У х в а л а

іменем україни

9 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.,
Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Берездівської сільської ради
Славутського району Хмельницької
області, Славутської районної
державної адміністрації, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог:
ОСОБА_6, ОСОБА_7, комунальне
підприємство «Славутське бюро
технічної інвентаризації», Славутська
державна нотаріальна контора,
Управління Держземагаенства у
Славутському районі Хмельницької
області, про визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на будинок із надвірними
спорудами та скасування державної
реєстрації, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину на
земельну ділянку (пай), визнання права
власності на 1/3 частину будинку з
надвірним спорудами, визнання права
власності в порядку спадкування на 1/6
частину будинку з надвірним спорудами,
визнання права власності на Ѕ частку
земельного паю в порядку спадкування
та визначення порядку користування
спірним жилим приміщенням, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Хмельницької
області від 25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
Берездівської сільської ради
Славутського району Хмельницької
області, Славутської районної
державної адміністрації про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на будинку з надвірним
спорудами та скасування державної
реєстрації, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину на
земельну ділянку (пай), визнання права
власності на 1/3 частину будинку з
надвірним спорудами, визнання права
власності в порядку спадкування на 1/6
частину будинку з надвірним спорудами,
визнання права власності на Ѕ частку
земельного паю в порядку спадкування
та визначення порядку користування
спірним жилим приміщенням.

В обґрунтування позову зазначав, що він
народився та до цього часу проживає у
будинку АДРЕСА_1, який належав до
суспільної групи - колгоспний двір.

Головою колгоспного двору до дня
смерті, до ІНФОРМАЦІЯ_1, був його батько
- ОСОБА_8, а членами колгоспного двору
були він та його мати - ОСОБА_4, й,
відповідно, частка кожного із них у
вказаному майні становила 1/3.

Після смерті батька відкрилася
спадщина на 1/3 частину колгоспного
двору, яку фактично прийняли вони з
матір'ю, оскільки вступили у володіння
та управління спадковим майно.

Проте, згодом він дізнався, що його
сестра - ОСОБА_5 оформила право
власності в порядку спадкування на
земельну ділянку, на якій розташовано
колгоспний двір, а мати - на сам будинок
із надвірними спорудами.

Посилаючись на незаконність дій
відповідачів щодо оформлення права
власності на спірне майно й порушення
його права власності та права на
спадкування, ОСОБА_3 просив позов
задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 22 жовтня
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано частково недійсним свідоцтво
серії ЯЯЯ № 485336 від 12 жовтня 2005
року про право власності на жилий
будинок АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_4 в
частині права власності на 2/3 частини
жилого будинку та скасовано його
державну реєстрацію.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину, видане 19 грудня 2000 року на
ім'я ОСОБА_5 на земельну частку (пай)
площею 3,89 умовних кадастрових гектарів
після смерті ОСОБА_8

Визнано недійсним державний акт серії
ЯБ № 099674 на право власності на земельну
ділянку для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 2,29 га на території
Берездівської сільської ради, виданий
20 березня 2007 року на ім'я ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3
частину будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в
порядку спадкування на 1/6 частину
будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1
та на Ѕ частину земельної частки (паю)
площею 3,87 умовних кадастрових гектарів
із земель колективної власності
колишнього КСГП «Берездівське» після
смерті ОСОБА_8

Визначено порядок користування жилим
будинком АДРЕСА_1 та передано ОСОБА_3
жилу кімнату 1-4 площею 13,0 кв. м, кладову
1-2 площею 6,6 кв. м, та 1/3 частину веранди
1-1 загальною площею 10,1 кв. м.

Жилі приміщення 1-5 площею 23,0 кв. м, 1-6
площею 9,4 кв. м, 1-7 площею 13,7 кв. м, кухню
1-8 площею 19,9 кв. м, 2/3 частини веранди 1-1
загальною площею 10, 1 кв. м передано у
користування відповідача ОСОБА_4

Коридор 1-3 площею 8,4 кв. м залишено у
спільному користуванні ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня

2013 року рішення Славутського
міськрайонного суду Хмельницької
області від 22 жовтня 2013 року скасовано,
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво
серії ЯЯЯ № 485336 від 12 жовтня 2005
року про право власності на жилий
будинок АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_4

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину, видане 19 грудня 2000 року на
ім'я ОСОБА_5 на земельну частку (пай)
площею 3,89 умовних кадастрових гектарів
після смерті ОСОБА_8

Визнано недійсним державний акт серії
ЯБ № 099674 на право власності на земельну
ділянку для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
площею 2,29 га на території
Берездівської сільської ради, виданий
20 березня 2007 року на ім'я ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4,

ОСОБА_3, ОСОБА_5 за кожним з них як членів
колгоспного двору право власності на 1/5
частину будинку з надвірними спорудами
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 за кожним
право власності на Ѕ частину
спадкового майна після смерті ОСОБА_8,
що складається з 1/5 частини будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 за кожним
право власності на Ѕ частині земельної
ділянки в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_8 із земель колективної
власності КСГП «Берездівське» на
території с. Берездів Славутського
району Хмельницької області.

Визначено порядок користування жилим
будинком АДРЕСА_1, виділено у
користування ОСОБА_3 жилу кімнату 1-4
площею 13,0 кв. м, кладову 1-2 площею 6,6 кв.
м, веранду 1-1 площею

10,1 кв. м, коридор 1-3 площею 8,4 кв. м
залишено у спільному користуванні.

Кімнати 1-5 площею 23,0 кв. м, 1-6 площею 9,4
кв. м, 1-7 площею

13,7 кв. м, кухню 1-8 площею 19,9 кв. м
залишено у користуванні ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня 2013
року скасувати і передати справу на
новий розгляд, мотивуючи свою вимогу
неправильним застосуванням судом норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження
судового рішення є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Ухвалюючи рішення та частково
задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_3,
суди першої та апеляційної інстанцій
виходили з того, що позивача було
незаконно позбавлено права власності
на нерухоме майно. При цьому суди обох
інстанцій зазначили, що спірне майно
належить до суспільної групи -
колгоспний двір.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Однак зазначеним вимогам ухвалені у
справі судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що будинок з
надвірними спорудами АДРЕСА_1 було
побудовано у 1977 році.

У спірному будинку проживали: батько -
ОСОБА_8, мати - ОСОБА_4, та діти - ОСОБА_6,
ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_5

ОСОБА_6 вибув з указаного будинку з 31
січня 1991 року, а ОСОБА_8 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1.

За правилами ст. 120 ЦК УРСР (у редакції
1963 року, чинного на час виникнення
спірних правовідносин) майно
колгоспного двору належить його членам
на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір
частки члена двору встановлюється
виходячи з рівності часток усіх членів
двору, включаючи неповнолітніх і
непрацездатних.

Статтею 126 ЦК УРСР було передбачено, що
працездатний член колгоспного двору
втрачає право на частку в майні двору,
якщо він не менше трьох років підряд не
брав участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору.

Це правило не застосовується, якщо член
двору не брав участі у веденні
господарства в зв'язку з призовом на
строкову військову службу, навчанням в
учбовому закладі або хворобою.

Колгоспний двір був припинений 15
квітня 1991 року, коли відповідно до
постанови Верховної Ради Української
РСР № 885-XII був введений в дію Закону
України «Про власність».

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 6 постанови від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» до правовідносин, що
виникли до прийняття 15 квітня 1991 року
Закону України «Про власність»
застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулюють власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

Згідно Вказівок по веденню
погосподарського обліку в сільських
радах народних депутатів, затверджених
ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215,
визначення в сільській місцевості
громадського типу господарства в
погосподарській книзі та відомостей
щодо членів колгоспного двору, що має
правове значення, було покладено саме
на сільські ради.

У порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України суди не з'ясували належним
чином, чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги й заперечення
сторін, та якими доказами вони
підтверджуються, що має суттєве
значення для правильного вирішення
спору; чи є інші фактичні дані, які
мають значення для справи, та докази на
їх підтвердження; установивши, що часом
забудови спірного будинку є 1977 рік у
достатньому обсязі не визначилися з
характером спірних правовідносин й
правовою нормою, що підлягає
застосуванню до них.

Зокрема, суди належним чином не
з'ясували питання щодо правового
статусу будинку, до якого типу
відносилось господарство (колгоспний
двір чи двір робітників та службовців),
кола осіб, які у ньому проживали, з
якого часу вони в ньому почали
проживали й на яких підставах та з
якого часу, в залежності від типу
господарства, набули статусу члена
двору й, відповідно, не визначилися, на
яких підставах виникає право
спадкування на цей будинок.

Суди не перевірили належним чином
доводів ОСОБА_4, яка, заперечуючи проти
позову, зазначала, що станом на 1977 рік
господарство відносилось до
суспільної групи - «двір робітника», у
період з 1988 року до 1990 року - до
суспільної групи «колгоспний двір» та
до 1994 року - до суспільної групи - «двір
робітника», оскільки ОСОБА_8, який був
головою господарства та відповідно до
місця роботи якого визначався статус
господарства, до 1994 року у колгоспі не
працював.

Отже суди не з'ясували, який статус мало
господарство станом на

15 квітня 1991 року, на час набрання
чинності Законом України «Про
власність», та, виходячи з того, який
статус мало господарство, не
встановило, хто мав право на частку у
спільному майні.

Крім того, апеляційним судом не
перевірено та не дано оцінку доводам
ОСОБА_4, викладеним в апеляційній
скарзі, щодо пропуску ОСОБА_3 строку
позовної дівності.

Оскільки судами допущено порушення
норм матеріального і процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення справи, і відповідно до ч. 2
ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування судового рішення з
направленням справи на новий розгляд,
тому рішення суду першої та
апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Славутського міськрайонного
суду Хмельницької області від 22 жовтня
2013 року та рішення апеляційного суду
Хмельницької області від 25 грудня 2013
року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Берездівської сільської ради
Славутського району Хмельницької
області, Славутської районної
державної адміністрації, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог:
ОСОБА_6, ОСОБА_7, комунальне
підприємство «Славутське бюро
технічної інвентаризації», Славутська
державна нотаріальна контора,
Управління Держземагаенства у
Славутському районі Хмельницької
області, про визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності на будинок із надвірними
спорудами та скасування державної
реєстрації, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину на
земельну ділянку (пай), визнання права
власності на 1/3 частину будинку з
надвірним спорудами, визнання права
власності в порядку спадкування на 1/6
частину будинку з надвірним спорудами,
визнання права власності на Ѕ частку
земельного паю в порядку спадкування
та визначення порядку користування
спірним жилим приміщенням передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

Д.О. Остапчук