АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/1636/2014
І інстанції Хомик І.І.
Доповідач: Цуканова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року травня місяця «23» дня
колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Херсонської області в складі:

Головуючого Цуканової І.В.

Суддів: Ігнатенко П.Я.

Склярської І.В.

при секретарі Благовещенській
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 на рішення
Великоолександрівського районного
суду Херсонської області від 7 квітня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання нікчемним
правочину, стягнення безпідставно
отриманих грошових коштів, за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про стягнення грошової суми,
зобов'язання виконання інших
зобов'язань за правочином,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4 про визнання
нікчемним правочину, стягнення
безпідставно отриманих грошових
коштів, вказуючи, що з відповідачкою
перебував у шлюбі з 04.06.99р. по 16.08.2010р.
Після розірвання шлюбу сторони дійшли
мирової угоди про розподіл спільно
нажитого майна. Дана мирова угода була
оформлена у вигляді розписки ОСОБА_2
від 18.03.2011 р. За даною мировою угодою
крім розподілу спільно нажитого майна
позивач зобов'язався сплати ОСОБА_4 200 000
доларів США за інше майно протягом
чотирьох років до 1 грудня кожного
поточного року по 50 000 доларів США.

На виконання умов мирової угоди ОСОБА_2
передав ОСОБА_4 всього 108 000 доларів США.
Однак в серпні місяці 2013 року ОСОБА_4
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
про поділ спільно нажитого майна,
заперечуючи дійсність та законність
мирової угоди про поділ майна від 18.03.2011
року. Зазначена мирова угода укладена
всупереч вимогам норм Цивільного
Кодексу України, тому такий правочин є
нікчемним. Нікчемний правочин є
недійсним, тому ОСОБА_4 безпідставно
отримала грошові кошти в сумі 108 000
доларів США на виконання нікчемного
правочину, в зв'язку з чим позивач
змушений звернутися до суду з даним
позовом.

У березні 2014 року позивач ОСОБА_4
звернулася до ОСОБА_2 про стягнення 200 000
доларів США в рахунок виконання
мирової угоди про поділ майна подружжя
та зобов'язання виконати інші
зобов'язання по правочину вказуючи, що
після розірвання шлюбу у 2010 році
відповідач взяв на себе зобов'язання
сплатити їй 200 000 доларів США за майно,
нажите за час шлюбу, а також
переоформити земельну ділянку на сина
ОСОБА_6 Однак відповідач не виконує
свої зобов'язання, в зв'язку з чим вона
змушена звернутися до суду з даним
позовом.

Рішенням Великоолександрівського
районного суду Херсонської області від
07.04.2014 року, з урахуванням ухвали від
18.04.2014 року про виправлення описки, у
задоволенні первісного та зустрічного
позовів відмовлено.

Рішення оскаржено обома сторонами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив
рішення суду скасувати в частині
первісного позову, ухвалити в цій
частині нове рішення, яким його позов
задовольнити, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи.

ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просив
рішення суду скасувати в частині
зустрічного позову та ухвалити нове
рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідача, осіб, які
з'явилися в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що скарги
задоволенню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони знаходилися в зареєстрованому
шлюбі з 04.06.1999 року по 16.08.2010 року /а.с.
4зв./.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 дійшли згоди про поділ
спільного майна подружжя.

При цьому ОСОБА_2 написав 18.03.2011 року
розписку, якою підтвердив, що при
розділі спільно нажитого майна ОСОБА_4
залишаються житловий будинок АДРЕСА_1,
житловий будинок АДРЕСА_2 та взяв на
себе зобов'язання сплатити ОСОБА_4 за
інше майно 200 000 доларів США з
урахуванням індексації протягом 4
років, до 1 грудня поточного року (по 50 000
доларів США) /а.с. 6/.

Розпискою від 18.03.2011 року ОСОБА_4
підтвердила, що 2010 року отримала від
ОСОБА_2 при розлученні за розділ
спільно нажитого майна 65 доларів США
/а.с. 7/.

Факт отримання цих коштів як
компенсацію частки іншого спільного
майна подружжя ОСОБА_4 не заперечує та
визнала, що на виконання домовленості з
ОСОБА_2 від 18.03.2011 року нею також
отримано 43 000 доларів США.

Частинами 1,2 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду , а також усі ті
умови, що яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Відмовляючи в задоволенні позовів, суд
виходив з недоведеності сторонами
факту укладення правочину - договору
про поділ спільно нажитого майна
подружжя.

При цьому розписка ОСОБА_2 від 18.03.2011
року, за думкою суду, не є таким
договором.

Оскільки правочин сторонами не
укладено то суд вважав за неможливе
визнати його нікчемним та зобов'язати
ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 отримане за
таким правочином, а ОСОБА_2 - сплатити
ОСОБА_2 обумовлену розпискою суму.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи, підтверджуються
дослідженими судом доказами,
ґрунтуються на вимогах закону.

Рішення ухвалено судом з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому підстав для його скасування
не вбачається.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
недодержання нотаріальної форми
договору, що за думкою ОСОБА_2, є
підставою для визнання нікчемним
договору про поділ спільного майна
подружжя, до уваги не приймаються, з
огляду на таке.

Як передбачено ч.ч.1,2 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку,
квартири, іншого нерухомого майна, а
також про виділ нерухомого майна
дружині, чоловікові зі складу усього
майна подружжя має бути нотаріально
посвідчений.

Виходячи із змісту розписки сторін,
предметом досягнутої між ними
домовленості 18.03.2011 року було спільне
нажите майно подружжя.

Оскільки в розписці ОСОБА_2 не
зазначено про майно, яке із спільного
майна подружжя виділяється йому, тобто
не зазначено про наявність
домовленості щодо предмету договору,
та ця розписка не містить підпису
ОСОБА_4, яка має бути згідно вимог ч. 2 ст.
207 ЦК України, тому договір між
сторонами не є укладеним.

Як зазначено в п. 8 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено.

Вказане роз'яснення, за думкою колегії
суддів, стосується і визнання
правочину нікчемним за позовом
заінтересованої особи, оскільки за
змістом ч. 2 ст. 215 ЦК України та
відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в
вищезазначеній постанові нікчемний
правочин є видом недійсного правочину.

З огляду на наведене судом правильно
визнано, що оскільки договір про поділ
майна не укладено, то він не може бути
визнаний нікчемним внаслідок
недодержання нотаріальної форми.

Безпідставними є також твердження
ОСОБА_2 про помилковість вирішення
судом спору на підставі ст. 216 ЦК
України, яка визнає правові наслідки
недійсності правочину, з посиланням на
пред'явлення позову на підставі ст. 1212
ЦК України, з огляду на таке.

Частинами 1-3 ст. 1212 ЦК України
передбачено, що особа, яка набула майно
або зберегла його у себе за рахунок
іншої особи (потерпілого) без
достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Із аналізу вказаної норми права
витікає, що предметом регулювання
інституту безпідставного отримання і
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна і які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зазначення у п. 1 ч.3 ст. 1212 ЦК України на
те, що ст.ст.1212 - 1215 ЦК застосовуються до
вимог про повернення виконаного за
недійсним правочином, не означає, що
таку вимогу слід пред'являти з
посиланням на ці статті. При
витребуванні майна у особи, якій воно
було передано на виконання правочину,
що є нікчемним або визнаний судом
недійсним, правильним є посилання на
ст.216 ЦК України та інші спеціальні
положення закону, що не виключає
правомірність заявлення вимог за
положеннями гл.83 «Набуття, збереження
майна без достатньої правової
підстави» про відшкодування доходів
від безпідставно набутого майна, про
відповідальність за погіршення майна,
процентів, з урахуванням положень про
неможливість повернення деяких видів
майна.

Не приймаються також до уваги доводи
апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах
ОСОБА_4 про необов'язковість
нотаріальної форми для договору,
укладеного з ОСОБА_2 18.03.2011 року,
оскільки в ньому не йдеться про
нерухомість, для договорів щодо якої
нотаріальна форма є обов'язковою.

При цьому колегія суддів виходить з
правильності висновку суду про не
укладення сторонами угоди саме про
поділ майна подружжя, доказів на
спростування якого та правового
обґрунтування протилежного сторонами
не здійснено.

Колегія суддів вважає, що сторонами
неправильно обрано способи захисту
порушених прав, оскільки встановлення
всього обсягу спільно нажитого майна
подружжя, наявного на час припинення
спільного ведення господарства, з
урахуванням угод щодо його поділу, має
бути предметом судового дослідження
при вирішенні спору про поділ майна
подружжя, як це випливає з роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України в п.23
постанови №11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Керуючись ст.ст.303,308,315, п.1 ч.1 ст.307
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Великоолександрівського
районного суду Херсонської області від
7 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: підпис

Судді: два підписи

З оригіналом згідно:

Копія ухвали оформлена 28 травня 2014
року

Ухвала набрала законної сили 23 травня
2014 року

Суддя:
І.В. Цуканова

Секретар судового засідання:
О.О.Благовещенська