АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3946/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Дубовенко І.Г. Доповідач - Козлов
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Новомосковського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 12
березня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2012 року позивач звернувся до
суду з таким позовом, посилаючись на те,
що 15 вересня 2009 року з ОСОБА_3 було
укладено договір позики і відповідачем
йому була дана розписка, згідно якої
ОСОБА_3 зобов'язувався повернути
отримані гроші в розмірі 24633 грн. в
строк до 20 вересня 2009 року, але в цей
строк кошти не повернув, тому позивач
просив суд стягнути з відповідача на
його користь в рахунок повернення
боргу за договором позики 29116,21 грн. з
урахуванням індексу інфляції, 6212,74 грн.
відсотків та 2212,92 грн. 3% річних від суми
боргу за несвоєчасне виконання
зобов'язання, а всього 37541,87 грн..

Рішенням Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення та
неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права
ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду
та постановити нове рішення про
задоволення його позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду - зміні з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні вказаного
позову суд виходив з його
безпідставності по суті заявлених
вимог та за пропуском строку позовної
давності для звернення позивача до
суду.

З таким висновком суду повністю
погодитися не можна.

За змістом ст. ст. 256, 257, 267 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Відповідно до положень ст. ст. 1046,
1047, 1049 ЦК України за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.
Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підтвердження своїх позовних вимог про
стягнення з відповідача в рахунок
повернення боргу за договором позики
29116,21 грн. з урахуванням індексу
інфляції, 6212,74 грн. відсотків та 2212,92
грн. 3% річних від суми боргу за
несвоєчасне виконання зобов'язання
позивач надав суду розписку від імені
ОСОБА_3 за 15 вересня 2009 року, за якою
останній взяв у ОСОБА_2 грошову суму в
розмірі 24633 грн. в борг, зобов'язавшись
його повернути до 20 вересня 2009 року, в
спростування чого відповідачем ніяких
письмових доказів не представлено, а
посилаючись на те, що будь-яких
договорів позики він з позивачем не
укладав, грошей у нього в борг не брав,
розписок на його ім'я не надавав і
вказана розписка ним не підписана, зі
сторони відповідача ніяких клопотань
щодо проведення відповідної
експертизи не заявлялося, при цьому
призначена за клопотанням позивача
ухвалою Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11 квітня 2013 року
почеркознавча експертиза була
повернута до суду без виконання за
відсутністю достатніх матеріалів та її
несплати сторонами.

За таких обставин та виходячи з
положень ст. 1051 ЦК України, ст. ст. 10, 59, 146
ЦПК України у суда не було законних
підстав для відмови в задоволенні
позову про стягнення з відповідача в
рахунок повернення боргу за договором
позики зазначених сум за
безпідставністю по суті заявлених
вимог.

Але при цьому, суд дійшов правильного
висновку про необхідність відмови в
задоволені позову за пропуском строку
позовної давності, оскільки, як
встановлено в судовому засіданні,
відповідач зобов'язаний був повернути
борг до 20 вересня 2009 року, а позов про
стягнення заборгованості за договором
позики пред'явлений до нього 25 жовтня
2012 року за спливом трирічного строку
позовної давності.

Доводи ОСОБА_2 в скарзі про
поважність причин пропуску ним строку
позовної давності у зв'язку з
поверненням такого ж його позову
ухвалою Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 27 вересня 2012
року за непідсудністю правильність
зазначених висновків суду не
спростовують з огляду на те, що зі
сторони позивача клопотань про
поновлення цього строку з наведенням
поважних причин його пропуску в суді
першої інстанції під час розгляду цієї
справи не заявлялося.

Разом з тим, відмовляючи в
задоволені позову одночасно за
безпідставністю заявлених позовних
вимог по їх суті та за пропуском строку
позовної давності, суд залишив поза
увагою роз'яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року N 14 «Про судове рішення у цивільній
справі», згідно яких встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього (п. 11).

З урахуванням наведеного рішення
суду в частині мотивів відмови в
задоволенні позовних вимог підлягає
зміні на підставі ст. 309 ЦПК України з
виключенням з його мотивувальної
частини висновку суду про відмову в
задоволені зазначеного позову за
безпідставністю заявлених вимог по
суті.

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Новомосковського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 12 березня 2014 року в частині
мотивів відмови в задоволенні позовних
вимог змінити, виключивши з його
мотивувальної частини висновок суду
про те, що позов ОСОБА_2 задоволенню не
підлягає за безпідставністю заявлених
вимог по суті.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене у касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Судді: