У Х В А Л А

19 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Гончара В.П.,
Дербенцевої Т.П.,

Коротуна В.М., Штелик С.П.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 жовтня 2013 року у справі за
позовом Головного управління юстиції у
м. Києві в інтересах громадянина
Сполученого Королівства Великої
Британії та Північної Ірландії ОСОБА_5
до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та
піклування Святошинської районної у м.
Києві державної адміністрації, про
забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії ,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Головне управління
юстиції у м. Києві в інтересах
громадянина Сполученого Королівства
Великої Британії та Північної Ірландії
ОСОБА_5 звернулось до суду з указаним
позовом, просило визнати незаконним
утримання на території України
малолітньої дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, відповідачем ОСОБА_3 та
повернути дитину до місця постійного
проживання у Великобританії за
адресою: АДРЕСА_1, а в разі, якщо рішення
не буде виконано в добровільному
порядку - зобов'язати ОСОБА_3 передати
дитину батьку ОСОБА_5, який проживає за
адресою: АДРЕСА_1, для забезпечення
повернення дитини.

Позовні вимоги обґрунтовано
тим, що 10 квітня 20010 року ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 зареєстрували шлюб у відділі
реєстрації актів цивільного стану
Солом'янського районного управління
юстиції у м. Києві. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м.
Шеффілд, Тріо Рут Уолк (Великобританія)
у подружжя народився син - ОСОБА_6.
Неповнолітня дитина разом з батьками
постійно мешкала у Великобританії за
адресою: АДРЕСА_1.

У квітні 2012 року сім'я поїхала до
України з метою відвідування родичів
відповідача. 22 квітня 2012 року сім'я мала
намір повернутися до постійного місця
проживання. ОСОБА_5 повернувся до
Великобританії раніше цієї дати,
оскільки відносини з батьками дружини
не склалися.

22 квітня 2012 року ОСОБА_3 разом із
дитиною до Великобританії не
повернулися. У телефонній розмові вона
повідомила, що не зможе повернутися,
оскільки має проблеми із здоров'ям, що
перешкоджає перельоту. Позивач вважав,
що відповідач таку ситуацію спланувала
і не збиралася повертатися з дитиною.
Отже, відповідач самостійно змінила
місце проживання малолітньої дитини і
визначила її нове місце проживання в
Україні без його згоди. Незаконне
утримання дитини позбавляє його права
на піклування про неї.

Рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 5 червня 2013
року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
3 вересня 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Визнано незаконним утримання на
території України неповнолітньої
дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю
ОСОБА_3 Зобов'язано ОСОБА_3 повернути
неповнолітнього сина до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії за адресою: АДРЕСА_1,
Великобританія, або передати його
батьку ОСОБА_5, який приїде в Україну,
щоб забрати дитину за присутності
представника служби дітей. Витрати,
пов'язані з поверненням дитини до
Великої Британії, покладено на
позивача ОСОБА_5. В іншій частині позову
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року
рішення апеляційного суду м. Києва від 3
вересня 2013 року залишено без змін.

23 квітня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали суду касаційної
інстанції з підстав неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції статті 12, частин а) b) статті 13
Конвенції про цивільно-правові аспекти
міжнародного викрадення дітей (далі -
Конвенції).

Як приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник наводить
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 4 липня 2012 року,
19 вересня 2012 року та 29 січня 2014 року, а
також ухвалу Верховного Суду України
віл 27 січня 2010 року.

Відповідно до п. 1 ст. 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

За змістом п. 6 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №11 від 30 вересня 2011 року «Про
практику застосування статей 353-360
Цивільного процесуального кодексу
України» заява про перегляд судових
рішень у цивільних справах із підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК, може бути подана за
сукупності таких умов: судом (судами)
касаційної інстанції при розгляді двох
або більше справ неоднаково
застосовано одні й ті самі норми
матеріального права; справи стосуються
спорів, які виникли з подібних
правовідносин; має місце ухвалення
різних за змістом судових рішень судом
(судами) касаційної інстанції.
Неоднакове застосування одних і тих
самих норм матеріального права
полягає, зокрема: у різному тлумаченні
судами змісту і сутності правових норм,
що призвело до різних висновків про
наявність чи відсутність суб'єктивних
прав та обов'язків учасників
відповідних правовідносин. Під
судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Постановляючи ухвали від 27 січня 2010
року, 4 липня 2012 року, 19 вересня 2012 року,
29 січня 2014 року, які надано заявником як
приклад неоднакового застосування
судами касаційної інстанції статті 12,
частин а) b) статті 13 Конвенції, суди
касаційної інстанції дійшли висновку
про відсутність правових підстав для
повернення дітей до місць їх
постійного проживання. Постановляючи
ухвалу від 4 липня 2012 року, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку про
те, що з огляду на встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій
обставини (подружжя прибуло разом із
неповнолітньою дитиною в Україну 12
червня 2010 року; з дати переміщення
дитини в Україну до дати звернення
батька із заявою про повернення дитини
до місця її постійного проживання
минуло менше року; дитина фактично
прижилась в Україні), відсутні підстави
для повернення дитини.

Водночас, постановляючи ухвалу від 23
жовтня 2013 року, яку просить переглянути
заявник, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ погодилась із висновком
апеляційного суду про те, що з огляду на
встановлені апеляційним судом
обставини (11 квітня 2012 року сім'я
прибула разом із малолітньою дитиною
до України, з дати переміщення дитини в
Україну до дати звернення батька із
заявою про повернення дитини до місця
її постійного проживання минуло менше
року, дитина фактично прижилась в
Україні), малолітню дитину необхідно
повернути до попереднього постійного
місця проживання.

Наведені у заяві ОСОБА_3 доводи
вказують на неоднакове застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права:
статті 12, частин а) b) статті 13 Конвенції
про цивільно-правові аспекти
міжнародного викрадення дітей, яке
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, що відповідно до
вимог ст. 335 ЦПК України є підставою для
їх перегляду.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку, що заява ОСОБА_3
підлягає допуску до провадження
Верховного Суду України.

Керуючись ст. ст. 353, 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Допустити справу за позовом Головного
управління юстиції у м. Києві в
інтересах громадянина Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
третя особа - орган опіки та піклування
Святошинської районної у м. Києві
державної адміністрації, про
забезпечення повернення
неповнолітньої дитини до Сполученого
Королівства Великої Британії та
Північної Ірландії, за заявою ОСОБА_3
про перегляд Верховним Судом України
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013
року, до провадження Верховного Суду
України.

Ухвалу про допуск справи до
провадження разом із заявою про
перегляд судового рішення та доданими
до неї документами надіслати до
Верховного Суду України, а копію ухвали
разом із копією заяви - особам, які
беруть участь у справі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:

А.С. Олійник

Судді:

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

В.М. Коротун

С.П. Штелик