АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/4365/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1597/14
Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І.
Доповідач Гальонкін С. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Полтавської області в складі:

Головуючого - судді: Гальонкіна
С.А.,

суддів: Лобова О.А., Петренка
В.М.,

при секретарі: Гнатюк
О.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою скаргою
представника Приватного підприємства
«Грандфінресурс» - Дудушко Марини
Миколаївни на заочне рішення
Полтавського районного суду
Полтавської області від 04 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» про застосування
наслідків недійсності правочину та
стягнення коштів.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду
Полтавської області ОСОБА_4, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2013 року позивач звернулася до
місцевого суду з позовом до Приватного
підприємства «Грандфінресурс» про
застосування наслідків недійсності
правочину та стягнення коштів.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала
тим, що 22 липня 2013 року вона звернулася
до відповідача за наданням позики в
розмірі 60000 грн. для ремонту будинку і
на вимогу відповідача, як на необхідну
умову для отримання коштів, сплатила
комісійний внесок в сумі 2100 грн. та в
подальшому здійснювала оплату по 333,33
грн. в якості щомісячного чистого
внеску. 22 липня 2013 року вона уклала з
відповідачем договір №219801,
спрямований на отримання нею грошових
коштів у розмірі 60 000 грн. Окрім першого
одноразового комісійного внеску 2100
грн., позивачка також сплатила
адміністративні витрати 504 грн. та в
серпні і вересні 2013 року щомісячний
чистий внесок на загальну суму 666,66 грн.
При укладенні договору, консультант її
запевнила, що розподіл грошового фонду
відбудеться 29 липня та вона
гарантовано отримає гроші до кінця
місяця. Після цього, вона неодноразово
зверталася до відповідача, однак, в
обумовлений термін грошей у позику так
і не отримала.

Позивачка вважає, що діяльність
відповідача вводить в оману, оскільки
програма «Альянс Україна» формується
виключно на коштах учасників, без
залучення коштів відповідача, а тому
його діяльність є пірамідальною схемою
та нечесною підприємницькою практикою,
тобто такий договір не відповідає
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів», і є нікчемним,
оскільки його недійсність передбачена
законом. Також зазначає, що умови
договору є несправедливими,
відповідач, розміщуючи в друкованих
засобах масової інформації рекламу,
спонукав її звернутися за дешевою
позикою. Тому просила,застосувавши
наслідки недійсності нікчемного
правочину, стягнути з відповідача
понесені нею витрати за договором у
розмірі 3 270 грн. 66 коп.

Заочним рішенням Полтавського
районного суду Полтавської області від
04 лютого 2014 року позов задоволено
повністю.

Стягнуто з Приватного підприємства
«Грандфінресурс» на користь ОСОБА_3 3270
грн. 66 коп. витрат, сплачених відповідно
до угоди №219801 від 22.07.2013 року.

Стягнуто з Приватного підприємства
«Грандфінресурс» на користь держави
судовий збір в розмірі 243,60 грн.

Ухвалою Полтавського районного
суду Полтавської області від 01 квітня
2014 року заяву представника Приватного
підприємства «Грандфінресурс» про
перегляд заочного рішення
Полтавського районного суду
Полтавської області від 04 лютого 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до Приватного підприємства
«Грандфінресурс» про застосування
наслідків недійсності правочину та
стягнення коштів - залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі представник
відповідача Приватного підприємства
«Грандфінресурс» - Дудушко Марина
Миколаївна просить рішення місцевого
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду встановленим
обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Згідно ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
вважає, що скарга підлягає задоволенню
з підстав, визначених п.3, 4 ч.1 ст.309 ЦПК
України - невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
діяльність відповідача по своїй суті є
пірамідальною схемою, на час укладення
угоди фактично позивачку як споживача
введено в оману, умови договору є
несправедливими, тому спірний договір
є нікчемним (його недійсність
встановлена законом) і до нього слід
застосовувати наслідки недійсності
правочину, передбачені ст. 216 ЦК
України.

Однак, з таким висновком місцевого суду
колегія суддів погодитись не може,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
22.07.2013 року між ОСОБА_3 та Приватним
підприємством «Грандфінресурс»
укладений договір №219801. Згідно з п. 1.1
статті 1 договору №208673 адміністратор,
за згодою учасника, зобов'язується
вчинити від імені та за рахунок
учасника певні юридичні дії спрямовані
на придбання товару, або відповідної
суми у позику, зазначеної у додатку №1
до даного договору, на умовах
діяльності програми «Альянс Україна»,
що міститься в додатку №2, який є
невід'ємною частиною цього договору, в
тому числі: сформувати реєстр
учасників, забезпечити його
адміністрування; організовувати та
проводити захід по розподілу грошового
фонду, здійснити оплату товару на
користь учасника або надати Учаснику
відповідну суму у позику.

Згідно з п.1.розмір грошової суми,
заявленої Учасником для придбання на
умовах діяльності Програми та строки
розрахунків за даним договором
зазначаються у відповідних додатках до
цього договору.

Статтею 2 договору та додатком № 1 до
нього передбачені обов'язки учасника, а
саме: сплатити одноразовий комісійний
внесок, що становить 2100 грн.; щомісячно
сплачувати загальний платіж в сумі
585,33 грн., який включає чистий внесок в
сумі 333,33 грн., за рахунок якого
здійснює оплату вартості товару чи
надає відповідні суми у позику, та
адміністративні витрати в сумі 252 грн. -
плата за послуги з організації
діяльності програми; дотримуватись
умов договору та інше.

Відповідно до ст. 4 Договору його
укладено у двох примірниках, по одному
для кожної із сторін. Цей договір не є
поворотною фінансовою допомогою. Всі
додатки до нього є його невід'ємною
частиною. Підписання угоди є
свідченням того, що сторони повністю
розуміють її значення та умови, правові
наслідки, що вона не носить характеру
фіктивного або удаваного правочину, і
що договірні умови є обов'язковими для
виконання.

Згідно з п.1.3 ст.1 додатку №2 до Договору
його предметом є послуги з формування
реєстру учасників програми, метою яких
є придбання відповідної грошової суми
зазначеної у Додатку № 1 до Договору.

Відповідно до додатку № 1 розмір
заявленої ОСОБА_3 грошової суми
становить 60000 грн. на ремонт будинку.

Після вчасної сплати чергового
загального платежу учасник набуває
право брати участь у найближчому
заході, коли фонд реєстру є достатнім (
п.4.1 ст.4 додатку № 2).

Конкретні умови отримання учасником
заявленої суми визначені у ст.5 цього
додатку.

Адміністратор гарантує учаснику
надати відповідну грошову суму,
заявлену для придбання на умовах
діяльності Програми «Альянс Україна»
за умов виконання останнім всіх умов
договору і додатків до нього (ст.12
додаток №2).

Учасник підтверджує, що отримав усі
коректно викладені пояснення від
представника адміністратора, уважно
прочитав та зрозумів умови даного
додатку та правові наслідки, що
засвідчує своїм підписом (ст.13 додатку
№2).

У підпункті «в» пункту 4.12 додатку № 2 до
договору зазначено, що комітет
визначає учасників, що вказали
максимальну сплачену кількість
загальних платежів, з урахуванням
дотримання усіх вимог договору та
додатків до нього, після чого, якщо фонд
реєстру є достатнім для надання
дозволу одному або декільком
учасникам, приймається рішення про
видачу таким учасникам дозволу, що
фіксується у протоколі заходу про
розподіл грошового фонду. Одночасно п.
2.1.2 договору №219801 передбачено
обов'язок позивача щомісяця до 15 числа
сплачувати загальний платіж, який
включає чистий внесок, за рахунок якого
адміністратор здійснює оплату
вартості товару чи надає відповідну
суму у позику, та адміністративні
витрати, що є оплатою за послуги
адміністратора з організації
діяльності програми.

На виконання умов договору позивач
сплатила одноразовий комісійний
внесок - 2100 грн., адміністративні
витрати - 504 грн., щомісячний чистий
внесок - 666,66 грн.

Також, розділом 8 додатку № 2
передбачено порядок розірвання
договору в односторонньому порядку. В
разі виявлення Учасником бажання
розірвання Договору в односторонньому
порядку після трьох банківських днів з
моменту його підписання, одноразовий
комісійний внесок та адміністративні
витрати Учаснику не повертаються (п.8.2.).
Договір вважається розірваним з
першого дня місяця, наступного за тим, в
якому Учасник самостійно письмово
повідомив Адміністратора про
розірвання договору, шляхом подання
заяви за адресою м. Київ, вул. Ярославів
Вал,13/2Б (п. 8.5.).

ОСОБА_3 03.10.2013р.
направила заяву про розірвання
Договору на ім'я директора ПП
«Грандфінресурс» Чекаленко О.Є., однак
поштова кореспонденція не була вручена
адресату та повернута відправнику, в
зв'язку із неповним зазначенням адреси,
про що здійснена відповіда відмітка на
конверті.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до положень, закріплених у
ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів», забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною.

Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19
цього Закону забороняються як такі, що
вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України «Про
захист прав споживачів» закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
«пірамідальна схема» не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
«пірамідальної схеми».

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
«пірамідальної схеми» необхідна
наявність усіх зазначених ознак.
Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
«пірамідальної», тобто такої, що
порушує норми чинного законодавства
України.

У той самий час ст. 18 Закону України
«Про захист прав споживачів» містить
інші самостійні підстави визнання
угоди (чи її умов) недійсною. Так, за
змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання
окремого положення договору, включаючи
ціну договору, несправедливим може
бути визнано недійсним або змінено
саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих
положень або визнання їх недійсними
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача такі
положення підлягають зміні або договір
може бути визнаний недійсним у цілому
(ч. 6 ст. 18 Закону).

Вказана позиція викладена в постанові
Верховного Суду України від 11 вересня
2013 року у справі за № 6-40цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
суддів.

Законом України від 2 червня 2011 року
«Про внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання ринків
фінансових послуг» (набрав чинності з 9
січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4
Закону України «Про фінансові послуги
та регулювання ринків фінансових
послуг» та доповнено її п. 11-1, яким до
фінансових послуг віднесено послуги з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

За умовами вказаного договору
позивачка щомісячно сплачує внески для
придбання грошової суми, яка
передається їй після одержання дозволу
на її отримання, відтак споживач в
межах укладеного договору сплачує за
отримання грошової суми, а не за
можливість її отримання (ст. ст. 1,2
договору, ст. ст. 4, 5 додатка № 2).

Предметом оспорюваної угоди є надання
учаснику програми «Альянс Україна»
адміністративних послуг фінансового
характеру з метою отримання заявленої
до надання грошової суми.

Оплатні послуги адміністратора при
виконанні споживачем всіх умов
договору забезпечують не можливість, а
реальне отримання останнім грошової
суми за рахунок фонду реєстру, який
формується з чистих внесків його та
інших учасників, з наступним повним
погашенням цієї суми своїми внесками.

До того ж при невиконанні цього
обов'язку настає відповідальність,
передбачена ст.9 додатку № 2.

Таким чином, позивач за оспорюваним
договором виявила бажання отримати
кошти, добровільно скориставшись
наданими їй послугами, і у кінцевому
результаті не за рахунок залучення
інших споживачів, а за рахунок власних
внесених коштів.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 засвідчила своїм підписом повне
розуміння нею значення та умов
договору, його правові наслідки,
отримала від представника
Адміністратора усі пояснення, уважно
прочитала та зрозуміла усі визначення,
умови та зміст договору.

Місцевий суд на зазначені вимоги
закону та обставини справи уваги не
звернув, не врахував, що укладений
сторонами правочин передбачає
одержання споживачем необхідної йому
грошової суми, визначає умови, за яких
така грошова сума може бути одержана,
та дійшов передчасного висновку про
наявність обману та ознак
«пірамідальної схеми» у діях ПП
«Грандфінресурс» під час укладення
договору, оскільки це не узгоджується з
положеннями ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» у
взаємозв'язку з нормами Закону України
«Про фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг».

Таким чином, колегія суддів вважає, що
не можна вважати діяльність
відповідача такою, що здійснена з
використанням нечесної
підприємницької практики, зокрема
введення в оману споживача шляхом
реалізації діяльності пірамідальної
схеми.

Так само, не знайшла свого
підтвердження наявність
несправедливих умов договору та
підстав для визнання недійсним
укладеного договору вцілому в
розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав
споживачів».

Твердження відповідача, викладені в
запереченнях проти позову, що ПП
«Грандфінресурс» здійснює комерційну
діяльність, а тому не є фінансовою
установою та діяльність не містить
ознак фінансових послуг, колегією
суддів не беруться до уваги, оскільки
суперечать нормам чинного
законодаства.

Так, згідно з п.п.1,5 ч.1 ст.1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» під фінансовою
установою слід розуміти юридичну
особу, яка відповідно до закону надає
одну чи декілька фінансових послуг, а
також інші послуги (операції), пов'язані
з наданням фінансових послуг, у
випадках, прямо визначених законом, та
внесена до відповідного реєстру в
установленому законом порядку.

Фінансова послуга - це операції з
фінансовими активами, що здійснюються
в інтересах третіх осіб за власний
рахунок чи за рахунок цих осіб, а у
випадках, передбачених законодавством,
- і за рахунок залучених від інших осіб
фінансових активів, з метою отримання
прибутку або збереження реальної
вартості фінансових активів.

Такими фінансовими послугами, як
зазначено у п.п.2,6,11-1 ч.1 ст.4 цього ж
Закону, вважаються довірче управління
фінансовими активами, надання коштів у
позику, в тому числі й на умовах
фінансового кредиту та
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах.

Враховуючи характер послуг, які
надаються ПП «Грандфінресурс», вони
підпадають під поняття фінансових
послуг, які в свою чергу можуть
надавати лише фінансові установи.

Пунктом 4 ч.1 ст.34 даного Закону
передбачено, що національна комісія, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг, у межах своєї
компетенції видає ліцензії для
здійснення фінансовими установами
діяльності з надання будь-яких
фінансових послуг, що передбачають
пряме або опосередковане залучення
фінансових активів від фізичних осіб.

Пунктом 3 ч.1 ст.9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності» визначено,
що відповідно до спеціальних законів
ліцензуванню підлягає господарська
діяльність, зокрема із надання
фінансових послуг.

Окрім вище викладеного, колегія суддів
вважає за необхідне звернути увагу на
те, що згідно пункту 3 Прикінцевих
положень ЗаконуУкраїни «Про внесення
змін до деяких законів України щодо
регулювання ринків фінансових послуг»
від 02 червня 2011 року №3462-VI (введено в
дію з 09 січня 2012 року) фінансові
установи зобов'язані протягом одного
року з дня набрання чинності цим
Законом (тобто до 09.01.2013р.) привести свою
діяльність у відповідність із вимогами
цього Закону.

На підставі цього Закону Національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг (як уповноважений державний
орган), затвердила Ліцензійні умови
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах
(розпорядження від 9 жовтня 2012 року № 1676
«Про затвердження Ліцензійних умов
провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах»).

Таким чином, законодавством визначено
обов'язок ліцензування своєї
діяльності фінансовими установами
для здійснення діяльності з надання
будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб починаючи з 09 січня 2013
року.

Договір між сторонами було укладено 22
липня 2013 року.

Матеріали справи не містять жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження отримання ПП
«Грандфінресурс» відповідної ліцензії
на момент укладення спірного договору.

Відповідно до статті 215 ЦК України
необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність прямо
встановлена законом, та оспорювані -
якщо їх недійсність прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом.

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Згідно частини 1 статті 227 ЦК України
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу (ліцензії),
може бути визнаний судом недійсним.

Колегія суддів звертає увагу на те, що
предметом позову є застосування
наслідків недійсності правочину за
законом, при цьому вимога про визнання
правочину недійсним (оспорюваний
правочин) не заявлялася.

Таким чином, оскільки вимога про
визнання договору недійсним не
заявлялася, то позовна вимога про
стягнення коштів, сплачених відповідно
до умов договору, є передчасною та
заявлена безпідставно.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
є обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення місцевого
суду підлягає скасуванню з
постановленням нового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 309 ч.1 п.3,4, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» - Дудушко Марини
Миколаївни - задовольнити.

Заочне рішення Полтавського районного
суду Полтавської області від 04 лютого
2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
Приватного підприємства
«Грандфінресурс» про застосування
наслідків недійсності правочину та
стягнення коштів - відмовити за
безпідставністю.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
Гальонкін С.А.

Судді: (підпис)
Лобов О.А.

(підпис)
Петренко В.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Гальонкін С.А.