Справа № 265/2349/13-ц
Провадження № 2/265/11/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Копилової Л. В.,

при секретарі - Єфремовій О.В.

розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору дарування квартири,

третя особа - ОСОБА_3,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною до
ОСОБА_4 про визнання договору
дарування квартири недійсним.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги
вказував на те, що його померла мати
ОСОБА_5 була власницею квартири
АДРЕСА_1, і була зареєстрована у
вказаній квартирі, хоча фактично
проживала в АДРЕСА_2. Сумісно з матір»ю
в цій квартирі проживав він, його
сестра ОСОБА_2 - відповідачка по справі,
їх бабуся ОСОБА_3, а також племінниця
ОСОБА_6 - донька його сестри.

З 1995 року і до моменту своєї смерті
його мати перебувала на обліку в
психіатричній лікарні № 7 міста
Маріуполя з діагнозом «шизофренія»,
яка характеризується погіршенням
сприйняття реальності і значною
соціальною дисфункцією. Зокрема, в його
матері це виявлялося в тому, що вона з
постійною регулярністю відчувала
голоса і перебувала в стані депресії,
неодноразово була доставлена швидкою
допомогою до психіатричної лікарні № 7
міста Маріуполя. Вона неодноразово
проходила стаціонарне лікування, а
також регулярно щомісячно отримувала
медикаментозне лікування,
консультації і обстеження лікаря. За
рецептом лікаря-психіатра його мати
щоденно приймала лікуючі препарати,
зокрема «галоперідол», «азалептін», що
відносяться до фармакологічної групи
«Психотропні лікуючі засоби.
Нейролептики».

ІНФОРМАЦІЯ_1 його мати померла. Її
спадкоємцями за законом першої черги
є він, його сестра - відповідачка та її
мати - їх бабуся ОСОБА_3 Після смерті
матері він одразу поставив перед
сестрою питання щодо оформлення
спадщини матері - квартири АДРЕСА_1. На
що відповідачка відповіла йому, що їх
мати, ще минулого року подарувала їй
цю квартиру. Для нього цей факт
виявився зовсім неочікуванним, так як
за життя мати ніколи не висловлювала
своїх думок щодо цього.

Про неусвідомлення дій матері
свідчить і причина її смерті -
«повішення». Усі вищеперелічені факти
дають підстави вважати йому, що
починаючи з 1995 року і до моменту своєї
смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1, його мати в
зв»язку з психічним захворюванням не в
повній мірі усвідомлювала значення
своїх дій і не могла керувати ними. Що
дає підстави вважати йому про те, що в
момент укладення спірного договору
дарування, його мати не усвідомлювала
значення своїх дій і не могла керувати
ними.

Просить суд визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
19 квітня 2012 року між його померлою
матір»ю та відповідачкою ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги і
просили суд їх задовольнити в повному
обсязі.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не
визнала і стверджувала, що її мати
спірний договір підписала перебуваючи
в усвідомленому стані. Дійсно, її мати
хворіла на психічну хворобу, однак її
хвороба мала чіткий, епізодичний
характер. Вона працювала,
господарювала, доглядала за її донькою,
стежила за своїм зовнішнім виглядом.
Разом з тим позивач ніколи не надавав
матері ніякої допомоги.

Представник відповідачки ОСОБА_8
позовні вимоги не визнав і заперечував
проти їх задоволення.

Третя особа - ОСОБА_3 на розгляд справи
до суду не з»явилася, про час та місце
її розгляду повідомлена в
установленому законом порядку.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
свідків та дослідивши письмові
матеріали справи, суд приходить до
висновку про те, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини
справи та відповідні ним
правовідносини.

Як свідчить свідоцтво про народження,
матір»ю позивача ОСОБА_1 значиться
ОСОБА_5 (а.с.11).

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, причиною
її смерті є повішення (а.с.12-13).

ОСОБА_5 згідно особового рахунку була
зареєстрована з 10 липня 2007 року в
квартирі АДРЕСА_1 (а.с.17).

В квартирі АДРЕСА_2 проживали і були
зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 (а.с.18).

19 квітня 2012 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2
уклали договір дарування, відповідно
до якого ОСОБА_5 подарувала квартиру
АДРЕСА_1 своїй доньці - відповідачці
ОСОБА_2 (а.с.96).

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9 пояснила суду, що була подругою
померлої ОСОБА_5 Вона постійно
підтримувала з померлою стосунки,
радилася з нею. В 1993 році ОСОБА_5
захворіла, у неї була нестійка психіка,
кожен місяць вона відвідувала лікарню,
з метою огляду, так як іноді вона
відчувала якісь голоса. В зв»язку з
хворобою приймала ліки, можливо в
зв»язку із захворюванням вона могла
вчинити дії, які не планувала. Раніше у
неї вже були спроби покінчити життя
самогубством.Однак навіть незважаючи
на це вона хвилювалася за своїх дітей,
за онучку. Їй вона розповідала про те,
що її донька ОСОБА_2 наполягала на тому,
щоб вона відписала їй квартиру.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_10 пояснив суду, що працює
лікарем-психіатром. Лікував і
спостерігав померлу ОСОБА_5 напротязі
20 років.

Вона страждала розладом психіки,
відчуттям голосів, тобто чула голоси, з
діагнозом шизофренія безперевна. У неї
було три госпіталізації, а потім вона
лікувалася амбулаторно. В стаціонарі
лікувалася також 2 рази на рік. Вона
регулярно вживала суворий
галюциноген, направлений на голоса,
оклики, звуки, які паразитують в
психіці хворих, вживала галоперідол,
азаліптол, цикладол, які і приводили її
в нормальний стан. Однак за життя,
незважаючи на свою хворобу, вона
активно цікавилася зовнішнім світом,
була не байдужа до подій, які
відбуваються, добре слідкувала за
своєю зовнішністю, не втрачала інтерес
до своєї професії, була соціально
адаптована. Він відвідував її за місцем
свого проживання, у неї в квартирі було
прибрано. Йому вона розповідала про те,
що має сина і доньку, із сином у неї
постійні конфлікти. Вона була на
прийомі у нього за місяць до укладення
договору - 20 березня 2012 року, в ході
прийому йому стало відомо, що вона
здійснює роботу по даруванню своєї
квартири доньці.

24 квітня 2013 року він знову оглядав
ОСОБА_5, вважає, що в момент підписання
договору вона усвідомлювала свої дії.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 пояснила суду, що знала
померлу ОСОБА_5 більше 60 років, була її
знайомою. Періодично вони
зустрічалися, вона висловлювала свої
думки про те, що квартиру вона подарує
тільки своїй доньці. Вона навіть
вперше дізналася про те, що померла
ОСОБА_5 страждала на психічний розлад.

Свідок ОСОБА_12 пояснила суду, що
померла ОСОБА_5 була її двоюрідною
сестрою. Одразу після укладення
спірного договору, в цей же день після
укладення вона разом зі своєю донькою
ОСОБА_2 приходили до неї. ОСОБА_5
віддала їй на зберігання відповідні
документи, що стосуються договору. За
життя померла стежила за собою,
підтримувала порядок в квартирі. Їй
відомо, що ОСОБА_5 перебувала на обліку
в психіатричній лікарні.

При цьому оцінюючи показання свідків
ОСОБА_9, ОСОБА_12 та ОСОБА_11 суд
враховує те, що вказані свідки не є
спеціалістами в галузі психіатрії щодо
стану дарувальника та можливості його
розуміти значення своїх дій.

Відповідно до вимог ч.1 ст.225 ЦК України,
з підстав якої заявлено позов,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.16 постанови від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду справ про визнання правочинів
недійсними» для визначення наявності
такого стану на момент укладання
правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК
України зобов'язаний призначити
судово-психіатричну експертизу за
клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину
недійсним з цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно акту № 362а/530 а посмертної
судово-психіатричної експертизи від
22-24 жовтня 2013 року, ОСОБА_5 в період
укладення договору дарування квартири
-19 квітня 2012 року, виявляла стійкий
хронічний психічний розлад -
шизофренію, безперервний тип
протікання, параноїдну форму,
емоційно-вольовий дефект (параноїдну
шизофренію, безперервне протікання - в
редакції Міжнародної класифікації
хвороб 10-го перегляду), за психічним
станом не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними
(а.с.114-122).

В судовому засіданні представник
відповідачки ОСОБА_8 посилався на те,
що даний акт не відповідає вимогам
законодавства і тому його слід не брати
до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає
вищевказаний акт судово-психіатричної
експертизи належним та допустимим
доказом, оскільки експертиза проведена
за участю декількох експертів, які є
фахівцями в галузі психіатрії,
експертами вивчалася медична
документація, зокрема медичні картки
померлої ОСОБА_5

Про появу у померлої ОСОБА_5 психічної
хвороби свідчать також і медичні
документи, зокрема її картки, з яких
видно, що з 1995 року у неї проявлявся
психічний розлад у вигляді
неправильної поведінки,
невмотивованого страху,
галюцинаторних хвилювань, бредових
ідей релігійного змісту.

Таким чином, оцінюючи належність,
допустимість і достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, враховуючи те, що
обставини, на які посилається позивач
ОСОБА_1 як на підставу для задоволення
позову, зокрема, стосовно того, що під
час укладання спірного правочину
психічний стан його померлої матері
ОСОБА_5 не дозволяв їй в повній
мірі усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними, суд вважає такими, що
знайшли своє підтвердження у судовому
засіданні, тому приходить до висновку
про визнання недійсним договору
дарування.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, так як
позивач звільнений від сплати судового
збору, витрати по сплаті судового
збору підлягають стягненню з
відповідачки на користь держави в сумі
243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись
ст.225 Цивільного кодексу України,
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду справ
про визнання правочинів недійсними»,
ст.ст.10,11,60,88,213-218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору дарування
квартири, третя особа - ОСОБА_3,
задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 19 квітня 2012
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
посвідчений державним нотаріусом
Першої маріупольської державної
нотаріальної контори, зареєстрований
в реєстрі за № 7-446.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави
судовий збір в сумі 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
шляхом подачі апеляційної скарги до
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні
при її розгляді - протягом десяти днів
з дня отримання його копії.

Суддя Орджонікідзевського районного
суду

міста Маріуполя Донецької області
Л.В.Копилова