Єдиний унікальний номер 244/5864/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3358/2014
Головуючий в 1 інстанції - Радченко В.Є.
Доповідач - Гапонов А.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Бугрим Л.М.,

суддів Халаджи О.В., Гапонова А.В.,

при секретарі Лавицькому Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Сніжнянського
міського суду Донецької області від 05
березня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Сніжнянської міської
ради про визнання права власності на
земельну ділянку, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Сніжнянського міського суду
Донецької області від 05 березня 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Сніжнянської міської ради про визнання
права власності на земельну ділянку -
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення Сніжнянського
міського суду Донецької області від
05.03.2014р. скасувати та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги,
апелянт зазначив, що посилання суду
першої інстанції на Постанову Пленуму
ВСУ №7 від 16.04.2004р. є помилковим, згідно
якої, право власності на земельну
ділянку «могло» переходити на підставі
цивільно-правових угод, а тому, на думку
апелянта, зазначено в постанові про те,
що «могло переходити» а не «повинно
переходити». Тобто, є можливість, за
наявності інших обставин,
«автоматичний» перехід права
власності на земельну ділянку разом із
відчуженням нерухомості на ній
розташованої. Також, судом не було
враховано, що на час відчуження будинку
не існувало вимоги нотаріального
оформлення договору дарування будинку
із обов'язковим оформленням права
власності на земельну ділянку. Крім
того, право апелянта, на будинок та на
земельну ділянку ні ким не оспорюється.

В судове засідання Апеляційного суду
позивачка не з'явилась, надала заяву
про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача, належним
чином повідомлений у судове засідання
не з'явився.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги
в межах апеляційного оскарження,
апеляційний суд вважає, що скарга
задоволенню не підлягає, а оскаржуване
рішення слід залишити без змін,
виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно договору дарування від 05.11.2002р.
ОСОБА_1 прийняла у дар від ОСОБА_2
житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Сніжне
(а.с. 6).

Відповідно до листа Відділу
держземагенства у м. Сніжному
Донецької області від 20.11.2013р., вих. №858,
станом на 01.01.2013р. земельна ділянка
площею 0,0717 га, розташована за адресою:
АДРЕСА_1 обліковується у власності гр.
ОСОБА_2 Державний акт на право
приватної власності на землю серії II-ДН
№ 099567, зареєстровано в Книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю за № 2262 від 05.02.1998р.
(а.с. 7).

Як зазначено в ч.1 ст. 303 ч.1 ЦПК України,
апеляційний суд під час розгляду
справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ч. 1 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у позовних вимогах ОСОБА_1,
суд першої інстанції виходив з того, що
право власності на земельну ділянку
може перейти лише на підставі угоди,
оскільки договір дарування житлового
будинку з побутовими та господарчими
побудовами та спорудами було укладено
05.11.2002р., тобто, згідно роз'яснень
Постанови Пленуму Верховного Суду
України, після 31.12.2001р. де право
власності на земельну ділянку або її
частини могло переходити на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем.

З таким висновком суду першої
інстанції можна погодитись.

Відповідно до вимог ст. 120 ЗК України до
особи, яка придбала житловий будинок,
будівлю або споруду, переходить право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором. Якщо договором про
відчуження житлового будинку, будівлі
або споруди розмір земельної ділянки
не визначено, до набувача переходить
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування.

Проте такої угоди сторони не укладали,
а тому посилання позивачки на те, що при
укладенні договору дарування до неї
перейшло право власності на земельну
ділянку не можна визнати правильним,
оскільки воно не ґрунтується на законі.

Відповідно до ч.1 статті 377 ЦК України до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

За таких обставин, переглядаючи справу
в межах доводів апеляційної скарги,
судова колегія погоджується з
висновками суду щодо відмови у
задоволені позову у повному обсязі, а
доводи апеляційної скарги про
порушення норм матеріального права є
безпідставними.

Посилання апелянта на зазначення судом
першої інстанції в описовій частині
рішення суду, про задоволення позовних
вимог, а в резолютивній частині про
відмову у позові, не є підставою для
скасування оскаржуваного рішення,
оскільки відповідно до вимог ч. 2 ст. 308
ЦПК України не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

Відповідно до розяснень, що
містятяться в п.18.є Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно з
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 19 березня 2010 року № 2) Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ, не може здійснюватися
перехід права власності за судовими
рішеннями (через визнання права
власності на відчужену земельну
ділянку або визнання дійсним договору
щодо її відчуження, звернення
стягнення на земельну ділянку в
рахунок зобов'язань власника земельної
ділянки або передачу її у власність
кредитору з цих підстав, видачу
виконавчого документа за аналогічним
рішенням третейського суду тощо) на
земельні ділянки, щодо яких
встановлена заборона на продаж або
іншим способом відчуження, а саме:
сільськогосподарського призначення
державної та комунальної власності,
крім вилучення (викупу) їх для
суспільних потреб, відчуження та зміни
цільового призначення земельних
ділянок, які перебувають у власності
громадян та юридичних осіб для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, земельних ділянок,
виділених у натурі (на місцевості)
власникам земельних часток (паїв) для
ведення особистого селянського
господарства, а також земельних часток
(паїв), крім передачі їх у спадщину,
обміну земельної ділянки на іншу
земельну ділянку відповідно до закону
(без доплат) і вилучення (викуп) для
суспільних потреб (пункт 15 розділу X
"Перехідні положення" ЗК).

п.181. При вирішенні вимог про
визначення розміру земельної ділянки,
необхідної для обслуговування
житлового будинку, будівлі або споруди,
право власності на які при їх
відчуженні перейшло до набувача без
визначення в договорі права на
земельну ділянку, суд має з'ясовувати,
зокрема, чому це питання не було
визначено в договорі, можливість
укладення між відчужувачем і набувачем
додатку до цього договору щодо права
набувача на земельну ділянку та чи не
свідчить реальна можливість
використання всієї земельної ділянки
за цільовим призначенням саме про той
розмір земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, який існував до їх
відчуження.

Розмір земельної ділянки, необхідної
для обслуговування житлового будинку,
будівлі або споруди, визначається
шляхом проведення за клопотанням
сторін експертизи з врахуванням чинних
нормативних документів у галузі
будівництва, санітарних норм та правил
тощо.

Враховуючи, що таке питання в суді
першої інстанції позивачкою не
ставилось, відповідна експертиза не
призначалась, судом правильно
встановлені обставини справи.

Порушень норм процесуального права,
які б призвели до неправильного
вирішення справи, та є безумовною
підставою для скасування рішення у
справі не встановлено.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів не вбачає апеляційних підстав
для скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки воно відповідає
обставинам справи та нормам
матеріального права, ухвалене
відповідно до вимог процесуального
закону, тому апеляційна скарга
підлягає відхиленню..

Керуючись ст. 303 - 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сніжнянського міського суду
Донецької області від 05 березня 2014 року
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціа-лізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді: