Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1484/14
Головуючий у 1-й інстанції: Гончаренко
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової
Д.А.

Дзярука М.П.

При секретарі: Семенчук
О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Запорізького районного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищевказаним позовом, просив суд
поділити майно, що набуте під час шлюбу,
визнати за ним право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1 та 1/2
частину земельної ділянки.

В обґрунтування позову зазначав, що
сторони уклали шлюб 24.01.1981р. Рішенням
Запорізького районного суду
Запорізької області від 13.11.2003 року
шлюб було розірвано. На підставі
вказаного рішення суду, яке набрало
законної сили 13.12.2003 року, реєстрацію
розірвання шлюбу в органі РАГС було
здійснено 11.04.2013 року.

В період шлюбу за спільні кошти на
підставі договору купівлі-продажу від
25.05.1982 року сторони придбали житловий
будинок АДРЕСА_1. Право власності на
спірний будинок зареєстровано за
відповідачем.

Під час перерубування в шлюбі, в 1985
році, сторони розпочали перебудову
будинку шляхом реконструкції, яка
закінчена в 2004 році. Протягом вказаного
періоду позивач приймав активну участь
у будівництві житлового будинку та
надвірних будівель, фактично
самостійно виконував всі будівельні
роботи за кошти, які отримував.
Вказаний будинок було введено в
експлуатацію 22.10.2007 року.

На підставі рішення виконавчого
комітету Малокатеринівської селищної
ради Запорізького району Запорізької
області від 09.10.2008 року за № 231 на
зазначений будинок на ім'я ОСОБА_4 було
видано свідоцтво про право власності
на нерухоме майно від 06.11.2008 року,
відповідно до якого 08.01.2009 року було
здійснено державну реєстрацію права
власності на спірний будинок на ім'я
відповідача.

Введення будинку в експлуатацію та
реєстрація права власності на ім'я
ОСОБА_4 були здійсненні без його,
позивача, відома.

В ході розгляду справи позивач уточнив
позовні вимоги, просив суд визнати за
ним право спільної сумісної власності
з ОСОБА_4 на жилий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково.

На підставі п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позовних вимог виходив із
того, що позивач пропустив строк
позовної давності для звернення до
суду з позовом, який визначено законом
для даної категорії спорів, про
застосування якого заявили відповідач
та її представник.

З такими висновками суду погодитись не
можна, оскільки ці висновки суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
матеріалах справи.

Так, статтею 44 КпШС України
передбачено, що шлюб вважається
припиненим з моменту реєстрації
розлучення в органах реєстрації актів
громадянського стану.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі з
24.01.1981 року (а.с. 4).

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 13.11.2003 року
шлюб між сторонами було розірвано,
проте, у порядку, передбаченому ст. 44
КпШС України, яка діяла на час
розірвання шлюбу, сторони не подавали
до відділу актів цивільного стану
вказане рішення, не отримували
свідоцтва про розірвання шлюбу, а й
далі продовжували проживати подружнім
життям, вели спільне господарство.

Припинення шлюбу відбулося 11.04.2013 року,
у день отримання ОСОБА_4 свідоцтва про
розірвання шлюбу (а.с. 45, 73-74).

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен із
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядженням цим
майном.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За положеннями ч. 1 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з`ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім`я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Договором купівлі-продажу від 25.05.1982
року, посвідченого секретарем
виконкому Малокатеринівської селищної
Ради народних депутатів Запорізького
району Запорізької області 25.05.1982р.,
зареєстровано в реєстрі за № 79,
підтверджується, що ОСОБА_4 купила
жилий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1, розташований на земельній
ділянці 910 кв.м. На зазначеній земельній
ділянці розташований жилий будинок А
та надвірні будівлі: сарай Б, літня
кухня В, погріб Г, туалет Д, паркан № І.
Договір зареєстрований у Запорізькому
бюро технічної інвентаризації 05.03.1992
року за № 104 (а.с. 20).

Як видно з рішення № 9-а виконкому
Малокатеринівської селищної Ради
народних депутатів від 18.02.1982р. «Про
встановлення норми земельної ділянки
до житлового будинку», виконком
вирішив: встановити норму земельної
ділянки до житлового будинку по
АДРЕСА_1 в розмірі 910 кв.м., 219 кв.м.
залишити у тимчасове користування (а.с.
29). Закріплення площі
землекористування у розмірі 910 кв.м. за
вказаним житловим будинком
підтверджується і довідкою ЗМБТІ від
06.03.2007р.

Відповідно до комісійного акту
прийомки індивідуального житлового
будинку на присадибній ділянці АДРЕСА_1
від 22.10.2007р., комісія встановила, що
будівництво розпочато у 1985 році,
закінчене у 2004 році (а.с. 27).

Як вбачається з рішення виконавчого
комітету Малокатеринівської селищної
ради Запорізького району Запорізької
області № 231 від 09.10.2008 року про
оформлення права приватної власності
на житловий будинок літ. «Е» зі всіма
будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1,
виконавчий комітет вирішив: оформити
право приватної власності на житловий
будинок літ. «Е» зі всіма будівлями за
адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4:
житловий будинок літ. «Е»; службова
прибудова літ. «е»; гараж літ. «М»; сарай
літ. «З»; сарай літ. «И»; сарай літ. «Ж»;
вбиральня літ. «Л»; видати свідоцтво на
право приватної власності на житловий
будинок літ. «Е» зі всіма будівлями за
вказаною адресою на ім'я ОСОБА_4;
затвердити акт прийомки на вказаний
житловий будинок (а.с. 22-23).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 06.11.2008
року, що зареєстровано в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 08.01.2009 року, ОСОБА_4 на праві
приватної власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1 на підставі рішення
виконавчого комітету
Малокатеринівської селищної ради
Запорізького району Запорізької
області № 231 від 09.10.2008 року. Опис
об'єкта: житловий будинок Е, гараж М,
сарай З, сарай И, сарай Ж, вбиральня Л
(а.с. 21).

Крім того, з копії технічного паспорту
на вищевказаний житловий будинок
видно, що літ. А - знесено, ОСОБА_4 є
власником літ. Е, реєстрацію змін
внесено 08.01.2009р. (а.с. 25).

Відповідно до домової книги прописки
громадян за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_3 був
прописаний за вказаною адресою з
07.02.1991р., вибив до с. Князівка 18.04.1996р.,
знов зареєстрований за цією адресою
11.06.1996 року, а ОСОБА_4 прописана з
07.02.1991р., це підтверджується і копіями
паспортів громадян України (а.с. 70-71,
73-74).

З копії довідки № 304 від 15.04.2013 року, яка
видана виконавчим комітетом
Малокатеринівської селищної ради
Запорізького району Запорізької
області, вбачається, що ОСОБА_3
зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з
11.06.1996 року. Але після розірвання шлюбу
(рішення Запорізького районного суду
від 13.12.2003р.) ОСОБА_3 за вказаною адресою
не проживає до теперішнього часу (а.с.
26).

У засіданні апеляційного суду сторони
визнали, що після ухвалення рішення про
розірвання шлюбу продовжували
проживати подружнім життям, вели
спільне господарство. Житловий будинок
літ. Е з будівлями за вищевказаною
адресою побудували під час спільного
ведення господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

У зв'язку з вищезазначеними
поясненнями сторін, апеляційним судом
не приймається до уваги довідка № 304
від 15.04.2013 року, яка видана виконавчим
комітетом Малокатеринівської селищної
ради Запорізького району Запорізької
області, в частині зазначення у ній
відомостей щодо не проживання ОСОБА_3
після 13.12.2003р. у спірному будинку.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що спірний будинок є
спільною сумісною власністю подружжя,
а тому за позивачем необхідно визнати
права власності на 1/2 частину будинку в
порядку поділу спільної сумісної
власності подружжя.

Висновки суду першої інстанції
стосовно того, що позивач пропустив
строк позовної давності для звернення
до суду з позовом, який визначено
законом для даної категорії спорів, є
помилковими.

Так, відповідно до ст. 72 СК України
позовна давність не застосовується до
вимог про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, якщо шлюб між ними не
розірвано. До вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки. Позовна давність обчислюється
від дня, коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності.

Як зазначалося вище, припинення шлюбу
відбулося 11.04.2013 року, у день отримання
ОСОБА_4 свідоцтва про розірвання шлюбу,
а з позовом до суду ОСОБА_3 звернувся
14.08.2013р., що вбачається зі штампу
вхідної кореспонденції на позові (а.с.
2-3), тобто в межах строку позовної
давності.

Щодо вимог ОСОБА_3 про визнання права
власності на 1/2 частину земельної
ділянки, то вони не підлягають
задоволенню, оскільки, як зазначалося
вище, земельна ділянка не належить
позивачу на праві власності, а
перебуває у користуванні.

За таких обставин, ухвалене в справі
судове рішення не може вважатися
законним й обґрунтованим, тому,
відповідно до ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд вбачає підстави для
задоволення апеляційної скарги
частково та ухвалення нового рішення в
справі про часткове задоволення
позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Запорізького районного суду
Запорізької області від 12 лютого 2014
року по цій справі скасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту:

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Залишити за ОСОБА_4 право власності на
1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: