Справа № 713/2695/13-ц
Провадження №2/713/27/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014
м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької
області в складі: головуючого судді
Кириляк А.Ю. при секретарі Матейчук Л.Ю.,
за участю сторін та представника
позивача ОСОБА_1 , розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Вижниця цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя.

В позові вказувала, що 28.12.1991 року між
нею та відповідачем був укладений шлюб,
який вони 28.12.1991 року зареєстрували у
відділі ДРАЦС Вижницького РУЮ
Чернівецької області.

Відповідно до рішення Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 03.10.2013 року шлюб між нами розірвано.
Рішення суду набрало законної сили.

За час шлюбу ними було придбане майно,
зокрема за час їхнього проживання
спільного життя нами були придбані
автомобілі. Придбання транспортних
засобів відбувалося за наступних
обставин.

У грудні місяці 1998 року вона продала
належний їй на праві особистої
приватної власності (спадкове майно)
житловий будинок за півтори тисячі
умовних одиниць, що посвідчується
договором купівлі-продажу. У 1999 році за
кошти виручені від продажу її
власності придбали автомобіль марки
ВАЗ 2103, 1973 р.в., кузов № НОМЕР_1 та який
був зареєстрований у Вижницькому МРЕВ
ДАІ 19.12.2002 року. Відповідно до
інформації наданої Центром надання
послуг пов'язаних з використанням
автотранспортних засобів, з
обслуговування Вижницького та
Путильського районів автомобіль ВАЗ 2103
станом на 25.10.2013 року зареєстрований на
праві власності за відповідачем.
Ринкова вартість автомобіля ВАЗ 2103 на
даний час становить не менше 12000 грн.

Окрім цього, 27.10.2005 року ними, як
подружжям за спільні кошти придбано
автомобіль марки ГАЗ-21М, 1965 р.в., двигун
НОМЕР_5, кузов НОМЕР_6, шасі НОМЕР_7,
номерний знак НОМЕР_2. Придбання
автомобіля підтверджується
генеральною довіреністю.

Вказаний автомобіль на даний час є в
наявності у відповідача. Ринкова
вартість автомобіля ГАЗ-21М на даний час
становить 32000 грн.

Окрім цього, у 2008 році ними, як
подружжям за кошти, які являлися
спільною сумісною власністю подружжя
придбано автомобіль марки Фольксваген
Гольф 1990 р.в., д.н.з. НОМЕР_3. Автомобіль
був оформлений по довіреності та на
відповідача. 21.11.2008 року був виданий
тимчасовий реєстраційний талон.
Наприкінці 2011 р. на початку 2012 року
автомобіль Фольксваген був проданий
громадянину ОСОБА_5, який проживає у
АДРЕСА_1 за 4000 доларів США.

Одразу після продажу автомобіля
Фольксваген, подружжям на підставі
усного договору придбано за 4800 доларів
США у ОСОБА_6 з АДРЕСА_2 автомобіль марки
Пежо Експерт 1998 р.в., д.н.з НОМЕР_8.
Придбання автомобіля підтверджується
генеральною довіреністю. Вказаний
автомобіль на даний час є в наявності у
відповідача. На даний час ринкова
вартість автомобіля Пежо Експерт
становить не менше ніж 48000 грн.

Вважала,що за кошти подружжя придбано
транспортних засобів на суму 80000 грн.
автомобілі Волга та Пежо Експерт, а на
її особисті грошові кошти за продаж
належного на праві особистої власності
житлового будинку придбано автомобіль
ВАЗ 2103. У зв»язку з цим з відповідача
належить стягнути на її користь 12000
грн., як компенсацію 1/2 автомобіля ВАЗ
2103, який придбаний за кошти, які були її
особистою власністю та 40000 грн. як
компенсацію 1/2 вартості автомобілів
Волга ГАЗ 21М та Пежо- експерт, які
перебувають на даний час у
користуванні Відповідача, що разом
становить 52000 грн.

Як до розірвання шлюбу так і після
розірвання шлюбу ними не досягнуто
згоди щодо долу майна подружжя та
іншого майна. Тому змушена звернутися
за захистом своїх прав в судовому
порядку. Просила встановити факт
придбання та належності ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на праві спільної сумісної
власності автомобіля ГАЗ-21М, 1965 р.в.,
двигун НОМЕР_5, кузов НОМЕР_6, шасі
НОМЕР_7, номерний знак НОМЕР_2 та
автомобіля Пежо Експерт 1998 р.в., д.н.з
НОМЕР_8, НОМЕР_9. Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН
за даними ДРФО НОМЕР_4) на її користь 52000
грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник подали уточнюючу позовну
заяву в якій просили стягнути з ОСОБА_3
(ІПН за даними ДРФО НОМЕР_4) на її
користь 30730 грн . та стягнути судові
витрати.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав просив в його задоволені
відмовити.

Суд, вислухав пояснення сторін,
представника позивача, дослідив
матеріали справи, вважає встановленими
наступні факти.

Згідно ст.3 СК України, сім'ю тобто
подружжя складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають
у державі.

Судом встановлено,що 28.12.1991 року між
сторонами був укладений шлюб, який вони
28.12.1991 року зареєстрували у відділі
ДРАЦС Вижницького РУЮ Чернівецької
області.

Відповідно до рішення Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 03.10.2013 року шлюб між нами розірвано.
Рішення суду набрало законної сили.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини самостійного
заробітку (доходу).

За правилами частини 1 статті 70 СК
України у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте під час шлюбу.

Аналогічним чином врегульовані дані
питання і в Цивільному кодексі
України.

Частиною 3 ст.368 ЦК України встановлено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
є їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦК України у разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Отже, вказаними нормами законодавства
передбачено презумпцію віднесення
придбаного під час шлюбу майна до
спільної сумісної власності подружжя.
У такому разі позивач звільняється від
доведення цієї обставини, яка має
значення для правильного вирішення
справи, а відповідач, якщо заперечує
проти цього, відповідно до частини 3
статті 10 ЦПК України має довести
протилежне, тобто спростувати
матеріально-правову презумпцію.

Згідно наданої інформації начальника
центру надання послуг пов»язаних з
використанням АТЗ з обслуговування
Вижницького та Путильського районів
при УДАІ УМВСУ у Чернівецькій області
за №1055 від 24.10.2013 року що станом на
25.10.2013 року за громадянином ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, жителем АДРЕСА_3
зареєстрований автомобіль марки ВАЗ
2103,1973 року випуску, кузов НОМЕР_1,
свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_10 від
19.12.2002 року.

21.11.2008 року даному громадянину
видавався тимчасовий реєстраційний
талон по дорученню серії НОМЕР_12 на
автомобіль марки Фольксваген Гольф 1990
р. в., кузов НОМЕР_11 , державний номерний
знак НОМЕР_3 .

Документом, що підтверджує право
власності на зареєстровані автомобілі,
автобуси, самохідні машини,
сконструйовані на шасі автомобілів,
мотоцикли усіх типів, марок і моделей,
причепи, напівпричепи та мотоколяски є
свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу згідно з пунктом
15 «Правил державної реєстрації та
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок», що
затверджені постановою Кабінету
Міністрів України від 07 вересня 1998 року
№ 1388 з послідуючими змінами та
доповненнями .

Таким чином судом встановлено, що
спільним майном подружжя який
підлягає поділу є тільки автомобіль
марки ВАЗ 2103,1973 року випуску, кузов
НОМЕР_1.

Автомобілі марки, ГАЗ-21М, 1965 р.в., двигун
НОМЕР_5, кузов НОМЕР_6, шасі НОМЕР_7,
номерний знак НОМЕР_2 та Фольксваген
Гольф 1990 р. в., кузов НОМЕР_11 , державний
номерний знак НОМЕР_3, Пежо Експерт 1998
р.в., д.н.з НОМЕР_8, НОМЕР_9, не є предметом
спільного майна подружжя, а страхові
поліси та доручення , не являються
належними доказами, які підтверджують
право власності вищезазначені
автомобілі.

Крім того відповідно до ст.71 СК України,
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Суд враховує роз'яснення викладені у
п.п.22,23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», згідно якому вартість майна,
що підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи та
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст.60,69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до
ч.ч.2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути
транспортні засоби, тощо.

У п.п. 24,25 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» говориться, що до складу
майна, що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя, наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми. У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Вирішення даної цивільної справи та
прийняття відповідного обґрунтованого
по ній рішення неможливе без
встановлення фактичних обставин,
вибору норми права та висновку про
права та обов'язки сторін. Всі ці
складові могли бути з'ясовані лише в
ході доказової діяльності, метою якої
є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і
повне з'ясування всіх обставин справи,
встановлення дійсних прав та
обов'язків учасників спірних
правовідносин.

Подавши свої докази, сторони
реалізували своє право на доказування
і одночасно виконали обов'язок із
доказування, оскільки ст. 60 ЦПК
закріплює правило, за яким кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Обов'язок із
доказування покладається також на
осіб, яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб, або
державні чи суспільні інтереси (ст.ст.
27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними
нормами встановлено як право на участь
у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і
обов'язок із доказування обставини при
невизнані них сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності. Всебічне
дослідження усіх обставин справи та
письмових доказів, з урахуванням
допустимості доказів та узгодженістю і
несуперечністю між собою дають
об'єктивні підстави вважати, що позов
підлягає задоволенню повністю.

Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на якi
вона посилається як на пiдставу своїх
вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної
статтi передбачено, що доказуванню
пiдлягають обставини, якi мають
значення для ухвалення рiшення у справi
i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi
беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач за первісним позовом
, а позивач за зустрічним повинен
довести, що його діями не було порушено
його права або права позивача. Однак,
жодних доказiв позивачем та її
представником до суду не надано.

Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях. Позивач заперечує будь-якi
домовленості i зобов'язання стосовно
вiдповiдача (крім договірних,
зазначених в позові), предмета спору, а
вiдповiдач не довела незаконність дій
позивача. Твердження вiдповiдача про
наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань
стосовно позовних вимог - є
припущенням.

Оскільки сторони не внесли на
депозитний рахунок суду грошей
відповідно до вартості автомобіля ВАЗ
2103,1973 року випуску, кузов НОМЕР_1 , який є
спільною сумісною власністю подружжя,
то позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню
не підлягають.

Відповідно до ст.88 ЦПК України вимоги
позивача щодо відшкодування судових
витрат задоволенню не підлягають,
оскільки в позові відмовлено.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,212,213,215 ЦПК
України, на підставі ст.ст.203,215,368,372 ЦК
України, ст.ст.60,61,65,69,70,71 СК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ
спільного майна подружжя, - відмовити .

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернівецької
області через Вижницький районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя:
А. Ю. Кириляк