У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа - комунальне
підприємство «Рівненське міське бюро
технічної інвентаризації», про
визначення частки в спільній сумісній
власності за касаційною скаргою ОСОБА_5
на рішення апеляційного суду
Рівненської області від 22 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що він з 1994 року
постійно проживала та була
зареєстрована в АДРЕСА_1.
Відповідальним квартиронаймачем був
ОСОБА_5 8 липня 1996 року квартира
була ними приватизована, про що видано
свідоцтво про право власності на житло.
Після приватизації відповідач віддав
ключі від квартири, будинкову книгу,
забрав свої речі та виїхав з квартири.
За домовленістю він зобов'язувався
свою частку квартири передати шляхом
укладення договору дарування. До
квартири відповідач жодного разу не
приходив. Як власник квартири, вона
зробила для магазину добудову під
балконом, сплачувала комунальні
послуги, витрати на утримання
прибудинкової території тощо. Згодом
вийшла заміж, народила дитину, всією
родиною проживали і були зареєстровані
в зазначеному помешканні. Через
фінансову кризу разом з чоловіком,
змушена була виїхати за кордон на
заробітки. Через 12 років відповідач
неправомірно позбавив її права
власності на квартиру, звернувшись до
суду з позовом про визнання недійсною
приватизації. Увівши суд в оману,
повідомив суд, що місце її перебування
йому невідомо, тому 10 жовтня 2007 року
Рівненським міським судом було
постановлене заочне рішення на його, а
її - виселено з квартири. Отримавши
рішення, відповідач відразу продав
спірну квартиру. Випадково дізнавшись
про наявне рішення суду, вона оскаржила
його. Рішенням Рівненського міського
суду від 17 квітня 2010 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Рівненської області від 25 листопада 2010
року, ОСОБА_5 задоволенні позову було
відмовлено.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила
суд визнати за нею право власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1, яка перебуває
в спільній сумісній власності з
відповідачем.

Рішенням Рівненського міського суду
Рівненської області від 29 жовтня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 22 січня 2014 року
рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено та визнано за ОСОБА_4
право власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1, припинивши її
право спільної сумісної власності в
цій квартирі. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржуване рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
рішення апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, а доводи скарги
цих висновків не спростовують.

Зокрема, апеляційний суд на підставі
належним чином оцінених доказів,
поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України),
дійшов до правильного висновку про те,
що на даний час є чинним свідоцтво про
право власності на житло від 8 липня 1996
року, на підставі якого ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на праві приватної спільної
сумісної власності належить спірна
квартира, тому вимога про визнання за
позивачем права на 1/2 частку квартири є
правомірною.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судове
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 22 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник Б.І. Гулько С.Ф.
Хопта