У х в а л а

іменем україни

21 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі

головуючого: Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за скаргою ОСОБА_3 на
бездіяльність державного виконавця
відділу Державної виконавчої служби
Криворізького районного управління
юстиції Озімок Тетяни Анатоліївни,
заінтересована особа - ОСОБА_5, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 1 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 4 лютого
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду зі скаргою, в якій просила визнати
неправомірною бездіяльність
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Криворізького районного управління
юстиції Дніпропетровської області
(далі - ВДВС) щодо виконання рішення
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 27 липня 2010 року та
зобов'язати державного виконавця
накласти арешт на Ѕ частину житлового
будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності боржнику, ОСОБА_5, а
також на належне йому рухоме майно.

Вимоги мотивувала тим, що рішенням
Центрально-Міського районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 27 липня 2010 року з ОСОБА_5 на
її користь стягнуто аліменти на
утримання синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3
частини усіх видів його доходу, але не
менше 30 % прожиткового мінімуму на
дитину відповідного віку на кожну
дитину щомісячно, починаючи з 1 липня 2010
року до досягнення ними повноліття. 27
липня 2010 року на підставі вказаного
рішення суду було видано виконавчий
лист, який вона пред'явила для
виконання до ВДВС Центрально-Міського
району Криворізького міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, відкрито виконавче
провадження. У подальшому вказаний
виконавчий лист неодноразово
передавався за належністю до різних
ВДВС м. Кривого Рогу. Постановою
державного виконавця ВДВС
Криворізького районного управління
юстиції (далі - РУЮ) Дніпропетровської
області від 1 листопада 2012 року
відкрито виконавче провадження.
Зазначала, що з часу відкриття
виконавчого провадження ВДВС
Криворізького РУЮ Дніпропетровської
області заборгованість за виконавчим
листом майже не зменшилась (станом на 19
жовтня 2012 року заборгованість складала
15 776 грн 82 коп., а станом на 31
травня 2013 року - 15 511 грн 87 коп.);
державним виконавцем не було вчинено
необхідних та передбачених законом
дій, направлених на примусове
виконання рішення суду, зокрема не
здійснено жодних дій щодо стягнення
заборгованості за рахунок продажу
належного боржнику рухомого та
нерухомого майна, не здійснено опис та
арешт цього майна.

Ухвалою Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 1 жовтня 2013 року з
урахуванням виправленої описки згідно
з ухвалою суду від 15 листопада 2013 року,
залишеною без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 4 лютого 2014
року, у задоволенні скарги ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким її скаргу
задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що ОСОБА_3 не зверталась до суду про
видачу другого виконавчого листа для
пред'явлення його до виконання за
місцем знаходження рухомого та
нерухомого майна боржника, відтак,
державним виконавцем вживалися всі
заходи щодо виконання рішення суду в
строки і в межах повноважень,
передбачених Законом України «Про
виконавче провадження».

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Судом встановлено, що 1 листопада 2012
року державним виконавцем ВДВС
Криворізького РУЮ Дніпропетровської
області відкрито виконавче
провадження по примусовому виконанню
виконавчого листа № 2-2185, виданого 27
липня 2010 року Центрально-Міським
районним судом м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області, про
стягнення з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_3 аліментів в розмірі 1/3 частини
усіх видів його заробітку (доходу).
Виконавче провадження відкрито за
місцем роботи боржника, який працює
слюсарем у приватному підприємстві
«Альбатрос-СВ» (далі - ПП
«Альбатрос-СВ»), що розташовано у
Криворізькому районі
Дніпропетровської області.

За вищевказаним виконавчим листом
звернуто стягнення на заробітну плату
боржника, ОСОБА_5, яку він отримує у ПП
«Альбатрос-СВ», в розмірі 50 % від
заробітної плати.

ОСОБА_5 є власником Ѕ частини житлового
будинку АДРЕСА_1, який знаходиться на
території Центрально-Міського району
м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області, боржник зареєстрований за
вказаною адресою.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.
У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до
основних засад судочинства віднесено
обов'язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій, посадових чи службових
осіб та громадян і підлягають
виконанню на всій території України, а
у випадках, встановлених міжнародними
договорами, згода на обов'язковість
яких надана Верховною Радою України, - і
за її межами.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд. Виконання судового
рішення є складовою частиною судового
розгляду.

Ухвалюючи рішення, суди посилалися на
ст. ст. 368, 370 ЦПК України, зазначаючи, що
позивачка не позбавлена права
звернутися до суду для отримання
дубліката виконавчого документа для
пред'явлення його за місцем
знаходження нерухомого майна боржника.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 368 ЦПК
України за кожним судовим рішенням, яке
набрало законної сили, за заявою осіб,
на користь яких воно ухвалено, чи
прокурора, який здійснював у цій справі
представництво інтересів громадянина
або держави в суді, видається один
виконавчий лист. Якщо на підставі
ухваленого рішення належить передати
майно, що перебуває в кількох місцях,
або якщо рішення ухвалено на користь
кількох позивачів чи проти кількох
відповідачів, суд має право за заявою
стягувачів видати кілька виконавчих
листів, точно зазначивши, яку частину
рішення треба виконати за кожним
виконавчим листом.

Суд, який видав виконавчий лист про
стягнення аліментів, має право за
поданням державного виконавця у разі
встановлення кількох місць роботи чи
отримання доходів боржника видати
дублікат виконавчого листа (ст. 370 ЦПК
України).

Отже, оскільки кількох місць роботи чи
отримання доходів боржника, ОСОБА_5,
судом не встановлено, відтак, висновок
суду про можливість застосування
вказаних норм права є помилковим.

Також, відмовляючи в задоволенні
позову суди зазначали, що нерухоме
майно боржника знаходиться поза межами
території, на яку розповсюджується
компетенція державного виконавця ВДВС
Криворізького РУЮ Дніпропетровської
області.

При цьому судами не враховано положень
ч. 4 ст. 20 Закону України «Про виконавче
провадження» про те, що у разі
необхідності перевірки інформації
щодо наявності боржника чи його майна
або його місця роботи на території, на
яку не поширюється компетенція
державного виконавця, державний
виконавець може своєю мотивованою
постановою, затвердженою начальником
відділу, якому він безпосередньо
підпорядкований, доручити проведення
перевірки вказаної інформації
відповідному відділу державної
виконавчої служби. Державний
виконавець відділу державної
виконавчої служби, якому доручено
проведення перевірки зазначеної
інформації, у разі виявлення майна
боржника повинен здійснити його опис
та арешт. Виконавчі дії за дорученням
проводяться у строк не пізніше десяти
робочих днів з моменту надходження до
відділу державної виконавчої служби
відповідної постанови державного
виконавця в межах виконавчого
провадження, у якому винесено цю
постанову. За результатами проведених
дій складається акт, що направляється
державному виконавцю, який виніс
постанову.

У п. 3 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах» судам
роз'яснено, що при розгляді скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби суди повинні враховувати, що
Законом України «Про виконавче
провадження» передбачено заборону на
зловживання процесуальними правами
під час здійснення виконавчого
провадження. Так, державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачені
Законом України «Про виконавче
провадження» заходи примусового
виконання рішень, неупереджено,
своєчасно і в повному обсязі вчиняти
виконавчі дії (ч. 1 ст. 11 вказаного
Закону), а особи, які беруть участь у
виконавчому провадженні, зобов'язані
сумлінно користуватися усіма наданими
їм правами з метою забезпечення
своєчасного та в повному обсязі
вчинення виконавчих дій (ч. 7 ст. 12
вказаного Закону).

Відмовляючи у задоволенні скарги на
постанову державного виконавця, суди
на зазначені вимоги закону уваги не
звернули, не врахували, що державним
виконавцем не було вчинено всіх
належних дій для виконання рішення
суду та прийшли до передчасного
висновку про відмову у задоволенні
позову.

За таких обставин судові ухвали не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 1 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 4 лютого 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді:Д.Д. Луспеник Б.І.
Гулько А.О. ЛеськоС.Ф. Хопта

М.Є. Червинська