Головуючий суду 1 інстанції - Сініцин
Доповідач - Туренко С.І.
Справа № 2/422/3/2013-ц
Провадження № 22ц/782/5326/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Луганськ

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючого - судді Туренка С.І.,

суддів - Галан Н.М., Авалян Н.М.,

при секретарі - Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі апеляційного суду
Луганської області у м. Луганську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення
Перевальського районного суду
Луганської області від 15 листопада 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» про
відшкодування шкоди спричиненої
здоров'ю внаслідок злочину, -

в
с т а н о в и л а:

04 січня 2010 року позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» про відшкодування шкоди
спричиненої здоров'ю внаслідок
злочину. В обґрунтування уточнених
позовних вимог посилалися на наступне.

14 жовтня 2006 року приблизно о 08 годині 45
хвилин, в районі зупинки транспорту,
розташованої поблизу будинку 1
кварталу 40 років Перемоги м. Зоринська
Перевальського району Луганської
області, ОСОБА_5 керуючи автобусом
марки «YOYEI ZGT 6710D», державний номер
НОМЕР_1, рухаючись до зупинки, порушив
вимоги п.10.1 Правил дорожнього руху
України та скоїв наїзд на позивачку -
ОСОБА_2, внаслідок чого позивачка
отримала тілесні ушкодження, які по
ступені тяжкості відносяться до тяжких
тілесних ушкоджень. Вироком
Перевальського районного суду
Луганської області від 13 листопада 2013
року, ОСОБА_5 визнаний винним у скоєнні
злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК
України. Після дорожньо-транспортної
пригоди, ОСОБА_2 змушена проходити
довготривале лікування на яке було
витрачено значні грошові кошти.
Оскільки ОСОБА_5 працював у ОСОБА_4,
відповідно до трудового договору між
працівником і фізичною особою №310 від
01.11.2005 року, то позивачка ОСОБА_2 просила
суд стягнути з ОСОБА_4, майнову шкоду у
розмірі 25180,93 гривні, яка складається: -
460,00 гривень - кошти витрачені нею на
освіту, але не використані в зв'язку
неможливістю навчання з причини
пошкодження здоров'я внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди; - 993,93
гривні матеріальні затрати на
транспорт і відправлення поштової
кореспонденції при розгляді
кримінальної справи за обвинуваченням
ОСОБА_5; - та на підставі ст.ст.1172, 1195 ЦК
України - 23727,00 гривень розмір
спричинених витрат за період з 01.03.2007
року по 30.06.2010 року, а також просила
стягнути моральну шкоду у розмірі 97450,00
гривень. Спричинена позивачці ОСОБА_2
моральна шкода виразилась у фізичному
болі і стражданнях, які вона відчувала
від отриманих травм, від операцій, в
порушенні нормальних життєвих зв'язків
з причини неможливості продовження
активного суспільного життя,
неможливістю отримувати освіту. Вона
переживала з приводу недбалості водія
ОСОБА_5 при керуванні автобусом. Також
перенесла вісім операцій, що привело до
порушення сну, в неї низький
гемоглобін, втрата ваги, послаблений
імунітет. Травмована нога коротше
нормальної, що створює необхідність
носити широкі штани, спеціальне взуття.

Також, на підставі п.26.5 ст.26 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», вона просила стягнути з ПАТ
«УСК Гарант-Авто» понесену суму витрат
на придбання спеціального взуття у
розмірі 1440,00 гривень, а також на
відшкодування матеріальних витрат,
пов'язаних з необхідністю посиленого
харчування у розмірі 2625,93 гривні, і
витрати на транспорт, пов'язані з її
поїздками до різних лікарень, в різних
областях, у розмірі 11334,40 гривень. На
підставі ст.22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», просила стягнути зі
страхової компанії моральну шкоду у
розмірі ліміту відповідальності - 2550,00
гривень.

Крім того, після дорожньо-транспортної
пригоди і отримання травми ОСОБА_2, якій
була встановлена перша група
інвалідності з постійним доглядом, її
доглядала мати - ОСОБА_3, в зв'язку з чим
втратила частку заробітку у розміру
9405,20 гривень за період часу з 14.10.2006 року
по 01.10.2007 року, тому позивачка - ОСОБА_3
просила стягнути цю суму з ПАТ «УСК
Гарант-Авто». В результаті
дорожньо-транспортної пригоди
позивачці ОСОБА_3 була причинена
моральна шкода, що виразилась в
душевних стражданнях, з приводу
протиправних дій водія - ОСОБА_5, в
наслідок яких були спричинені тяжкі
тілесні ушкодження її дочці - ОСОБА_2,
яка перенесла декілька операцій і
відчувала фізичний біль, в зв'язку з чим
у неї були порушені нормальні життєві
зв'язки, вона була вимушена знаходитися
з дочкою у лікарнях. Тому, на підставі
ст. 1167 ЦК України, просила суд стягнути
моральну шкоду у розмірі 5000,00 гривень, а
саме з ОСОБА_4 у розмірі 2450,00 гривень, з
ПАТ «УСК Гарант-Авто» - 2550,00 гривень.

Рішенням Перевальського районного
суду Луганської області від 15
листопада 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ПАТ «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» на
користь ОСОБА_2 компенсацію за
спричинену моральну шкоду у розмірі 2550
грн., в іншій частині позовних вимог -
відмовлено за необґрунтованістю. В
частині позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3
до ОСОБА_4 - відмовлено за
безпідставністю. В частині позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ПАТ «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» -
відмовлено за безпідставністю. Також
стягнуто зі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4, в дольовому порядку, суму
судових витрат у розмірі 2877,70 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали
апеляційну скаргу, у якій просять
рішення суду скасувати і постановити
по справі нове рішення яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення проти апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши їх доводи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суді першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: 1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеністьобставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; 3) невідповідність
висновків суду обставинам справи; 4)
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають з встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
законним і обґрунтованим є рішення,
коли суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку судом першої інстанції вказані
вимоги закону повністю дотримані не
були.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2006 року,
приблизно о 08 годині 45 хвилин, в районі
зупинки транспорту, розташованої
поблизу будинку 1 кварталу 40 років
Перемоги м. Зоринська Перевальського
району Луганської області, автобус
марки «YOYEI ZGT 6710D», державний номер
НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_5,
скоїв наїзд на ОСОБА_2, внаслідок чого
вона отримала тяжкі тілесні
ушкодження. ОСОБА_5 перебував у
трудових відносинах з ОСОБА_4, який
застрахував свою цивільно-правову
відповідальність в ПАТ «УСК
Гарант-Авто», що підтверджується
трудовим договором між працівником і
фізичною особою № 310 від 01.11.2005 року та
полісом обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № ВА/ 3890406 відповідно до якого
ліміт відповідальності за шкоду,
заподіяну життю і здоров'ю (на одного
потерпілого) складає 51000 гривень.

Свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу від 21.04.2006 року,
підтверджується, що власником автобуса
марки «YOYEI ZGT 6710D», державний номер
НОМЕР_1, є ОСОБА_4

Вироком Перевальського районного суду
Луганської області від 13 листопада 2009
року, ОСОБА_5 визнаний винним у скоєнні
злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України
фізична або юридична особа, яка завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 суд першої
інстанції дійшов до висновку, що вимоги
заявлені до неналежного відповідача,
оскільки за скоєння
дорожньо-транспортної пригоди повинна
відповідати фізична особа, яка
здійснює підприємницьку діяльність, а
не фізична особа ОСОБА_4.

З вказаним висновком суду першої
інстанції погодитись не можна.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 під час дорожньо-транспортної
пригоди перебував з ОСОБА_4 в трудових
відносинах, що підтверджено трудовим
договором між працівником і фізичною
особою - суб'єктом підприємницької
діяльності без створення юридичної
особи з правом найму працівників №310
від 01.11.2005 року (т.1 а.с.8), та виконував
трудове завдання.

Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична
особа - підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
майном, крім майна, на яке згідно із
законом не може бути звернено
стягнення. Фізична особа - підприємець,
яка перебуває у шлюбі, відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім своїм
особистим майном і часткою у праві
спільної сумісної власності подружжя,
яка належатиме їй при поділі цього
майна.

Отже, вказаній статті передбачено лише
окремі специфічні риси
відповідальності фізичної
особи-підприємця. Такі обов'язкові її
елементи, як види, підстави та порядок
застосування відповідальності у ній не
врегульовані і повинні вирішуватися,
виходячи із загальних норм про
цивільно-правову відповідальність.

Підприємницька діяльність - це
діяльність на власний ризик та
особисту майнову відповідальність
підприємця. У першу чергу,
підприємницький ризик виявляється у
вірогідності втрати усього майна,
належного фізичній особі, до складу
якого згідно із ст.. 190 ЦК України
входять як окремі речі або їх
сукупність, так і майнові права та
обов'язки.

У зв'язку з вищевикладеним колегія
суддів дійшла висновку, що під час
вирішення справи суд першої інстанції
допустив помилку в застосуванні норм
матеріального та процесуального права,
а тому заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що фізична
особа ОСОБА_4 є належним відповідачем
по справі і може нести
відповідальність за завдану шкоду
позивачу.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення майнової шкоди у розмірі 460,00
гривень - кошти витрачені на освіту, але
не використані в зв'язку неможливістю
навчання з причини пошкодження
здоров'я внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди не
підлягають задоволенню, оскільки
позивачка скористалася правом на
академічну відпустку, після якої мала
право на продовження навчання. А тому
судова колегія вважає, що вказані
витрати не можна вважати майновою
шкодою, яка підлягає відшкодуванню.

Заявлені вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення матеріальних витрат на
транспорт і відправлення поштової
кореспонденції при розгляді
кримінальної справи за обвинуваченням
ОСОБА_5, у розмірі 993,93 гривні не
підлягають задоволенню в зв'язку з
необґрунтованістю вказаної суми та
відсутністю належних доказів на
підтвердження того, що позивачем були
витрачені ці кошти в зв'язку з
розглядом кримінальної справи.

Також, доводи апелянта ОСОБА_2, про
необхідність стягнення моральної
шкоди у розмірі, а саме 97450,00 гривень не
заслуговують на увагу за наступних
підстав.

Згідно із п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні інших цивільних
прав, порушенні нормальних життєвих
зв'язків через неможливість
продовження активного громадського
життя, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до статті 1167 ЦК України,
якщо моральної шкоди завдано
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю фізичної особи внаслідок
дії джерела підвищеної небезпеки, така
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим, органу місцевого
самоврядування, фізичної або юридичної
особи, яка її завдала.

Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна
шкода відшкодовується грішми. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також з
урахуванням інших обставин, що мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності та справедливості.

Як вбачається з пояснень відповідача
ОСОБА_4, то він під час розслідування
кримінальної справи, надавав ОСОБА_2 у
якості відшкодування моральної шкоди
суму у розмірі 3600 гривень.

Також, суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив позовні
вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «УСК Гарант-Авто»,
в частині стягнення моральної шкоди у
розмірі 2550,00 гривень, відповідно до п.22.3
ст.22 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» в межах не
більше ніж 5% ліміту, визначеного у
пункті 9.3 статті 9 цього Закону.

Полісом №ВА/3890406 цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, укладеним між
Публічним акціонерним товариством
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» і ОСОБА_4,
підтверджується встановлений ліміт
відповідальності за заподіяну шкоду
життю, здоров'ю потерпілого, у розмірі
51000 гривень.

Таким чином, при визначенні суми
відшкодування моральної шкоди,
враховано вказані обставини, ступінь
вини відповідача, а тому судова колегія
не вбачає підстав для додаткового
стягнення моральної шкоди з
відповідача ОСОБА_4

Позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення
спричиненої шкоди здоров'ю відповідно
до статті 1195 ЦК України у розмірі 23727,00
гривень за період з 01.03.2007 року по 30.06.2010
року, судова колегія вважає
обґрунтованими.

Оскільки відповідачем ОСОБА_4 було
застраховано свою цивільно-правову
відповідальність в ПАТ «УСК
Гарант-Авто», то дана сума підлягає
стягненню з вказаної страхової
компанії за наступних підстав.

У статті 1195 ЦК України закріплене
загальне правило, відповідно до якого
фізична або юридична особа, що завдала
шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Відповідно до ч.2 ст. 1195 ЦК України у
разі каліцтва або іншого ушкодження
здоров'я фізичної особи, яка в момент
завдання шкоди не працювала, розмір
відшкодування визначається виходячи з
розміру мінімальної заробітної плати.

Потерпілому внаслідок ушкодження
здоров'я може бути призначені пенсії
або інші соціальні виплати. Такі
виплати не можуть бути втрачені у
зв'язку із відшкодуванням заподіяної
шкоди. Розмір відшкодування шкоди,
заподіяної каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, обчислюється без
урахування пенсії, призначеної у
зв'язку з втратою здоров'я, або пенсії,
яку потерпілий одержував до цього, а
також інших доходів.

Відповідно до п. 22.1. ст.. 22 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» (в редакції на час вчинення
дорожньо-транспортної пригоди) при
настанні страхового випадку страховик
відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно із статтею 23 цього Закону
шкодою, заподіяною життю та здоров'ю
потерпілого у результаті
дорожньо-транспортної пригоди, є шкода
(в тому числі моральна шкода), пов'язана:
з лікуванням потерпілого; з тимчасовою
втратою працездатності потерпілим; із
стійкою втратою працездатності
потерпілим; із смертю потерпілого.

Згідно довідок МСЕК вбачається, що
позивачу ОСОБА_2 було встановлено: - І
групу інвалідності з 16 лютого 2007 року
по 01 березня 2008 року; - ІІ групу
інвалідності з 01 березня 2008 року по 01
березня 2009 року; - ІІ групу інвалідності
з 01 березня 2009 року по 01 березня 2010 року;
- ІІ групу інвалідності з 01 березня 2010
року по 01 березня 2011 року (т.1 а.с. 95, 146, 198,
т.2 а.с. 120-121).

Оскільки на момент
дорожньо-транспортної пригоди
позивачка ОСОБА_2 не працювала, то і
розмір відшкодування нею обґрунтовано
розрахований відповідно до
мінімальної заробітної плати
встановленої законами України про
державний бюджет на відповідний період
з 01.03.2007 року по 30.06.2010 року.

Також підлягають частковому
задоволенню заявлені позовні вимоги
ОСОБА_2 до відповідача ПАТ «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» на
відшкодування транспортних витрат
пов'язаних з поїздками до лікувальних
установ.

Так, відшкодування збитків у зв'язку з
лікуванням потерпілого відповідно до
ст.. 24 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» визнаються
обґрунтованими витратами, пов'язаними
з доставкою, розміщенням, утриманням,
діагностикою, лікуванням та
реабілітацією потерпілого у
відповідному закладі охорони здоров'я,
медичним піклуванням, лікуванням у
домашніх умовах та купівлею лікарських
препаратів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачка неодноразово знаходилась у
медичних закладах Луганської та
Донецької області на лікуванні
пов'язаному з отриманими травмами в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася 14.10.2006 року.

Вказані обставини підтверджуються
епікризами відповідних медичних
закладів (т.1 а.с. 70, 74, 88, 121, 126, 155),
транспортними витратами та
відповідними квитанціями на вище
вказану суму у розмірі 2699,00 гривень.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції, що не
підлягають задоволенню позовні вимоги
ОСОБА_2 щодо витрат на придбання
спеціального взуття у розмірі 1440,00
гривень, а також на відшкодування
матеріальних витрат, пов'язаних з
необхідністю посиленого харчування у
розмірі 2625,93 гривні, оскільки вони не
підтверджені належними доказами
(медичними висновками), а відповідно до
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», в редакції, що
діяла на час дорожньо-транспортної
пригоди, таке відшкодування не
передбачене.

Відмовляючи у задоволенні заявлених
вимог позивачці ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив з їх
безпідставності, оскільки остання не
довела, що злочином, внаслідок якого її
дочці ОСОБА_2, було завдано тяжких
тілесних ушкоджень, їй спричинена
матеріальна та моральна шкода, а тому
суд дійшов висновку, що вона не є
потерпілою згідно чинного
законодавства України, і вона не має
права на будь-яке відшкодування.

З вказаним висновком погоджується
судова колегія, оскільки він
відповідає нормам матеріального та
процесуального права.

Таким чином, судова колегія прийшла до
висновку, що рішення суду першої
інстанції слід змінити, а саме: позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто» про
відшкодування шкоди спричиненої
здоров'ю внаслідок злочину
задовольнити частково та стягнути з
ПАТ «Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» суму у відшкодування
шкоди у розмірі 26426,00 гривень, у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4
відмовити з інших підстав.

Крім того, суд першої інстанції
необґрунтовано прийшов до висновку про
необхідність стягнення з позивачів в
дольовому порядку на користь
відповідача ОСОБА_4 понесених ним
судових витрат за проведення
автотехнічної експертизи № 2482/18 від
11.03.2013 року у розмірі 1324,08 грн., та за
проведення судово-медичної експертизи
№ 127/182 від 11.07.2013 року у розмірі 1553,62
грн., а тому в цій частині рішення також
підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України на
користь позивача з Публічного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Гарант-Авто»
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 264 гривні 26 копійок.

Керуючись ст.ст. 209, 303,307,309, 313, 314,316 ЦПК
України судова колегія, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Перевальського районного суду
Луганської області від 15 листопада 2013
року змінити.

Скасувати рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, Публічного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» про
відшкодування шкоди спричиненої
здоров'ю в наслідок злочину та ухвалити
в цій частині нове рішення яким позовні
вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Українська страхова
компанія «Гарант-Авто» на користь
ОСОБА_2 у відшкодування шкоди в розмірі
26426 (двадцять шість тисяч чотириста
двадцять шість) гривень 00 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 відмовити з інших підстав.

Скасувати рішення в частині розподілу
судових витрат та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким стягнути з
Публічного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія
«Гарант-Авто» судовий збір на користь
держави у розмірі 264 гривні 26 копійок.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак його
може бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
безпосередньо до суду касаційної
інстанції: Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: