№ 336/1995/13-ц
пр. № 2/336/1683/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя у складі головуючого судді
Жупанової І.Б., при секретарі Брагіній
І.В., з участю сторін, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про застосування правових
наслідків вчинення правочину під
впливом обману,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, в якому пояснив, що рішенням
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 13.08.2012 року було визнано
недійсним договір купівлі-продажу
частки у статутному фонді від 25.10.2005
року, укладеного між сторонами, в
момент вчинення якого відповідач
шляхом введення позивача в оману
отримала від позивача обумовлену
сторонами суму в розмірі 6800 грн., у
зв'язку із чим, позивач змушений
звернутись до суду із позовом про
стягнення завданих обманом
відповідача збитків в подвійному
розмірі в сумі 27836 грн. у вигляді
неодержаних позивачем доходів від
розміщення втрачених 6800 грн. на наявних
депозитних рахунках позивача у ПАТ
"МетаБанк", починаючи з 17.03.2006 р. по 2.11.2013
р.

В судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, пояснив суду, що сума
в розмірі 27836,00 грн., яку він прохає
стягнути, - це подвійна сума доходів,
які б він отримав в разі розміщення
привласнених відповідачем грошей
позивача на депозитних рахунках
відповідно до розрахунку завданих
збитків. Кошти в сумі 6800,00 грн., які він
заплатив відповідачу за купівлю частки
у статутному фонді, зняв з депозитного
рахунку, однак підтвердити зазначений
факт, окрім пояснень, нічим не може.
Вважає, що перебіг часу, з якого
порушене його право, починається з
17.03.2006 року, виходячи з того, що саме з
цього часу йому стало відомо про обман,
а саме: з рішення господарського суду,
яке надав суду оглянути.

На вимогу суду визначитися з підставою
своїх позовних вимог - ст. 230 ЦК України,
чи ст. 623 ЦК України, пояснив, що бажає
стягнення збитків в подвійному
розмірі, тобто підставою позову вважає
ст. 230 ЦК України.

Відповідач у судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, при цьому
визнаючи, що повинна повернути
позивачу кошти в сумі 6800 грн., з яких
повернуто вже приблизно 300 грн. за
виконавчим документом. Вважає, що
позивачем не доведено позовних вимог,
оскільки не надано доказів того, що
його грошові кошти, які він сплатив за
визнаною в подальшому недійсною угоді,
трималися ним на банківському
депозитному рахунку, як і не надано
доказів того, що, якби нею ці гроші були
повернуті, то позивач їх розмістив би
на депозиті. Крім того, вважає, що
позивач пропустив строк позовної
давності, про застосування якого вона
заявила в письмовій заяві.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази в
матеріалах справи та надані додатково
сторонами, вислухавши пояснення
свідка, суд вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних встановлених судом обставин
та випливаючих з них правовідносин.

Як на підставу своїх позовних вимог,
викладених в позовній заяві, ОСОБА_1
посилається на ч. 2 ст. 230 ЦК України,
відповідно до якої сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину, та ч.4 ст. 623 ЦК України,
відповідно до якої при визначенні
неодержаних доходів (упущеної вигоди)
враховуються заходи, вжиті кредитором
щодо їх одержання. При визначенні на
вимогу суду підстав позовних вимог
наполягає на застосуванні положення
ст. 230 ЦК України - відшкодування
збитків у подвійному розмірі.

Судом встановлено, що 25.10.2005 року між
сторонами був укладений договір про
продаж ОСОБА_2 ОСОБА_1 частки у
статутному фонді ТОВ "Еврика"
номінальною вартістю 22710 грн. 40 коп.

Відповідно п. 2.1. зазначеного
договору за домовленістю сторін
купівля-продаж здійснюється за 6800,00
грн., яку ОСОБА_2 одержала від покупця
готівкою повністю до підписання цього
договору, будь-яких матеріальних
претензій, які б стосувалися
розрахунків за продану частку, вона до
покупця товариства не має.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 13.08.2012 року позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ТОВ
"Еврика", про визнання договору
купівлі-продажу частки у статутному
фонді недійсним та стягнення коштів
-задоволений. Визнано договір
купівлі-продажу від 25.10.2005 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
недійсним з підстав наявності в діях
відповідача ознак обману при укладанні
з позивачем останнього договору.

Судом не приймається доказ, як
недопустимий - пояснення свідка ОСОБА_3
стосовно того, що обману з боку ОСОБА_2
при укладенні вказаного договору
купівлі - продажу застосовано не було,
оскільки факт укладення договору під
впливом обману встановлений рішенням
суду, що набрало чинності, і не може
спростовуватися показаннями свідка.

На вирішення спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
про визнання договору купівлі продажу
недійсним та про застосування
наслідків недійсності правочину,
рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя були застосовані
загальні правові наслідки недійсності
правочину, передбачені ст. 216 ЦК України
- стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачену за визнаним недійсним
договором суму в розмірі 6800 грн., про що
заявляв позивач.

Між тим, ч. 2 ст. 230 ЦК України, яка є
спеціальною нормою права по відношенню
до ст. 216 ЦК України, передбачені
спеціальні правові наслідки вчинення
правочину під впливом обману, а саме
зобов'язання сторони, яка застосувала
обман, відшкодувати другій стороні
збитки, що завдані у зв'язку з вчиненням
цього правочину, в подвійному розмірі.
Вказана спеціальна норма права судом
при вирішенні спору між тими ж
сторонами, але за наявності третьої
особи в спорі, що не є учасником цієї
справи, стосовно того ж предмету позову
(а саме застосування наслідків
недійсності правочину), яка є
приоритетною перед загальною нормою -
ст. 216 ЦК України, та мала бути
застосована для цих правовідносин, не
була застосована судом, рішення
позивачем в цій частині не було
оскаржене та набрало чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є, зокрема доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Вирішуючи судовий спір щодо стягнення
збитків у вигляді упущеної вигоди
доказуванню підлягає питання, чи
дійсно позивач мав намір зробити вклад
саме цих коштів саме у зазначений ним
банк та саме на тих умовах, що зазначені
ним в розрахунку.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивачем суду не надані належні та
допустимі докази вказаних обставин.

Пояснюючи, що збитками він вважає
неотримані доходи від суми 6800 грн., що
була знята ним з депозитного рахунку
для сплати відповідачу на виконання
договору купівлі продажу від 25.10.2005 р.,
позивач не підтвердив суду факт
перебування вказаної суми на
депозитному банківському рахунку до
укладення договору. Одночасно позивач
заявляв, що вказану суму він міг
розмістити на депозитних банківських
рахунках, починаючи з 17.03.2006 р. - з часу,
коли, згідно з його поясненнями в суді,
він дізнався про обман, по 2.11.2013 р. , але
на підтвердження реальності своїх
намірів розміщення саме цієї суми саме
на цих рахунках банку суду не надав,
посилаючись лише на копію довідки про
наявність у нього термінових
депозитних рахунків в ПАТ "Метабанк",
яка є не завіреною, оригінал довідки
суду не наданий, тому в якості
письмового доказу судом не прийнятий.

Сама наявність депозитного рахунку та
розрахунку завданих збитків, які б міг
отримати позивач не є доказом
заявленого предмету позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Покладання на відповідача
відповідальності у формі
відшкодування збитків за нездійснення
свого права суперечить в цілому
принципам юридичної відповідності, що
настає за порушення зобов'язань.

Крім того, суд вважає, що на захист
свого права на застосування наслідків
недійсності правочину позивач, за
наявності його доведеності перед
судом, мав право за період, дія якого
обмежується часом визнання правочину
недійсним з застосуванням наслідків,
тобто до часу ухвалення рішення 13.08.2012
р.

За вказаним рішенням у відповідача
виникло зобов'язання повернути кошти в
розмірі 6800 грн. позивачеві, які вона
зберігала у себе без достатньої
правової підстави після 13.08.2012 р.

Правовідносини про зобов'язання у
зв'язку з одержанням чи збереженням
грошей без достатньої правової
підстави відповідачем після цього часу
врегульовані ст. ст. 1212, 1214, 536 ЦК
України.

З цієї підставі позов не заявлявся,
тому зазначені правові наслідки суд не
застосовує.

Оцінюючи підстави позову про
відшкодування збитків у подвійному
розмірі, на яку посилається позивач,
суд виходить з того, що позивач не довів
суду належними та допустимими доказами
факт завдання йому відповідачем
збитків в більшому розмірі, ніж
стягнуто з відповідача на його користь
за рішенням суду від 13.08.2012 р., зміна
якого виходить за межі компетенції
суду при розгляді цієї справи.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 59-61, 208, 209, 212-215 ЦПК
України, ст.ст. 230, 1212, 1214 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
до апеляційного суду Запорізької
області через Шевченківський районний
суд м. Запоріжжя шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Суддя:

24.04.2014