АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 543/1056/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1469/14
Головуючий у 1-й інстанції Грузман Т. В.
Доповідач Хіль Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю: ОСОБА_1, адвоката ОСОБА_2,
представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Оржицького районного суду
Полтавської області від 21 березня 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_1 до
Приватного акціонерного товариства
"АІСЕ Україна" про стягнення коштів по
розірваній угоді, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з вказаним позовом та остаточно
визначившись у позовних вимогах
відповідно до заяви від 21 березня 2014
року (а.с. 124) просив стягнути з ПрАТ
«АІСЕ Україна» на його користь 81 514,56
грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог
вказував, що 28.12.2005 року між позивачем
та ЗАТ (нині ПрАТ) «АІСЕ Україна» була
укладена угода №119423 про надання послуг
спрямованих на придбання автомобіля
зазначеного в Додатку №1 до угоди.
Невід'ємними складовими частинами
угоди від 28.12.2005 року є Додаток № 1 та
Додаток № 2. Згідно ст. 2 угоди та
Додатку № 1 до неї, відповідач
зобов'язувався організувати та
створити позивачу умови для придбання
автомобіля, як учаснику системи, марки
ЗАЗ «SENS» вартістю 39.900 грн.

При цьому відповідач своїми листами
від 25.03.2009 року та від 30.07.2010 року
повідомив позивача про заміну
договірної моделі автомобіля на модель
на LANOS 1,5, що потягло збільшення числа
внесків та зміну відсотку чистого
внеску, і що не дало йому можливості в
подальшому сплачувати кошти по
договору. 12.09.2011 року ПрАТ«АІСЕ
Україна» повідомило позивача про
розірвання угоди на підставі ст.15 п.15.2
Додатку № 2.

У зв'язку з розірванням угоди,
відповідачем було запропоновано
виплатити 35095,03 грн, однак на думку
позивача, йому має бути сплачено 81 514,56
грн.

Рішенням Оржицького районного суду
Полтавської області від 21 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково.

Стягнуто з ПрАТ «АІСЕ Україна» на
користь ОСОБА_1 кошти у розмірі 35095,03
грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Дане рішення в апеляційному порядку
оскаржив ОСОБА_1 та прохав змінити
рішення та задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі. Посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, що полягає у
безпідставному неврахуванні судом
наданих ним розрахунків, а також
відмові у відшкодуванні витрат на
правову допомогу..

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Суд першої інстанції вірно встановив,
що відповідно до угоди № 119423 від 28.12.2005
року сторони погодились про надання
послуг спрямованих на придбання
автомобіля зазначеного в Додатку №1 до
угоди. Невід'ємними складовими
частинами угоди від 28.12.2005 року є
Додаток № 1 та Додаток №2. Згідно ст. 2
угоди та Додатку № 1 до неї відповідач
зобов'язувався організувати та
створити позивачу умови для придбання
автомобіля, як учаснику системи, марки
ЗАЗ «SENS» вартістю 39 900 грн. При цьому до
сплати підлягали відповідно до
Додатку№ 1: вступні внески, щомісячні
чисті внески 1.1905%, щомісячні
адміністративні витрати 0,35% +ПДВ,
щомісячні страхові внески 0,065% та плата
за право на отримання автомобіля 3%+ ПДВ.
Послуги, які є предметом угоди №119423
надавалися шляхом формування груп
учасників системи. Позивачу було
присвоєно № 165, група 444.

Згідно за ст. 4 п. 4.1. додатку № 2 до угоди
передбачено, що позивач повинен
щомісячно сплачувати відповідачеві
повний внесок. Повним внеском є
щомісячний платіж, що складається з
чистого внеску, адміністративних
витрат та страхового внеску. Окрім
того, при укладанні угоди позивач
одноразово сплатив вступний внесок у
розмірі 1436,40 грн.

Листами від 25.03.2009 року та від 30.07.2010
року повідомив позивача про заміну
договірної моделі автомобіля на модель
на LANOS 1,5, у зв'язку з припиненням
випуску автомобілів марки ЗАЗ «SENS».

12.09.2011 року ПрАТ«АІСЕ Україна»
повідомило позивача про розірвання
угоди на підставі ст.15 п.15.2 Додатку № 2
(у зв'язку з невиконанням ОСОБА_1
обов'язків по угоді).

Сторони прийшли до згоди, що позивачем
сплачено 57 чистих внесків, що становить
53,2128% від вартості автомобіля, однак

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що розрахунок
заборгованості, наданий позивачем,
грунтиується на неправильному
тлумаченні положень угоди № 119423 від
28.12.2005 року.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства, які регламентують
спірні правовідносини.

Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цивільного
законодавства. Частиною 1 ст. 629 ЦК
України, договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Доводи апеляційної скарги, щодо
неналежної форми розрахунку, наданого
відповідачем у запереченнях до позову,
є необґрунтованими.

Так, законодавством не встановлено, які
саме реквізити має містити розрахунок
заборгованості, що надається стороною
у справі. Розрахунок, що був наданий
представником відповідача,
узгоджується з положеннями угоди № 119423
від 28.12.2005 року, а з аналізу його змісту
суд може достовірно встановити розмір
необхідних до сплати грошових коштів.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_1 сплатив 42 494 грн
повних внесків. Різниця, на яку
посилається апелянт є вступним
внеском, що відображено в розрахунку
наданому представником відповідача.
При цьому зі змісту угоди № 119423 від
28.12.2005 року повні внески та вступний
внесок не є тотожними.

Відповідно до ст. 907 ЦК України
порядок і наслідки розірвання договору
про надання послуг визначаються
домовленістю сторін.

Як вбачається із ст. 17 угоди № 119423 від
28.12.2005 року після закінчення графіка
внесків групи Учасника системи, фірма
починає повертати Учасникам системи,
які не отримали автомобіль, раніше
сплачені ними Чисті внески.

Відповідно ст.4 вказаної угоди чистими
внесками є частина Повних внесків, за
рахунок яких Фірма здійснює оплату
ціни автомобіля, розмір яких
визначається шляхом ділення ціни
автомобіля на кількість внесків,
зазначених у графіку внесків.

Таким чином, посилання апелянта на
невідповідність суми сплачених ним
внесків та суми чистих внесків, що
мають бути повернуті йому через
розірвання угоди, суперечать
положенням угоди № 119423 від 28.12.2005 року.

Твердження апелянта про
безпідставність накладення на нього
штрафних санкцій за розірвання
договору також суперечать положенням
вказаної угоди.

За правилами діяльності «авто
плану», що викладені у додатку №2 до
угоди , а саме у п. 14 передбачено
можливість розірвання угоди за
ініціативи учасника та зобов'язання
фірми здійснити повернення учаснику
системи, кількості сплачених учасником
системи внесків помножених на розмір
чистого внеску, що діяв в останньому
місяці існування відповідної групи. Із
вказаного розрахунку здійснюється
відрахування як штрафу у вигляді 2
цілих чистих внесків.

Згідно ст. 10 додатку № 2 передбачено, що
у випадку припинення випуску
автомобіля певної моделі, фірма
зобов'язується замінити її іншою
моделлю. За пунктом 10.2 додатку
передбачено, що якщо різниця між ціною
нової моделі та останньою відомою
ціною автомобіля . перевищує 10%, то в
цьому разі розмір несплачених повних
внесків системи, що ще не придбали
автомобіль, буде відповідно збільшено
на різницю в ціні зазначених моделей
автомобілів, поділену на всі
несплачені повні внески відповідно до
графіка внесків. Пунктом 10.3
передбачено можливість не сплачувати
штрафні санкції при розірванні угоди,
якщо різниця в ціні автомобілів
становить 20%.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, договір було розірвано за
ініціативи ПрАТ «АІСЕ Україна», а не з
ініціативи ОСОБА_1

Таким чином, підстав для застосування
положень п.10.3 угоди немає.

Відповідно до п.18.1 ст. 18 угоди № 119423 від
28.12.2005 року усі податки, мита та інші
обов'язкові платежі, пов'язані з
діяльністю системи «Авто план» або з
діями фірми і учасників за цією угодою,
повинні бути сплачені учасниками
належним чином та в зазначений термін.

Отже, посилання апелянта на
безпідставність податкових
відрахувань із сум, що підлягають
поверненню, спростовуються положенням
укладеної сторонами угоди.

Посилання апеляції ОСОБА_1 на порушення
судом норм процесуального права, щодо
відшкодування судових витрат, не
заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, позивачем не було надано
допустимих доказів сплати 1000 грн. на
правову допомогу. При цьому, квитанція
№216 від 21 січня 2014 року, що була надана
ОСОБА_1, не відповідає вимогам, що
пред'являються до платіжних
документів.

Виходячи з викладеного, доводи
апеляційної скарги про помилковість
судового рішення спростовуються
матеріалами справи і не дають підстав
вважати, що судом першої інстанції
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, які
передбачені ст.309 ЦПК України як
підстави для скасування або зміни
рішень.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Оржицького районного суду
Полтавської області від 21 березня 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили.

Головуючий:
Л.М. Хіль

Судді
О.Ю. Кузнєцова

В.А. Чічіль