Номер справи
першій інстанції: Жуган Л.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Косогор Г.О., Комлевої О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 на рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 19 грудня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа -
Державний нотаріус Сьомої Одеської
державної нотаріальної контори
Мельник Людмила Василівна про визнання
договору дарування недійсним,
скасування незаконної реєстрації
права власності, надання додаткового
строку прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИЛА:

До Малиновського районного суду
м. Одеси, 04.07.2013 року звернувся ОСОБА_3 із
позовом до ОСОБА_4, третя особа -
Державний нотаріус Сьомої Одеської
державної нотаріальної контори
Мельник Л.В. про визнання договору
дарування квартири недійсним,
скасування незаконної реєстрації
права власності, надання додаткового
строку прийняття спадщини. В
обгрунтування своїх вимог позивач
послався на те, що його мати ОСОБА_6 була
власником квартири АДРЕСА_1, у м. Одесі.
Після смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
позивач та його брат ОСОБА_7 домовились,
що останній прийме спадщину після
смерті матері у вигляді квартири
АДРЕСА_1, у м. Одесі, та сплатить ОСОБА_3
частину вартості вказаної квартири.

Позивач вказує, що у зв'язку із
тим, що тривалий час він не отримував
від брата грошових коштів за спадкове
майно, він звернувся до нього з вимогою
про сплату. Однак, брат повідомив його,
що ніякого майна після смерті матері не
залишилось, так як згідно договору
дарування від 07.10.2004 року, посвідченого
державним нотаріусом Сьомої Одеської
державної нотаріальної контори, ОСОБА_6
подарувала квартиру АДРЕСА_1, у м. Одесі,
ОСОБА_4

Посилаючись на вищевикладені
обставини, ОСОБА_3 за остаточно
уточненими позовними вимогами вважає
договір дарування від 07.10.2004 року
недійсним з підстав того, що такий
правочин в порядку ст. 210 ЦК України
підлягав державній реєстрації, і є
вчиненим лише з моменту державної
реєстрації, а відповідач ОСОБА_4
зареєструвала своє право власності
лише 08.06.2007 року, вже після смерті
дарувальника ОСОБА_6

ОСОБА_3 вказує, що оскільки на
момент державної реєстрації договору
дарування ОСОБА_6 померла, припинилась
її правоздатність. У зв'язку із цим на
момент державної реєстрації правочину
перехід права власності на квартиру
АДРЕСА_1, у м. Одесі, до відповідача
ОСОБА_4 фактично не відбувся, вона не
набула право власності на спірне майно
на підставах, передбачених ст. 717 ЦК
України, тому що реєстрація її права
власності за договором дарування була
недійсною.

У зв'язку із цим позивач просив
суд визнати недійсним договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
07.10.2004 року між ОСОБА_6 та відповідачем
ОСОБА_4, посвідчений державним
нотаріусом Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори; та скасувати
незаконну реєстрацію права власності у
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно квартири АДРЕСА_1, від 08.06.2007 року
на ім'я ОСОБА_4 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 346
ЦК України.

Позивач також зазначав, що
оскільки право власності ОСОБА_6 у
зв'язку зі смертю припинилось
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, квартира АДРЕСА_1, у м.
Одесі, яка належала їй за життя, є
спадковим майном. ОСОБА_3 є рідним сином
спадкодавця ОСОБА_4, тому має право на
спадкування спірного майна. Але через
незаконну реєстрацію за ОСОБА_4 права
власності на спадкову квартиру ОСОБА_3
не міг вчасно звернутися до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, тому просив суд
надати йому додатковий строк у три
місяця для подання заяви до Сьомої
Одеської державної нотаріальної
контори про прийняття спадщини, яка
відкрилась після смерті його матері
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Представник позивача ОСОБА_3 за
довіреністю - ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов підтримав, просив його
задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов не визнала,
обґрунтовуючи свої заперечення тим, що
дарувальник ОСОБА_6 ще за життя у
встановленому законом порядку
добровільно уклала із нею договір
дарування, цей договір є дійсним. Крім
того, ОСОБА_4 зазначала, що позивач
ОСОБА_3 вже звертався до суду із вимогою
про визнання цього договору дарування
недійсним з підстав його укладення
обманним шляхом, однак в задоволенні
цього позову було відмовлено. Просила
застосувати строк позовної давності до
вимог позивача.

Третя особа державний нотаріус
Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори Мельник Л.В. в
судове засідання не з'явилась,
повідомлялась судом про дату, час та
місце розгляду справи належним чином.

Рішенням суду у задоволенні
позову відмовлено.

На рішення суду представник
позивача принесла апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати,
постановити нове, яким задовольнити
позов, посилаючись на те, що судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, а також, що судом
порушено норми матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК
України суд апеляційної інстанції
переглядає судові рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України ,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень,
а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд
першої інстанції повно та всебічно
дослідив матеріали справи, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

В судовому засіданні
встановлено наступне.

07.10.2004 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 було укладено договір
дарування, за умовами якого ОСОБА_6
подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дарунок
квартиру АДРЕСА_1, у м. Одесі. Ця
квартира належала дарувальнику на
праві приватної власності на підставі
Свідоцтва про право власності,
виданого Виконавчим
комітетом Одеської міської ради 10.08.2004
року, зареєстрованого в Одеському
міському бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості в книзі №46к-146, номер
запису 26.

Зазначений договір дарування
був посвідчений державним нотаріусом
Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори Різой Н.В. та
зареєстрований в реєстрі за №1-4383.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6
померла, що підтверджується свідоцтвом
про смерть, виданим Першим відділом
РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, актовий
запис №2122.

Судом встановлено, що 08.06.2007
року ОСОБА_4 зареєструвала своє право
власності на квартиру АДРЕСА_1, у м.
Одесі, що підтверджується витягом про
реєстрацію прав власності на нерухоме
майно КП «ОМБТІ та РОН» №14842557 від 08.06.2007
року.

ОСОБА_3 є сином ОСОБА_6, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1, виданим 02.12.1952
року Ленінським рай бюро ЗАГС м. Одеси,
актовий запис №1391.

Позивач вказує, що йому не
було відомо про укладення його матір'ю
ОСОБА_6 договору дарування із
відповідачем, лише після смерті матері
він дізнався про його існування.

ОСОБА_3 вважає, що договір
дарування є недійсним, оскільки в
порушення вимог ст. 210 ЦК України
відповідач ОСОБА_4 здійснила його
державну реєстрацію 08.06.2007 року вже
після смерті дарувальника ОСОБА_6

Відповідно до ст. 210 ЦК України
правочин підлягає державній
реєстрації лише увипадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Згідно до ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 ст. 719 ЦК України
визначено, що договір дарування
нерухомої речі укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Таким чином, законом конкретно
визначено форму, в якій має вчинятися
договір дарування нерухомої речі.

Судом встановлено, що оспорюваний
позивачем договір дарування, укладений
07.10.2004 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_4 був укладений із дотриманням
вимог закону, тобто в письмовій формі
та був посвідчений нотаріально.

Статтею 722 ЦК України встановлено,
що право власності обдарованого на
дарунок виникає з моменту його
прийняття.

Оскільки обдарована ОСОБА_4 не
відмовлялась від дарунку, прийняла
його, її право власності на дарунок -
квартиру АДРЕСА_1, у м. Одесі, виникло з
моменту укладення договору дарування
07.10.2004 року.

Момент державної реєстрації
права власності ОСОБА_4 на подаровану
квартиру не впливає на чинність
договору дарування від 07.10.2004 року, який
був укладений відповідно до вимог ст. 719
ЦК України.

Посилання позивача на те, що
договір дарування не був підданий
державній реєстрації за життя
дарувальника, тому в порядку ст. 210 ЦК
України є недійсним, є безпідставними,
оскільки закон не пов'язує чинність
договору дарування із його державною
реєстрацією.

Вимоги ст. 210 ЦК України щодо
державної реєстрації правочину
стосувались договорів купівлі-продажу
нерухомого майна, оскільки момент
вчинення таких правочинів відповідно
до статей 210 та 640 ПК пов'язувався з їх
державною реєстрацією.

Однак, з набранням чинності 01.01.2013
року Законом України «Про внесення
змін до Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» та інших
законодавчих актів», вже не
передбачено державної реєстрації
правочину, якщо в договорі не
передбачено інше, із зазначеної дати
скасовується обов'язок здійснювати
державну реєстрацію відповідного
договору купівлі-продажу після його
нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Так, за ч. З, 4 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, а правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

Враховуючи вищевикладене, судом
також не встановлено наявності
правових підстав передбачених ст.ст. 203,
215 Цивільного кодексу України для
визнання недійсним спірного договору
дарування.

При цьому, суд також враховував,
що іншим складом Малиновського
районного суду м. Одеси розглядалась
справа №1519/2-5551/11 за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - Державний
нотаріус Сьомої Одеської державної
нотаріальної контори Мельник Л.В. про
визнання недійсним договору дарування,
укладеного 07.10.2004 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, з підстав, передбачених ст.ст.
225,230 ЦК України.

Рішенням Малиновського районного
суду м. Одеси від 12.03.2012 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 12.06.2013 року, в
задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору дарування було
відмовлено. Вказане рішення набрало
законної сили.

За ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові відповідно до ч. 4
ст. 267 ЦК України.

До вимог про розірвання договору
дарування застосовується позовна
давність в один рік (ст. 728 ЦК України).

Оскільки оспорюваний договір
дарування був укладений 07.10.2004 року, суд
вважає, що позивачем було пропущено
строк позовної давності. Крім того,
позивач не є стороною спірного
правочину. В процесі розгляду справи
ОСОБА_3 не надав відповідних та
належних доказів та не довів суду, що
укладення ОСОБА_6 та ОСОБА_4 07.10.2004 року
договору дарування, якимось чином
порушує його особисті права та законні
інтереси, чи завдає йому шкоду.

При таких обставинах, суд зробив
правильний висновок, що ОСОБА_3
пропущено строк звернення із вимогами
про визнання договору дарування
недійсним, однак, суд відмовив в
задоволенні цих вимог по суті.

Враховуючи те, що правові
підстави для визнання договору
дарування недійсним відсутні, право
власності на подароване нерухоме майно
належить відповідачу з часу його
прийняття, суд відмовив і в задоволенні
позовних вимог про скасування
реєстрації права власності на квартиру
АДРЕСА_1, у м. Одесі, та про надання
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини, яка відкрилась
після смерті ОСОБА_6

Доводи апеляційної скарги не
приймаються до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи, а
письмових доказів на підтвердження
доводів апеляційної скарги до
апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів розглянувши скаргу в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, вважає, що суд першої інстанції
порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, рішення суду
відповідає фактичним обставинам
справи, а наведені в апеляційній скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, доводи
апеляційної скарги на увагу не
заслуговують та задоволенню не
підлягають, підстави для ухвалення
нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу,
прийшла до висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319,
324 ЦПК України, колегія суддів,

у
х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 19 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, однак її може
бути оскаржено до суду касаційної
інстанції, на протязі двадцяти днів.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді:
Г.О. Косогор

О.С.Комлева