У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до
виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради Київської області, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи:
Друга Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_12, про
визнання незаконними та скасування
рішення виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради
Київської області, свідоцтва про право
власності на квартиру, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_6
на рішення колегії суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області
від 30 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із вказаним позовом до
виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради Київської області, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, треті особи:
Друга Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_12, та просив
визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради
Київської області №307 від 14 серпня 2012
року в частині оформлення за
відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
права власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 76,5 кв.м, визнати
незаконним та скасувати свідоцтво про
право власності на спірну квартиру
видане 16 серпня 2012 року відповідачам
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та
визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири, укладений
13 листопада 2012 року між
відповідачами ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
та ОСОБА_11 Позивач обґрунтовував свої
позовні вимоги тим, що відповідачами
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 без відповідної
правової підстави приєднано до
квартири, яка належала останнім на
праві приватної власності, допоміжні
приміщення, які знаходяться на
четвертому поверсі будинку АДРЕСА_1 та
належать усім співвласникам квартир в
цьому будинку. В подальшому вказана
квартира була відчужена ОСОБА_11 За
рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 червня 2012 року за відповідачами
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 було
визнано право власності на спірну
квартиру з урахуванням допоміжних
приміщень, проте вказане рішення суду
першої інстанції рішенням колегії
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Київської
області від 06 червня 2013 року скасовано
та ухвалено нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 02 грудня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено. Визнано незаконними
та скасовано п.1.19 рішення виконавчого
комітету Білоцерківської міської ради
Київської області від 14 серпня 2012 року
№ 307 щодо оформлення права власності за
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на квартиру
АДРЕСА_1, свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, видане Управлінням
житлово-комунального господарства
Білоцерківської міської ради
Київської області 16 серпня 2012 року,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про право
спільної часткової власності на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 76,5
кв.м, житловою площею 47,5 кв.м. Визнано
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, загальною площею 76,5
кв.м, житловою площею 47,5 кв.м,
укладений 13 листопада 2012 року між
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, який
було посвідчено державним нотаріусом
Другої Білоцерківської міської
державної контори і зареєстровано в
реєстрі за № 2-2444.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 30 січня 2014 року
вказане рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
рішення апеляційної інстанції
скасувати, а рішення суду першої
інстанції залишити в силі, посилаючись
на неправильне застосування
апеляційним судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що спірні нежилі
приміщення є допоміжними, місцями
загального користування, складовою
частиною жилого будинку АДРЕСА_1 і не
можуть бути передані у користування
або у власність іншим особам без згоди
усіх співвласників зазначеного
будинку, в задоволенні позовних вимог
щодо приєднання даних приміщень
відповідачам ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10
відмовлено, а отже рішення виконкому в
частині оформлення права власності та
свідоцтво про право власності на
квартиру з урахуванням допоміжних
приміщень, підлягає скасуванню. Крім
того, судом першої інстанції зауважено,
що оскільки при укладенні договору
купівлі-продажу з ОСОБА_11,
відповідачі ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10
здійснили відчуження нерухомого майна,
яке їм не належало, в порушення ст.ст. 317,
319, 382 ЦК України, оспорюваний
договір купівлі-продажу підлягає
визнанню недійсним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, апеляційний суд
виходив з відсутності правових підстав
для задоволення позовних вимог з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 203, 215, 216 ЦК
України, оскільки у зобов'язальних
відносинах захист прав особи, яка
вважає себе власником майна можливий
лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Проте повністю погодитися з висновком
апеляційного суду не можна з таких
підстав.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_6
та члени його сім'ї - ОСОБА_13,
ОСОБА_14 є співвласниками квартири
АДРЕСА_3, що підтверджується
свідоцтвом про право власності № 39350,
виданого комунальною службою
приватизації державного житлового
фонду м. Біла Церква 12 жовтня 2006 року
(а.с.62).

Квартира АДРЕСА_1, загальною площею 34,7
кв.м. належала на праві приватної
власності ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, по 1/3 частині кожному на
підставі свідоцтва про право власності
на житло №18587 від 31 березня 1997 року (а.с.
161).

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 27 червня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_8 до
Білоцерківської міської ради
Київської області про визнання права
власності за набувальною давністю, за
ОСОБА_8 визнано право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, яке складається з приміщень, а
саме: «1» площею 5,9 кв.м, «7» площею 3,5
кв.м, «8» площею 17,3 кв.м та «9» площею 12,7
кв.м з лоджією 2,3 кв.м, які межують з
квартирою АДРЕСА_1 (а.с.10).

Рішенням виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради
Київської області «Про оформлення
права власності на об'єкти нерухомого
майна, що перебуває у власності
юридичних та фізичних осіб» № 307 від 14
серпня 2012 року (п.1.19), вирішено оформити
право власності за ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Управлінням житлово-комунального
господарства Білоцерківської міської
ради Київської області 16 серпня 2012 року
на підставі рішення виконавчого
комітету Білоцерківської міської ради
Київської області від 14 серпня 2012 року
№ 307, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 було видане
свідоцтво про право спільної часткової
власності на спірну квартиру,
загальною площею 76,5 кв.м, житловою
площею 47,5 кв.м. ( а.с.58)

13 листопада 2012 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та ОСОБА_11 було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 76,5 кв.м,
житловою площею 47,5 кв.м, який було
посвідчено державним нотаріусом
Другої Білоцерківської міської
державної контори і зареєстровано в
реєстрі за № 2-2444 (а.с.8,9).

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 06 червня 2013 року
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду від 27 червня 2012
року скасовано та ухвалено нове, яким в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_8
відмовлено (а.с. 11-12).

Частиною 2 ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ
передбачено, що власники квартир
багатоквартирних будинків та житлових
приміщень у гуртожитку є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку, технічного
обладнання, елементів зовнішнього
благоустрою і зобов'язані брати участь
у загальних витратах, пов'язаних з
утриманням будинку і прибудинкової
території відповідно до своєї частки у
майні будинку чи гуртожитках.
Допоміжні приміщення (кладовки, сараї
і т.ін.) передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Зі змісту рішення Конституційного Суду
України № 4-рп/2004 від 2 березня 2004 року
вбачається, що допоміжні приміщення
(підвали, сараї, кладовки, горища,
колясочні і т.ін.) передаються
безоплатно у спільну власність
громадян одночасно з приватизацією
ними квартир (кімнат у квартирах)
багатоквартирних будинків.
Підтвердження права власності на
допоміжні приміщення не потребує
здійснення додаткових дій, зокрема
створення об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, вступу до
нього. Власник (власники)
неприватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
співвласником (співвласниками)
допоміжних приміщень нарівні з
власниками приватизованих квартир.
Питання щодо згоди співвласників
допоміжних приміщень на надбудову
поверхів, улаштування мансард у
багатоквартирних будинках, на вчинення
інших дій стосовно допоміжних
приміщень (оренда тощо) вирішується
відповідно до законів України, які
визначають правовий режим власності.

Частиною 1 статті 316 ЦК України
визначено, що право власності це право
особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику
майна належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Положення ст. 319 ЦК України визначають,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України право власності на нерухоме
майно набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, апеляційний суд в
порушення ст.ст. 303, 315 ЦПК України,
належним чином не визначився з
характером спірних правовідносин, не
надав належної оцінки наявним у справі
доказам, зокрема, з урахуванням
офіційного тлумачення рішення
Конституційного Суду України №4-рп/2004
від 02 березня 2004 року, положень
ст. 10 Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» не
з'ясував характеристику спірних
приміщень («1», площею 5,9 кв.м, «7», площею
3,5 кв.м, «8», площею 17,3 кв.м та «9», площею
12,7 кв.м з лоджією, площею 2,3 кв.м) і чи є
ці приміщення допоміжними, в якому чи в
частині якого може знаходитися
технічне обладнання будинку (інженерні
комунікації та технічні пристрої, які
необхідні для забезпечення
санітарно-гігієнічних умов та
безпечної експлуатації квартир тощо),
без доступу до яких експлуатація
житлового будинку є неможливою, чи
використовувались вони чи якась їх
частина для обслуговування будинку.

Від вирішення цього залежить те, чи є
спірні приміщення спільною частковою
власністю власників приватизованих
квартир, оскільки відповідно до
цивільного законодавства України
розпорядження майном при спільній
частковій власності проводиться за
згодою всіх співвласників, а за
відсутності згоди - спір вирішується
судом.

Посилання апеляційного суду на те, що
позивачем невірно було обрано спосіб
судового захисту, оскільки не будучи
стороною договору не може вимагати
визнання його недійсним, а лише може
витребувати по ст. 388 ЦК України, є
невірним, оскільки згідно ст. 1 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду», ст. 369 ЦК України,
наведеному рішенню Конституційного
Суду України № 4-рп/2004 від 02
березня 2004 року позивач є
співвласником допоміжних приміщень
житлового будинку і в разі якщо продані
приміщення є допоміжними, то згідно ст.
ст. 203, 215 ЦК України (а це підстава
позову) вправі заявляти вимогу про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи повністю
рішення суду першої інстанції залишив
поза увагою позовні вимоги про
визнання незаконними та скасування
рішення виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради
Київської області, а також свідоцтва
про право власності на квартиру від 16
серпня 2012 року, виданих на підставі
скасованого судового рішення, зазначив
лише про неналежно обраний позивачем
спосіб захисту порушених права, не
взявши до уваги рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Київської області
від 06 червня 2013 року.

Колегія суддів вважає, що рішення
апеляційного суду повинно бути
скасовано, а справа направлена на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
який повинен урахувати зазначене та
вирішити справу з урахуванням
викладених обставин.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Київської області від 30 січня 2014 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І.Наумчук