Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі суддів:
Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В., Кожух
О.А., при секретарі Голінко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Тячівського районного суду від 12
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_4 до Тячівської районної
державної нотаріальної контори та
ОСОБА_3, третя особа - приватний
нотаріус Тячівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5, про
визнання заповіту недійсним та його
скасування,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_11
звернулися в суд з даним позовом
посилаючись на те, що позивачі та
відповідач ОСОБА_3 є рідними братами та
сестрою.

Їх батько - ОСОБА_12 який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, за день до смерті (2
грудня 2009 року), перебуваючи на
лікуванні у Тячівській районній
центральній лікарні, вчинив заповіт,
за яким на випадок своєї смерті
заповів: - земельну ділянку та
домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних частках
ОСОБА_3 та ОСОБА_13.; - автомобіль марки
ГАЗ 353, 1985 року випуску - ОСОБА_4; грошові
кошти - в рівних частках ОСОБА_12.
(ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.) та ОСОБА_3

Позивачі зазначали, що заповіт
підписаний не заповідачем, тому
просили визнати його недійсним.

В подальшому, в процесі розгляду
справи, після проведення
судової-почеркознавчої експертизи
позивачі розширили підстави визнання
заповіту недійсним і зазначали, що на
час складання заповіту ОСОБА_12
знаходився у передсмертному стані,
тяжко хворів, приймав сильнодіючі
лікарські препарати, а тому підписуючи
заповіт не усвідомлював значення своїх
дій та не міг керувати ними.

Посилаючись на дані обставини та норми
Цивільного кодексу України позивачі
просили визнати заповіт недійсним та
скасувати його.

Ухвалою Тячівського районного суду від
12 березня 2014 року позовну заяву в
частині вимог ОСОБА_11 залишено без
розгляду.

Рішенням Тячівського районного суду
від 12 березня 2014 року позов ОСОБА_4
задоволено.

Постановлено визнати недійсним
заповіт, складений приватним
нотаріусом Тячівського районного
нотаріального округу ОСОБА_5
зареєстрований в реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій за № 4884
від 02.12.2009 року та скасувати його.

Ухвала суду першої інстанції про
залишення без розгляду позовної заяви
в частині вимог ОСОБА_11 не оскаржена.

В обґрунтування апеляційної скарги на
рішення суду ОСОБА_3 посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, у зв'язку з цим просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа
розглянута у відсутності позивача
ОСОБА_4, її представника, представника
Тячівської райдержнотконтори,
відповідача ОСОБА_3 та третьої особи -
приватного нотаріуса, які належним
чином повідомлені про час і місце
розгляду справи.

Заслухавши представників
відповідача ОСОБА_14 та ОСОБА_10,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, відповідно до
вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України, перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішить справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
рішення у справі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що на момент
вчинення правочину заповідач не міг у
повній мірі правильно розуміти
значення своїх дій, їх наслідки та
керувати ними, що стверджується
висновком посмертної комісійної
судово-медичної
психолого-психіатричної експертизи.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки суд
дійшов його без повного та всебічного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав сторін та з порушенням норм
процесуального права.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Судом першої інстанції встановлено, що
2 грудня 2009 року ОСОБА_12., перебуваючи на
лікуванні у Тячівській районній
центральній лікарні, вчинив заповітне
розпорядження, яким на випадок своєї
смерті заповів: - земельну ділянку
та домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних
частках ОСОБА_3, ОСОБА_13.; - автомобіль
марки ГАЗ 353, 1985 року випуску - ОСОБА_4;
грошові кошти - в рівних частках
ОСОБА_12. (ІНФОРМАЦІЯ_2 р.н.), ОСОБА_3

ОСОБА_12. помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 12).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у постанові № 9 від 06 листопада
2009 року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими законом.
Тому в кожній справі про визнання угоди
недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно із 2 ст. 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Для встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підстави
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (ст. 145
ЦПК). Суд не має права давати оцінку
медичним документам, які потребують
спеціальних знань.

З висновку проведеної по справі
посмертної комісійної судово-медичної
психолого-психіатричної експертизи №
84 видно, що не можна стверджувати про
те, що ОСОБА_12. міг у повній мірі
правильно розуміти та усвідомлювати
значення своїх дій, їх наслідки та
керувати ними на час складання
заповіту.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд не
врахував, що для визнання правочину
недійсним необхідна наявність того
факту, що особа в момент складання
заповіту не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Однак, докази, які б підтверджували це в
матеріалах справи відсутні.

Посилання суду першої інстанції на
висновок посмертної комісійної
судово-медичної
психолого-психіатричної експертизи №
84 є безпідставним, оскільки вона такого
факту не встановлює, ґрунтується на
припущеннях та не може бути належним
доказом, в розумінні ст. 58 ЦПК України, у
даній справі, оскільки достовірно не
встановлює тих обставин, що ОСОБА_12. в
момент складання заповіту не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними.

Отже, підстави передбачені ч. 1 ст. 225 ЦК
України для визнання заповіту
недійсним відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В порушення цих вимог процесуального
закону позивач не довела обставин, на
які посилалася як на підставу своїх
вимог і з якими закон пов'язує визнання
угод недійсними.

Більше того, твердження позивачки про
те, що заповідач при складанні заповіту
не усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними, повністю
спростоване в процесі розгляду справи.

Зокрема, в справі відсутні дані, що
заповідач взагалі коли-небудь мав
розлади психічного здоров'я, чи
перебував на відповідному обліку, а з
пояснень приватного нотаріуса, яка
посвідчувала заповіт та довідок
районного психіатра від 02.12.2009 року і
виконуючого обов'язки головного лікаря
Тячівської районної лікарні від 03.09.2009
року, видно, що в день складання
заповіту (02.12.2009 року) заповідач був
адекватний, на питання відповідав
правильно, а його пам'ять, критика й
інтелект порушені не були (т.1 а.с. 96-102).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції про доведеність позову не
відповідають обставинам справи, а
порушення судом норм процесуального
права призвели до постановлення
незаконного рішення, що відповідно до
п. 3 та п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_4

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду від
12 березня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до
Тячівської районної державної
нотаріальної контори та ОСОБА_3 про
визнання заповіту недійсним та його
скасування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 121
(сто двадцять одну) грн. 80 коп. судового
збору за розгляд справи в суді
апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: