інстанції Бондаренко О.В.Провадження №
22-ц/780/2411/14 Доповідач у 2
інстанції МельникКатегорія 40
УХВАЛА

Іменем України

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 10 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Комунальне підприємство
Білоцерківської міської ради ЖЕК № 6
про визнання осіб такими, що втратили
право на користування житловим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року позивачка звернулася
із вказаним позовом та просила визнати
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.07.2012
року позивачка була вселена у
вищевказану квартиру, в якій по
сьогоднішній день проживає, там
зареєстрована і є її наймачем. У
вказаній квартирі також зареєстровані
відповідачі, але більш ніж півроку там
не перебувають, не користуються
спірним житловим приміщенням, не
беруть участі у веденні спільного
господарства, не сплачують комунальні
послуги. Крім того, згідно довідки
Білоцерківського МВ ГУ МВС України від
30.10.2013 року за № 23771, відповідач ОСОБА_3
перебуває у розшуку за скоєння злочину,
передбаченого ст.185 ч.2 КК України.

Позивачка вказує, що не має можливості
сплачувати комунальні платежі за
відповідачів, а наявність реєстрації
відповідачів в даній квартирі, змушує
її сплачувати за них комунальні
послуги, в той час коли вони не
користуються та не проживають в
квартирі вже понад півроку.

Таким чином, оскільки відповідачі у
спірній квартирі не проживають більше
шести місяців, не оплачують плату за
користування жилим приміщенням і
комунальні послуги, не несуть інших
витрат по утриманню спірної квартири
та не приймають участі у спільному
побуті, то позивачка вважає, що вони
втратили право користування цим жилим
приміщенням.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 10 лютого 2014 року у задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати та ухвалити
нове про задоволення позову,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального та матеріального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у цих сторін виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, у квартирі АДРЕСА_1
в місті Біла Церква зареєстровані:
позивачка - ОСОБА_1 і відповідачі -
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до довідки
КПБМР ЖЕК №6 від 02.09.2013 року № 398( а.с.13).

Судом встановлено, що позивачка уклала
договори про надання комунальних
послуг з КПБМР
«Білоцерківтепломережа», з
Білоцерківською філією ПАТ
«Київоблгаз» та з ПАТ «Київобленерго» (
а.с.66-68).

Згідно квитанцій про сплату
комунальних послуг, позивачка
сплачувала послуги, які надаються ЖЕК
№6, а саме: 16.05.2013 року - 1500 грн., 12.06.2013
року - 113 грн., 16.09.2013 року - 233,74 грн.,11.11.2013
року - 55 грн. ( а.с. 14-15).

Як вбачається з матеріалів справи, по
особовому рахунку за адресою: квартира
АДРЕСА_1 в місті Біла відсутня
заборгованість по квартирній платі (
а.с.82- 84).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачка не надала належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що відповідачі не проживають у
спірній квартирі понад шість місяців
без поважних причин та порушують її
житлові права.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

За положеннями ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору
судом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 10 від 12 квітня 1985 року № 2
"Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" зазначено,
що у справах визнання наймача або члена
його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням на
підставі ст. 71 ЖК України, необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
У разі їх поважності суд може
продовжити пропущений строк.

Таким чином, при вирішенні питання про
визнання особи такою, що втратила право
користування слід встановити, що особа
не проживає в жилому приміщенні понад
шість місяців без поважних причин, що
цій особі перешкоди в користуванні
житлом ніхто не чинив і така особа не
цікавилася житлом, і не несла витрати з
утримання житла за себе.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_2 бере участь у сплаті
комунальних послуг, що
підтверджується квитанціями про
сплату комунальних послуг (а.с.34-42), та
спростовує доводи позивачки про те, що
відповідачі ухиляються від своїх
обов'язків щодо утримання житла за
себе.

Також, 25.09.2013 року відповідачі
звернулися до районного суду з позовом
до ОСОБА_1 про зміну договору найму
спірної квартири, що підтверджує
бажання відповідачів користуватися
цим жилим приміщенням. Крім того
зазначений позов було подано раніше
позову ОСОБА_1 про визнання
відповідачів такими, що втратили право
на користування житловим приміщенням.

Як вбачається з матеріалів справи,
15.11.2013 року було складено акт на предмет
виявлення факту проживання осіб ОСОБА_1
та ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_1 та було
встановлено, що у великій кімнаті
знаходяться особисті речі ОСОБА_1, а у
маленькій кімнаті знаходяться
особисті речі ОСОБА_2, підтверджує
користування відповідачами спірною
квартирою.

Судом встановлено, що 27.09.2013 року ОСОБА_2
звертався з повідомленням до
Білоцерківського МВ ГУМВС України про
те, що з боку позиваки чиняться йому
перешкоди у користуванні спірним
житловим приміщенням і що він не може
потрапити до спірної квартири, де він
зареєстрований. В ході проведеної
перевірки було встановлено, що 22.09.2013
року близько 15:00 години ОСОБА_2 приїхав
до свого місця реєстрації, але
потрапити до помешкання не зміг,
оскільки замки на вхідних дверях були
змінені, після чого він повідомив ОВС.
Зазначене підтверджується висновком
Білоцерківського МВ ГУМВС України від
30.09.2013 року ( а.с.32-33).

Таким чином, наявні у матеріалах справи
письмові докази свідчать про те, що
позивачка створює перешкоди
відповідачам у їх користуванні
квартирою, у зв'язку з чим ОСОБА_2
подавав відповідні заяви до житлових
та правоохоронних органів, які
свідчать про те, що він не втрачав
інтересу до спірної квартири та
неодноразово з'являвся до спірного
житла.

Отже, позивачкою не доведено факту не
проживання відповідачів у спірній
квартирі понад шість місяців
безперервно без поважних причин в
чітко зазначений період і доведений
відповідними належними доказами, а
періодична відсутність відповідачів у
спірній квартирі не є підставою для
визнання їх такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, тому
суд першої інстанції правомірно
прийшов до висновку про те, що в ході
судового розгляду не здобуто доказів
на підтвердження того, що відповідачі
не проживають у спірній квартирі понад
шість місяців без поважних причин та
порушують житлові права позивачки.

Також не може бути таким доказом і
довідка Білоцерківського міського
відділу ГУ МВС України у Київській
області про перебування відповідача
ОСОБА_3 в розшуку (а.с. 12), оскільки вона
не містить відомостей щодо предмета
спору.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновками місцевого
суду про відмову у задоволенні позову,
з урахуванням зокрема ст.ст. 71, 78
Житлового Кодексу України, ст.ст. 212-213
ЦПК України, та вважає, що він ухвалив
законне і обґрунтоване рішення на
підставі належних та допустимих
доказів по справі.

Інших вагомих, достовірних та
достатніх доводів, які б містили
інформацію щодо предмета доказування і
спростовували висновки суду першої
інстанції та впливали на законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга та зміст
оскаржуваного рішення не дають підстав
для висновку, що судом першої інстанції
при розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які відповідно до ст. 309 ЦПК
України могли б бути підставою для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів Апеляційного суду
Київської області,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 10 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: