Справа № 755/3632/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Антипової Л.О.

при секретарі
Філімоновій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах ОСОБА_5,, треті особи: Сектор
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського району в м.
Києві, Орган опіки та піклування
Дніпровської районної в м. Києві
державної адміністрації про
позбавлення права користування жилим
приміщенням та зняття з реєстрації
місця проживання, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом,
в якому просять позбавити ОСОБА_4,
ОСОБА_5 права користування житловим
приміщенням, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та зобов'язати Сектор
громадянства, імміграції т реєстрації
фізичних осіб Дніпровського районного
відділення міліції м. Києва зняти їх з
місця реєстрації за даною адресою. Свої
вимоги мотивують тим, що їм на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 20.10.1995 р. в рівних долях належить
квартира АДРЕСА_1. 17.07.2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, від
якого у сторін є син - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 Позивачі зазначають, що з
моменту реєстрації, в 2011 році,
відповідачі жодного дня не проживали в
спірній квартирі, а проживали у батьків
ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2, будь-якої
домовленості про збереження за
останніми права користування
квартирою за період їх проживання не
існує, витрат по утриманню квартири та
сплати комунальних послуг не несуть, в
добровільному порядку знятися з місця
реєстрації відмовляються, у зв'язку із
чим вони мають бути визнані такими, що
втратили право на його користування
протягом терміну, за якого за ними
зберігається право користування жилим
приміщенням, що є предметом позовних
вимог.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити з підстав,
викладених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник в
судовому засіданні заперечували проти
позову та пояснили, що дійсно між в 2010
році між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено
шлюб, від якого у сторін народився син -
ОСОБА_5 Позивачем ОСОБА_3 на власний
розсуд та бажання було зареєстровано
відповідачів у спірній квартирі, що
говорить про те, що відповідачі були
зареєстровані на законних підставах, а
не на чітко вказаних законом підставах
імперативного характеру, як зазначено
позивачами в своїй позовній заяві. Крім
того, представник відповідача
зазначила, що після розірвання шлюбу
між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
приводу збереження за відповідачами
права користування квартирою
відбулася усна домовленість про те, що
відповідачі ще принаймі протягом року
зберігають за собою право користування
квартирою, до моменту, поки
відповідачем ОСОБА_4 не буде знайдено
місце, де вона зі своїм сином матимуть
змогу здійснити реєстрацію та набуття
права користування квартирою, так як ч.
4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування житловим
приміщенням інакше, як на підставі і в
порядку, передбаченого законом. Крім
того, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України
встановлено, що члени сім'ї власника
втрачають право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними і
власником житла або законом, але про
зворотне вказують ті факти, що згідно
рішення суду від 13.12.2013 року про
розірвання шлюбу, шлюбні відносини між
позивачем ОСОБА_3 та відповідачем
ОСОБА_4 фактично припинені з серпня 2013
року та на даний час відповідачі
проживають окремо з причини неприязних
відносин до них з боку позивачів, що
склалися на підґрунті особистої
неприязні та негативного ставлення
позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по
відношенню до відповідачів, а отже
виходячи з наведеного можна зробити
висновок, що до серпня 2013 року, тобто до
моменту фактичного припинення шлюбних
відносин, відповідач ОСОБА_4 та позивач
ОСОБА_3 проживали спільно, а отже
відповідач ОСОБА_4 була членом його
сім'ї та ними спільно велося
господарство до серпня 2013 року, а отже
до серпня 2013 року між ними фактично
існували сервітутні відносини щодо
жилого приміщення, а саме: квартири
АДРЕСА_1. На підставі наведеного
просили відмовити в задоволенні позову
в повному обсязі.

Представник третьої особи: Служби у
справах дітей Дніпровської районної в
м. Києві державної адміністрації в
судове засідання не з'явився, однак
надав до суду заяву, в якій просив
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі, оскільки це може
призвести до порушення прав
малолітнього ОСОБА_5

Представник третьої особи: Сектору
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Дніпровського району м.
Києва в судове засідання не з'явився,
проте надав заяву, в якій просить
розглянути справу у його відсутність.

Відповідно до ст. 169 і ст. 36 ЦПК України,
суд вважає за можливе вирішити справу у
відсутність третіх осіб на підставі
наявних у ній доказів.

Суд, заслухавши пояснення сторін, повно
та всебічно з'ясувавши обставини
справи, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
розглянувши надані ними докази, які
мають юридичне значення, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у сукупності,
приходить до переконання, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів. Отже, при вирішенні спору
суд повинен встановити наявність в
особи, яка звернулася з позовом,
суб'єктивного матеріального права або
законного інтересу, на захист якого
подано позов, а також з'ясувати питання
про наявність чи відсутність факту їх
порушення або оспорювання.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, на підставі
свідоцтва про право власності на житло
від 20.10.1995 р. в рівних долях належить
квартира АДРЕСА_1 (а.с. 5)

17.07.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
укладено шлюб. Від даного шлюбу у
сторін народився син - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6)

Відповідно до довідки Ф-3 виданої
ЖРЕО-408 в спірній квартирі
зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 (а.с. 8)

Згідно рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 13.12.2013 року
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
розірвано.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

В своїй позовній заяві позивачі
посилаються на те, що з моменту
реєстрації, в 2011 році, відповідачі в
спірній квартирі не проживають, що
підтверджується актом, складеним
квартиронаймачами будинку АДРЕСА_1, за
підписом начальника ЖРЕО-408 від 15.01.2014
року, речей їх в квартирі немає, витрат
по сплаті комунальних послуг не несуть.
Також позивачі зазначили, що будь-яких
домовленостей між ними та
відповідачами про збереження за
останніми права користування
квартирою за період їх непроживання не
існує.

За правилами ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР вбачається,
що громадяни, які мають у приватній
власності квартиру, мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд, отже Законом не визначений
перелік підстав при наявності яких
власник квартири в обов'язковому
випадку має зареєструвати ту чи іншу
особу на території своєї власності, а
отже позивач ОСОБА_3 реєструючи у своїй
квартирі відповідачів виходив з
намірів власного розсуду та бажання, що
говорить про те, що відповідачі були
зареєстровані в квартирі позивачів на
законних підставах, а не на чітко
вказаних законом підставах,
імперативного характеру.

Окрім того, при розгляді справи, як
представником позивача, так і
відповідачем та її представником
встановлено, що після розірвання шлюбу
між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
приводу збереження за відповідачами
права користування квартирою
відбулася усна домовленість про те, що
відповідачі ще принаймі протягом року
зберігають за собою право користування
квартирою, до моменту, поки
відповідачем ОСОБА_4 не буде знайдено
місце, де вона зі своїм сином матимуть
змогу здійснити реєстрацію та набуття
права користування квартирою, так як ч.
4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування житловим
приміщенням інакше, як на підставі і в
порядку, передбаченого законом.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Також твердження позивачів щодо
несплати відповідачами
житлово-комунальних послуг не є
відповідними до ст. 180 СК України,
оскільки батьки зобов'язані утримувати
дитину до досягнення нею повноліття, а
відповідач ОСОБА_5, який є сином
позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
малолітньою дитиною та знаходиться на
утриманні своїх батьків.

Так Глава 32 ЦК України регулює право
користування чужим майном (сервітутні
правовідносини), а необхідною умовою
для виникнення сервітуту є спільне
проживання членів сім'ї з власником
житла та ведення спільного
господарства, так у відповідності до ч.
2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача
належить дружина наймача, їх діти,
батьки. Отже ч. 2 ст. 405 ЦК України
говорить про те, що член сім'ї власника
втрачає право користування цим житлом
у разі відсутності члена сім'ї без
поважних причин понад рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом, але
зворотне вказують ті факти, що 13.12.2013
року про розірвання шлюбу, шлюбні
відносини між позивачем ОСОБА_3 та
відповідачем ОСОБА_4 фактично
припинені з серпня 2013 року та на даний
час відповідачі проживають окремо з
причини неприязних відносин до них з
боку позивачів, що склалися на
підґрунті особистої неприязні та
негативного ставлення позивача ОСОБА_1
та ОСОБА_2 по відношенню до
відповідачів, а отже виходячи з
наведеного можна зробити висновок, що
до серпня 2013 року, тобто до моменту
фактичного припинення шлюбних
відносин, відповідач ОСОБА_4 та позивач
ОСОБА_3 проживали спільно, а отже
відповідач ОСОБА_4 була членом його
сім'ї та ними спільно велося
господарство до серпня 2013 року, а отже
до серпня 2013 року між ними фактично
існували сервітутні відносини щодо
жилого приміщення, а саме: квартири
АДРЕСА_1.

Також в рішенні суду зазначено, що
дитина, відповідач по справі ОСОБА_5
після розірвання шлюбу буде проживати
з матір'ю ОСОБА_4, але так як іншого
житла, де б вона змогла зареєструватися
та проживати немає, при задоволенні
позовних вимог стосовно відповідача
ОСОБА_5, відповідно обставин,
встановлених судовим рішенням від
13.12.2013 року, а саме те, що ОСОБА_5 буде
проживати з відповідачем ОСОБА_4,
малолітня дитина автоматично буде
позбавлена права на житло та фактично
опиниться на вулиці, будучи членом
сім'ї свого батька, позивача по справі.

Наданий позивачами в якості доказів не
проживання відповідачів в спірній
квартирі акт обстеження умов
проживання (а.с 9) засвідчує лише факт їх
відсутності у зазначеному житлі на
момент його складання, проте не
підтверджує їх відсутність там без
поважних причин.

Конституцією України (ст.41) та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналась 17
липня 1997 року відповідно до Закону від
17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 p.,
Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N
7 та N 11 до Конвенції» закріплено
принцип непорушності права власності,
який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає саме власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.

Враховуючи те що позивач є
співвласником спірного майна, квартири
АДРЕСА_1, та, відповідно, на власний
розсуд зареєстрував відповідачів у
спірній квартирі, в подальшому
домовившись між ним та відповідачем
ОСОБА_4 про проживання в квартирі до
того моменту, коли остання не знайде
місце, де вона зі своїм сином матимуть
змогу здійснити реєстрацію та набути
право користування іншим житлом, суд
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки річний
термін непроживання відповідачів в
спірній квартирі фактично
закінчується у серпні 2014 року.

Разом з тим, суд враховує, що в межах
заявлених позовних вимог, позивачі
просять зобов'язати третю особу -
Сектор громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району в м. Києві зняти
відповідачів з реєстраційного обліку,
однак ці вимоги протирічать засадам
цивільного судочинства, оскільки
відповідно до вимог ЦПК України не
передбачено право суду вирішувати
питання в межах заявлених позовних
вимог та покладати виконання рішення
суду на третіх осіб, які залучені до
участі у справі, тому суд не вбачає
підстав до задоволення позову в
частині зобов'язання третьої особи
зняти відповідачів з реєстрації.

Враховуючи вище наведене та керуючись
ст.ст. 6, 10, 11, 59 - 61, 63, 88, 208, 209, 212 - 218, 294 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_5, треті
особи: Сектор громадянства, імміграції
та реєстрації фізичних осіб
Дніпровського району в м. Києві, Орган
опіки та піклування Дніпровської
районної в м. Києві державної
адміністрації про позбавлення права
користування жилим приміщенням та
зняття з реєстрації місця проживання -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: