Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1597/14
Головуючий у 1-й інстанції: Мєркулова
Суддя-доповідач: Мануйлов Ю.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Осоцького І.І.

суддів: Мануйлова Ю.С.

Панкеєва О.В.

при секретарі: Буримі В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
особі представника за довіреністю
ОСОБА_5 на рішення Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 19
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
малолітньої ОСОБА_8, третя особа - орган
опіки та піклування Запорізької
міської ради по Заводському району про
усунення перешкод у здійсненні права
власності шляхом виселення з житлового
будинку,-

ВСТАНОВИЛА :

Позивачі звернулися до суду з позовом,
який згодом уточнили, до відповідачів
про усунення перешкод у користуванні
житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом
виселення з житлового будинку.

У своєму позові вказали, що позивачу
ОСОБА_3 на праві приватної спільної
часткової власності належить 11/18
частин житлового будинку АДРЕСА_1

Позивачу ОСОБА_4 на праві приватної
спільної часткової належить 7/18 частин
житлового будинку АДРЕСА_1.

Житловий будинок між співвласниками в
натурі не розділений.

На теперішній час у вказаному будинку
проживають та зареєстровані
відповідачі по справі, які не є членами
сім'ї ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4

Відповідачі не укладали з позивачами
як власниками житла договору найму.
Отже вони безпідставно проживають в
спірному будинку, чим чинять перешкоди
позивачам у користуванні своєю
власністю

Пославшись на вказані обставини,
просили усунути перешкоди у
користуванні спірним житловим
будинком та виселити відповідачів з
будинку АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні
позов не визнала і суду пояснила, що
вона постійно проживає в спірному
будинку і іншого житла у неї з донькою
немає і ніяких перешкод позивачам не
чинить.

Відповідач ОСОБА_6 до суду не з'явилася,
хоча повідомлена у встановленому
законом порядку, але заперечень та
причин неявки суду не повідомила. Суд
вважав можливим розгляд справи за
участю одного з відповідачів.

Третя особа у судовому засіданні проти
позову в частині виселення ОСОБА_8,2006
року народження та ОСОБА_7
заперечувала.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 19 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх
інтересах та інтересах малолітньої
ОСОБА_8, третя особа - орган опіки та
піклування Запорізької міської ради по
Заводському району про усунення
перешкод у здійсненні права власності
та зняття з реєстраційного обліку -
відмовлено и у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
ОСОБА_4 в особі представника за
довіреністю ОСОБА_5, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте ухвалене рішення зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов до хибного
висновку, що відповідачі мешкають у
будинку на законних підставах,
оскільки мешкали у ньому до набуття
права власності на цей будинок
позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та
рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 21.09.11 року у цивільній
справі № 0809/2-2/1І за позовом прокурора
Заводського району м. Запоріжжя в
інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_7
вирішено питання про користування
відповідачами відповідними
приміщеннями.

Разом з тим, даний висновок суду
суперечить дійсним обставинам справи.

Підставою позову у справі № 0809/2-2/11 був
факт набуття права власності ОСОБА_4 на
7/18 частин будинку. Власник інших 11/18
частин будинку (ОСОБА_9) на час розгляду
був відсутній у зв»язку зі смертю, а
наступний власник цієї частини
(ОСОБА_10) на час розгляду справи ще не
зареєструвала своє право власності на
цю частину у порядку спадкування за
законом.

Таким чином, питання про виселення
відповідачів взагалі з будинку не
ставилось тільки тому, що на час
розгляду попередньої справи був
відсутній власник частини житлового
будинку.

Самим судовим рішенням від 21.09.11 не
встановлювалась правова підстава
користування відповідачами частиною
будинку, оскільки не був заявлений
позов про визнання права користування
нею. В той же час, відповідно до ч.5 ст.11
ЦК України з рішення суду цивільні
права та обов»язки можуть виникати
лише у випадках, встановлених актами
цивільного законодавства (наприклад,
про оголошення особи померлою, про
визнання права власності та інше).

Тим більше, що судовим рішенням від
21.09.11 ніяким чином не вирішувалось
питання про здійснення права власності
ОСОБА_3

До того ж, обґрунтовуючи своє рішення
тим, що відповідачі та малолітня дитина
не мають іншого постійного житла та
проживають у будинку більше десяти
років, суд першої інстанції не
зазначив, які норми матеріального
права підлягають застосуванню у
зв'язку з цим. З іншого боку, у позивачів
відсутній юридичний обов'язок
забезпечувати житлом сторонню для них
дитину.

Ухвалюючи рішення від 21.09.11 року у
справі № 0809/2-2/11, суд в частині
заперечень відповідачів, що вони
проживають у побудованих ними
додаткових будівлях, зазначив, що ці
заперечення відповідачів не
приймаються до уваги з огляду на те, що
відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їх
згодою.

Згідно ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка
здійснила самовільне будівництво
нерухомого майна не набуває права
власності на нього.

Відповідачами не надано доказів того,
що відповідні роботи здійснені ними за
погодженням з іншим співвласником -
ОСОБА_4 та не надано доказів
державної реєстрації права
власності на новостворене нерухоме
майно та самовільно переобладнане
майно.

Тим самим, посилання суду на те, що
відповідачі проживають у побудованих
ними додаткових будівлях (яких саме з
тексту рішення є незрозумілим) і це
встановлено рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 21.09.11 не
відповідає дійсним обставинам справи.

Крім того, суд безпідставно застосував
до спірних відносин ст.116, 156, 157 ЖК
України, відповідно до яких, зокрема,
члени сім'ї власника квартири, які
проживають разом з ним у квартирі, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
квартири.

При цьому суд не врахував, що зазначені
норми права або не регулюють права
осіб, які є членами родини колишнього
власника (на відміну від колишніх
членів родини теперішнього власника),
або регулюють ті правовідносини, які
виникають з договору найму житлового
приміщення (ст.116 ЖК України), і не
можуть бути застосовані до спірних
правовідносин даної справи у зв'язку з
відсутністю самого договору найму
житлового приміщення.

Крім того, відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно Постанови Верховної ради
України від 12.09.1991 року № 1545 «Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР» до прийняття відповідних
актів законодавства України на
території республіки застосовуються
акти законодавства Союзу РСР з питань,
які не врегульовані законодавством
України, за умови, що вони не суперечать
Конституції і законам України.

Відповідно до ст.3 Закону України від
12.09.1891 року№1543 «Про правонаступництво
України» Закони Української РСР та
інші акти, ухвалені Верховною Радою
Української РСР, діють на території
України, оскільки вони не суперечать
законам України, ухваленим після
проголошення незалежності України.

Отже, у зв'язку з набуттям з 01.01.2004 року
чинності ЦК України від 16.01.2003 року,
положення ЖК України від 21.12.1963 року
діють лише в тій частині, що йому не
суперечать, у тому числі й положення, що
регулюють порядок відносин між
власником житла та інших осіб, що в
ньому проживають.

Таким чином, питання проживання не
членів сім'ї власника житла, в тому
числі й колишніх членів його сім'ї,
врегульовано Главою 59 (ст.ст.810 - 826) ЦК
України, якою передбачено, що підставою
проживання таких осіб є договір найму
жилого приміщення.

Відповідно до ст.ст.810, 811 ЦК України
власник житла (наймодавець) передає
наймачеві житло для проживання на
певний строк і за плату на підставі
договору найму (оренди), який
укладається в письмовій формі.

Відповідачі не укладали з позивачами
як із співвласниками житла (або з
кожним з позивачів окремо) договору
найму спірного будинку або його
частини. Отже відповідачі,
безпідставно проживаючи в спірному
будинку, вже самим цим фактом чинять
фізичні перешкоди у вільному
користуванні і розпорядженні
власністю позивачів. Єдиними
способом захисту права власності
позивачів є усунення таких перешкод
шляхом виселення відповідачів.

Згідно роз'ясень, що містяться у
п.19 постанови № 12 Пленуму Верховного
Суду України від 24 жовтня 2008 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку» неповним
з'ясуванням судом обставин, що мають
значення для справи, слід вважати
неправильне визначення предмета
доказування чи не з'ясування обставин,
якими обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, або інших фактичних даних,
неправильну кваліфікацію
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин тощо;
порушення або неправильне
застосування матеріального права має
місце у разі застосування закону, який
не поширюється на ці правовідносини,
або не застосовано закон, який підлягав
застосуванню, унаслідок неправильної
юридичної кваліфікації правовідносин
або неправильного витлумаченого
закону, який хоч і підлягав
застосуванню, проте його зміст і
сутність сприйнято неправильно через
розширене чи обмежене тлумачення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
невідповідність висновків суду
обставинам справи та (або) порушення
норм матеріального права є підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення.

Зважаючи на викладене, колегія суддів
вважає за необхідне відповідно до ст.309
ЦПК України судове рішення
скасувати й ухвалити нове рішення про
задоволення позову, яким виселити
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, з
житлового будинку АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись
ст.309,314,316,319 Цивільного процесуального
кодексу України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
особі представника за довіреністю
ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Заводського районного
суду м.Запоріжжя від 19 лютого 2014 року у
цій справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та
інтересах малолітньої ОСОБА_8, третя
особа - орган опіки та піклування
Запорізької міської ради по
Заводському району про усунення
перешкод у здійсненні права власності
шляхом виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4, з
житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7
солідарно на користь ОСОБА_3, ОСОБА_4 114
грн.79 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте, може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

судді: