в розмірах і в
порядку, передбачених цим Законом,
виникає у випадках закриття
кримінальної справи за відсутністю
події злочину, відсутністю у діянні
складу злочину або недоведеністю
участі обвинуваченого у вчиненні
злочину.

У наведених у статті 1 цього Закону
випадках, громадянинові
відшкодовується, зокрема моральна
шкода відповідно до п.5 ст. 3 зазначеного
Закону.

Згідно змісту п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала якщо шкоди
завдано фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування як запобіжного заходу
тримання під вартою або підписки про
невиїзд, незаконного затримання,
незаконного накладення
адміністративного, стягнення у вигляді
арешту або виправних робіт.

Статтею 4 Закону України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду» визначено, що відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури суду
завдали моральні втрати громадянинові,
призвели до порушень його нормальних
життєвих зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Моральною шкодою
визначаються страждання, заподіяні
громадянинові внаслідок фізичного чи
психологічного впливу, що призвело до
погіршення або реалізації ним своїх
звичок і бажань, погіршення відносин з
оточуючими людьми, інших негативних
наслідків морального характеру.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 5 Постанови № 4 від 31
березня 1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору. Особа (фізична чи
юридична) звільняється від
відповідальності по відшкодуванню
моральної шкоди, якщо доведе, що
остання заподіяна не з її вини.
Відповідальність заподіювача шкоди
без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством.

Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону, ч.
2 ст. 23 ЦК України відшкодування
моральної шкоди провадиться у разі,
коли незаконні дії органів дізнання,
попереднього слідства, прокуратури і
суду завдали моральні втрати
громадянинові, призвели до порушення
його нормальних життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи, що кримінальна справа
відносно ОСОБА_1 закрита у зв'язку з не
доведеністю участі обвинуваченого у
вчинені злочинів, суд вважає доведеним
факт незаконного притягнення до
кримінальної відповідальності
останньої та обрання щодо нього
запобіжних заходів у виді підписки про
невиїзд та тримання під вартою.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивача виникло право на
відшкодування шкоди в розмірах і в
порядку, передбачених Законом України
«Про порядок відшкодування шкоди,
завданої громадянинові незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури і суду», зокрема,
як то визначено п. 2 ч. 1 ст. 2
зазначеного Закону.

Нормами статті 13 Закону України «Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду», передбачено, що
питання про відшкодування моральної
шкоди за заявою громадянина
вирішується судом відповідно до
чинного законодавства. Розмір
моральної шкоди визначається з
урахуванням обставин справи в межах,
встановлених цивільним
законодавством. Відшкодування
моральної шкоди за час перебування під
слідством чи судом провадиться
виходячи з розміру не менше одного
мінімального розміру заробітної плати
за кожен місяць перебування під
слідством.

Таким чином, зазначеним Законом
визначено, що розмір відшкодування
моральної шкоди повинен визначатися
судом з урахуванням мінімального
розміру заробітної плати за кожний
місяць перебування під слідством чи
судом, розмір якої має бути не меншим
від мінімального розміру заробітної
плати.

Відповідно до Закону України «Про
оплату праці», мінімальна заробітна
плата - це законодавчо встановлений
розмір заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю, нижче якого не
може провадитися оплата за виконану
працівником місячну, а також погодинну
норму праці (обсяг робіт).

Пунктом п. 9 постанови Пленуму
Верховного суду України від 31 березня
1995 року № 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" роз'яснено, що у
випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»
установити у 2014 році мінімальну
заробітну плату: у місячному розмірі -
1218 гривень.

Строк незаконних дій відповідачів
починається з дати пред'явлення
позивачу обвинувачення та обрання
запобіжного заходу у вигляді підписки
про невиїзд, тобто з 04 серпня 2000 року
та закінчується винесенням постанови
про закриття кримінальної справи 21
жовтня 2003 року.

З урахуванням наведеного суд вважає на
необхідне стягнути на користь позивача
300 000,00 грн. у рахунок відшкодування
моральної шкоди за повних 38 місяців і 17
днів перебування під слідством та
судом.

У зв'язку з обранням у відношенні
позивача запобіжного заходу у вигляді
підписки про невиїзд, протягом 38
місяців і 17 днів, а з них 4 місяці 29 днів
перебування позивача під вартою, він
був позбавлений права на вільне
пересування.

Оцінивши обставини справи та надані
докази в їх сукупності, суд вважає, що у
зв'язку з притягнення позивача до
кримінальної відповідальності за
скоєння злочину та обрання відносно
нього запобіжних заходів у виді
підписки про не виїзд та тримання під
вартою, позивачу спричинена моральна
шкода, яка полягає в отриманні останнім
значної психологічної травми,
перенесенні душевного стресу та
психічного навантаження, стала
нестійкою психіка, позивач був
позбавлений можливості вести звичний
для нього спосіб життя, до цього часу
він не може наладити звичний для його
темп життя, позивач перебуває в
постійному напруженні, погіршилися
відносини з близькими.

Позивач вимушений був значний проміжок
часу, а саме 3 років та 2 місяці, 17 днів,
прикладати значних зусиль для
доведення своєї невинуватості у
вчиненні злочину.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку про часткове задоволення
позову в частині стягнення з
відповідача Державної казначейської
служби України на користь позивача
моральної шкоди у сумі 300 000,00 грн.

Керуючись ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218,
223, 224 ЦПК України, ст. 23, 1167, 1176 ЦК
України, Законом України «Про порядок
відшкодування шкоди, завданої
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду», Законом України «Про оплату
праці», ст. 8 Закону України «Про
Державний бюджет України на 2014 рік»,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної
казначейської служби України про
відшкодування моральної шкоди
завданої незаконними діями органу
досудового розслідування, прокуратури
та суду - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської
служби України на користь ОСОБА_1 в
рахунок відшкодування моральної
шкоди 300 000,00 грн. (триста тисяч гривень 00
копійок).

В іншій частині позовних вимог -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку в апеляційному
суді Дніпропетровської області
через Саксаганський районний суд
м. Кривого Рогу протягом 10 днів
позивачем з моменту винесення,
відповідачем після процедури
перегляд заочного рішення.

Суддя
Н.Г. Ковтун