Головуючий суду 1 інстанції - Головіна
Доповідач - Медведєва Л.П.
Справа № 434/1092/13-ц
Провадження № 22ц/782/2151/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2014 року Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Луганської
області в складі :

Головуючого - судді
Медведєвої Л.П.

Суддів - Соловей
Р.С., Пащенко Л.В.

при секретарі - Арутюнян
Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду в місті Луганську
справу за позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства «Донецька залізниця» в
особі Луганського
будівельно-монтажного
експлуатаційного управління про
поновлення конституційних прав,
зобов`язання вчинити певні дії,
стягнення заробітної плати,
відшкодування моральної шкоди, за
апеляційною скаргою позовом ОСОБА_2 на
рішення Артемівського районного суду
міста Луганська від 03 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_2 подано до суду
вказаний позов, який у подальшому був
ним уточнено.

У викладенні обставин, якими позивач
обгрунтовував свої позовні вимоги, він
зазначив, що 16.12.2007 року о 7 годині 30
хвилин він вийшов з дому і коли він шов
на роботу, на повороті вулиці
Челюскінців і Деповського провулку
виявив відкритий колодязь та, оскільки
в обов`язки оператора очистних
споруджень станції Родаково входить
слідкувати за стоками фекалій, він
закрив цей колодязь, після чого оглянув
ще два колодязя для визначення уровня
стоків / фактично приступив до
виконання своїх посадових обов`язків/ і
продовжив шлях до основного об`єкту
очистних споруджень станції Родаково,
оглядаючи целісність колодязів і
закритість люків. По дорозі його
побили, завдали тілесних ушкоджень,у
зв`язку з чим він знаходився на
лікуванні. Він звертався до профспілки
у 2008 році, в Донецьке управління
залізниці з даним фактом, але було
проігноровано. У відповідь на це
почалось тиснення на нього,
систематичне обмеження конституційних
прав,трудового законодавства і
колективного договору. Після тривалої
хвороби він поступив в Донбаський
державний технічний університет.В
2010,2011 та 2012 роках він подавав заяви про
присвоєння йому чергового розряду,
однак заяви залишено без задоволення. В
2010 року ним було подано заяву на ім`я
начальника відділу кадрів управління
Донецької залізниці про надання йому
посади відповідно до отриманної
освіти, але було відмовлено у зв`язку з
відсутністю вакансії
техніка-будівельника, а по закінченні
навчання і отримання вищої
освіти,управління Донецької залізниці
на його звернення відповіді не дало.
Будівельно-монтажне експлуатаційне
управління Донецької залізниці
зобов`язувало його виконувати роботу,
не пов`язану з трудовим
договором,заробітна плата не
відповідала виконуваній роботі, не
виплачувалась за час навчання до місця
знаходження учбового закладу, восени
2012 року йому було відмовлено у
проходженні преддипломної практики, за
період з 12 по 16 березня 2012 року з ним не
було проведено розрахунку, відділ
кадрів провів ці дні як додаткову
відпустку, хоча він заяви про надання
відгулів за ці дні не писав. Позивач
просив поновити конституційні права,
визнати травму від 16.12.2012 року
виробничою.

У серпні 2013 року позивачем подано заяву
про доповнення до позовної заяви, в
якій він просив зобов`язати
відповідача виплатити заробітну плату
за відпрацьовані робочі дні з 12 березня
2012 року по 16 березня 2012 року,
зобов`язати принести вибачення,
надрукував його у газеті «Залізничник
Донбасу»,відшкодувати моральну шкоду у
розмірі сорок дві тисячі гривень,
судові витрати по сплаті судового
збору у сумі 32,50 гривень, суму не
оплачених відпрацьованих днів із
розрахунку 100 гривень за
відпрацьований день,надати робоче
місце відповідно до отриманої освіти,
опиту, навиків.

Рішенням Артемівського районного суду
міста Луганська від 03 квітня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Звернувшись з апеляційною скаргою,
позивач посилається на порушення норм
матеріального і процесуального права
та ставить питання про скасування
рішення і ухвалення нового по суті
позовних вимог.

Позивач та представник відповідача в
судове засідання не з`явилися,про час
та місце останнього їх повідомлено
належним чином і в установленому
законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлено
обставини справи і рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

За результатами розгляду справи судом
першої інстанції встановлені наступні
обставини.

Так, судом встановлено, що в 1989 році
позивач закінчив Ворошиловградський
будівельний технікум транспортного
будівництва за спеціальністю «
Промислове та цивильне будівництво",
йому присвоєно кваліфікацію «
технік-будівельник», що
підтверджується копією диплому.

Постановою Слов`яносербського
районного суду Луганської області від
05.03.2009 року по кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч.2
ст.125 КК України, кримінальну справу
закрито на підставі Закону України «
Про амністію».

Даною постановою встановлено наступні
факти:

16.12.2007 року, приблизно о 8 годині 15
хвилин, на пров.Деповський с.Родаково
Слов`яносербського району Луганської
області ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на грунті
особистих неприязних стосунків і
виниклого конфлікту з ОСОБА_2
,запсували останньому тілесні
ушкодження.

Згідно протокольної частини висновку
експерта №281/295 від 04.11.2008 року, позивач
звернувся за допомогою до
Зимогір`євської міської лікарні 17.12.2007
року / з приводу побутової травми від
16.12.2007 року/, з 18.12.2007 року був
госпіталізований та відкрито листок
непрацездатності.

Станом на час вказаних подій ОСОБА_2
перебував у трудових відносинах з
відповідачем: згідно графіку робочого
часу, 16.12.2007 року його робочий час
починався о 20.00 годині. Позивач
стверджує, що через два дні після
скоєння щодо нього злочину, він
звернувся із заявою до адміністрації
відповідача про настання нещасного
випадку на виробництві,однак його
заява не була розглянута.Представник
відповідача дані обставини заперечує,
вказуючи на те, що позивач не повідомив
підприємство про вказані події,
медичні заклади не повідомили також
підприємство про отримані позивачем
травми, оскільки вони зазначенні за
ознаками побутових.

В 2011 році позивач закінчив Донбаський
державний технічний університет і
отримав базову вищу освіту за напрямом
підготовки «Будівництво» та здобув
кваліфікацію бакалавра з будівництва,
про що йому видано диплом.

01.08.2012 року позивач був звільнений з
підприємства з посади слюсаря
аварійно-відновлювальних робіт
каналізаційного господарства 4 розряду
на підставі ст.38 КЗпП України / за
власним бажанням/, згідно наказу №45-ОС
від 01.08.2012 року: в день звільнення з
позивачем проведено повний і
остаточний розрахунок.

З 01.09.2012 року позивач навчається у
Луганському державному інституті
житлово-комунального господарства і
будівництва на заочній формі навчання
за напрямком «Гідротехніка /водні
ресурси»/, термін його навчання
закінчується 30.06.2015 року, що
підтверджено відповідною довідкою.

Вважаючи свої трудові права
порушеними, позивач в порядку Закону
України « Про звернення громадян»
звернувся до прокуратури з нагляду за
додержанням законів у транспортній
сфері Луганської області, яка його
заяву спрямувала до територіальної
державної інспекції з питань праці у
Луганській області за належністю. За
результатами проведеної
перевірки,зазначеною інспекцією
встановлено, що заява позивача щодо
підвищення тарифного розряду в
Управлінні відсутня.На виробниче
навчання він не направлявся. У штатному
розкладі відсутня вакансія слюсаря
аварійно-відновлювальних робіт
каналізаційного господарства 5
розряду; його заява щодо переведення на
посаду інженера в БМЕУ-5 ДП «Донецька
залізниця»в Управлінні
відсутня.Згідно табелів обліку
використання робочого часу за 2011-2012
роки позивач не залучався до
надурочних робіт,робіт у вихідні та
святкові дні. Права і обов`язки слюсаря
аварійно-відновлювальних робіт
каналізаційного господарства 4 розряду
викладені в робочій інструкції,
затвердженої головним інженером
Луганського будівельно- монтажного
експлуатаційного управління 12.02.2009
року, з якою позивач ознайомлений 12.02.2009
року.Накази щодо залучення позивача до
інших робіт в Управлінні
відсутні.Заробітна плата за час
відпустки у зв`язку з навчанням
позивачу нарахована відповідно до
постанови Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року « Про затвердження
Порядку обчислення середньої
заробітної плати» зі змінами та
доповненнями; за шкідливі умови праці
йому проводиться доплата у розмірі 12%
від нарахованої заробітної плати, як це
передбачено атестацією робочого місця;
остаточний розрахунок з позивачем був
здійснений 01.08.2012 року згідно платіжної
квитанції №94 від 01.08.2012 року в день
звільнення.

Спір судом вирішено на підставі
ст.ст.43,55 Конституції України,
ст.ст.5-1,31,47,57,96,105,116,233,173,206,237-1 КЗпП
України, ст.ст.16,23,280,1167 ЦК України,
Порядку розслідування та ведення
обліку нещасних випадківё професійних
захворювань і аварій на виробництві,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25.08.2004 року №1112,
при ухваленні рішення суд керувався
ст.ст.10,11,58,60,212-215 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з наступного.

Щодо позовних вимог про зобов`язання
відповідача виплатити заробітну плату
за відпрацьовані робочі дні з 12.03.2012
року по 16.03.2012 року з розрахунку 100
гривень за відпрацьований день та,
вирішуючи питання чи мало місце
порушення таких трудових прав
позивача, як: примушування його до
виконання робіт, які не входили в
трудові обов`язки позивача; не
проведення з ним оплати за роботу у
нічний час; невідповідність його
заробітної плати обсягу і складнощам
виконуваної роботи; не оплата позивачу
проїзду до навчального закладу та до
роботи, суд дійшов висновку, що
позивачем не доведено вказаних фактів,
оскільки за даними фактами
територіальною державною інспекцією з
питань праці у Луганській області була
проведена перевірка, в ході якої не
встановлено порушення вищезазначених
трудових прав позивача і дані
фактичні обставини позивач не
спростував.

Ствердження позивача про те, що йому не
оплачено проїзд до навчального закладу
та до роботи безпідставні, оскільки
позивачем не доведено, що з даним
питанням він звертався до
адміністраціїї підприємства, надавши
при цьому відповідні платіжні
документи, які б підтверджували такі
витрати та йому було відмовлено в
цьому; відшкодування власником
підприємства робітнику витрат на
проїзд до роботи законодавством не
передбачено, всі розрахунки позивач
отримав в день звільнення і
протилежного він не довів.

У частині позовних вимог про
зобов`язання відповідача надати йому
робоче місце згідно отриманої ним
освіти,здобутого досвіду роботи та
навичок, суд першої інстанції виходив з
того,що підстав для зобов`язання
відповідача вчинити зазначені дії у
судовому засіданні немає, оскільки
позивач звільнився з підприємства
відповідача і повноваження у
працевлаштуванні належать Державній
службі зайнятості України.

Позивачем не надано суду доказів на
підтвердження тієї обставини, що в 2012
року йому було відмовлено у наданні
преддипломної практики на
підприємстві.

Посилання позивача на те, що йому було
відмовлено у призначенні на посаду
згідно отриманої освіти, що йому
відмовлено у підвищенні тарифного
розряду, суд визнав безпідставними,
оскільки навчання позивача в
Донбаському державному технічному
університеті за напрямом
«Будівництво» не було виробничим; на
підприємстві відповідача відсутні
посади за кваліфікацією позивача, що
підтверджено листом територіальної
державної інспекції з питань праці у
Луганській області від 20.09.2012 року
№2593/2. Питання кар`єрного зростання та
переведення працівників на інші посади
відносяться до виключної компетенції
керівників підприємств та вирішуються
ними з огляду на наявність відповідних
вакансій, на ставлення працівника до
роботи, його ділових та професійних
якостей,спроможності працювати на
відповідній посаді,тому є правом, а не
обов`язком власника підприємства.

Розглядаючи позовні вимоги про
визнання отриманої позивачем 16.12.2007
року о 8 годині 15 хвилин травми
виробничою, суд першої інстанціїї
виходив з того, що в судовому засіданні
встановлено, що нещасний випадок з
позивачем трапився не в робочий час, не
по дорозі на роботу і не під час
виконання ним трудових обов`язків, а у
вільний від роботи час, внаслідок
з`ясування з раніше знайомими йому
особистих неприязних стосунків та
виниклого між ними конфлікту.

Ствердження позивача про те,що травму
він отримав по дорозі на роботу, що його
робочий день починався о 8.00 годині, а
також під час огляду колодязю, що
входило в його трудові обов`язки,не
підтверджено відповідними доказами та
спростовані графіком обліку робочого
часу,згідно якого його робочий час
розпочинався о 20.00 годині.

З викладених обставин та норм права суд
дійшов висновку, що випадок, що стався з
позивачем 16.12.2007 року не підпадає під
дію Порядку розслідування та ведення
обліку нещасних випадків, професійних
зазворювань і аварій на
виробництві,затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 25
серпня 2004 року №1112.

У зв`язку з тим, що судом не встановлено
порушення трудових прав позивача в
частині залучення його до роботи, яка
не входила в його трудові обов`язки, в
чому позивач вбачає моральну шкоду, а
також порушення інших перелічених
позивачем трудових прав, в тому числі і
таких немайнових прав, як честь та
гідність,на що посилається
позивач,тому підстави для задоволення
позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди відсутні.

За наслідками розгляду справи, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
підстави для задоволення апеляційної
скарги відсутні.

Колегія суддів вважає за необхідне в
частині позовних вимог про визнання
отриманої позивачем травми 16 грудня 2007
року виробничою та зобов`язання
відповідача скласти акт про нещасний
випадок на виробництві,зазначити про
наступне.

Порядком розслідування та ведення
обліку нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25 серпня 2004 року
№1112 / який був чинним на час отримання
позивачем травми/ визначений порядок
розслідування та ведення обліку
нещасних випадків, професійних
захворювань і аварій на виробництві.

Згідно ч.3ст.22 Закону України «Про
охорону праці» та вказаного Порядку, у
разі відмови роботодавця скласти акт
про нещасний випадок чи незгоди
потерпілого з його змістом, питання
вирішується посадовою особою органу
державного нагляду за охороною праці,
рішення якого є обов`язковим для
роботодавця.З матеріалів справи
вбачається, що позивач до вказаного
органу не звертався.

Що стосується позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди, колегія
суддів зазначає про наступне.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться в разі,
коли порушення його законних прав
призвело до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків
або змушує докладати додаткових зусиль
для організації свого життя.

Пленум Верховного Суду України в п. 13
постанови від

31 березня 1995 року №4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди" (з
наступними змінами та доповненнями)
зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП
за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконне звільнення тощо), яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків
або змушує докладати додаткових
зусиль для організації свого життя,
обов'язок відшкодувати моральну
(немайнову) шкоду покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Колегія суддів погоджує висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав для відшкодування позивачу
моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд першої інстанції не задовольнив
клопотання позивача про надання
відповідачем письмових документів, не
призначив повторну судово-медичну
експертизу,колегія суддів не може
прийняти до уваги, оскільки позивач
відповідно до вимог статті 27
Цивільного процесуального кодексу
України має право брати участь у
судових засіданнях, заявляти
клопотання,а апеляційний суд
відповідно до статті 303 цього Кодексу
досліджує докази, які судом першої
інстанції були дослідженні з
порушенням встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами, однак, позивач в судове
засідання апеляційного суду не
з`явився і не скористався своїми
процесуальними правами під час
розгляду справи в апеляційному порядку
та в апеляційній скарзі не заявив
відповідних клопотань.

Апеляційна скарга в іншій частині
містить викладення норм матеріального
та процесульного права.

При викладених обставинах, апеляційна
скарга має бути відхилена, рішення суду
залишено без змін.

Керуючись ст.ст.209,307,308 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Артемівського районного суду
міста Луганська від 03 квітня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді