Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Подрєзова Г. О.
,

при секретарі - Александрова
А. С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Біла Церква

позовну заяву ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, 3-я особа приватний нотаріус
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі - продажу
недійсним;

В С Т А Н О В И В :

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 звернулися до суду з вказаним
позовом, в якому послалися на те, що
15.11.2010р. ними було укладено з
відповідачем ОСОБА_4 договір застави
квартири АДРЕСА_1 , яка належала їм на
праві спільної часткової власності з
метою допомогти знайомому ОСОБА_6
отримати в борг грошові кошти, сума
яких їм не відома. Протягом певного
часу вони продовжували проживати у цій
квартирі, сплачувати житлово -
комунальні платежі, однак з серпня 2013р.
ОСОБА_4 став вимагати у них звільнення
квартири, пояснивши тим, що ОСОБА_6 свої
зобов»язання перед ОСОБА_4 не виконав, а
у нотаріуса 15.11.2010р. насправді було
укладено договір купівлі - продажу
квартири, а не договір застави. Крім
цього відповідач звернувся до суду з
позовом про усунення ними перешкод по
користуванню квартирою шляхом
виселення. Посилаючись на зазначені
обставини, а також на те, що договір
купівлі - продажу ними було укладено
під впливом обману, обман стосувався
природи правочину, наслідків які бажав
для себе відповідач, а не власники
квартири, оскільки наміру продавати
квартиру у них не було, а іншого житла
не має. Також, зазначена в п. 2.1 договору
від 15.11.2010р. сума продажу квартири -
35217грн. фактично не була виплачена ні
під час вчинення договору ні після
цього. Посилаючись на вищезазначене, а
також на те, що оспорюваний договір
купівлі - продажу квартири є недійсним
з підстав ст.. 230 ЦК України, оскільки не
відповідає вимогам дійсності
правочину, в тому числі обставинам, що
мають істотне значення, визначеним
ст.229 ЦК України, просили суд визнати
договір від 15.11.2010р. недійсним.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 та її представник , позивачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні вимоги змінили
та просили визнати оспорюваний договір
купівлі - продажу квартири від 15.11.2010р. -
удаваним правочином та визнати, що
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину застави, який
сторони насправді вчинили на суму,
зазначену у договорі.

Відповідач ОСОБА_4 в судове
засідання не з»вився, хоч про час і
місце розгляду справи був повідомлений
належним чином, а його представник
позовні вимоги не визнав повністю,
пояснив, що договір купівлі - продажу
квартири був укладений особисто
позивачами, вони були ознайомлені
нотаріусом про зміст правочину, та
наслідки укладення правочину були їм
роз»яснені та зрозумілі. Крім цього,
відсутні письмові докази укладення
договору позики, на який посилаються
позивачі, як на підтвердження
укладення 15.11.2010р. договору застави в
забезпечення договору позики.

Заслухавши пояснення
представників сторін, позивачів,
покази свідків, розглянувши матеріали
справи, суд вважає, що позов до
задоволення не підлягає.

Позивачка ОСОБА_1, її
представник в судовому засіданні та
позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_2 послалися на
те, що підставою визнання договору
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1
укладеного 15.11.2010року між ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 з одної сторони та
ОСОБА_4 з другої сторони, посвідченого
приватним нотаріусом
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованого в реєстрі № 1820 є те, що
позивачі уклали цей договір, вважаючи,
що насправді укладають договір застави
квартири, про що їх запевнив відповідач
по справі та ОСОБА_6, який сказав їм , що
це необхідно для отримання від ОСОБА_4
в позику грошових коштів, сума яких
позивачам не відома, але вони
поручалися за позику грошових коштів в
еквіваленті 4000дол. США.

Відповідно до вимог ч.1 ст.235
ЦК України - удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. А згідно з ч.2 цієї статті якщо
буде встановлено, що правочин був
вчинений сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили, відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Тобто, в даному випадку при
вирішенні спору про укладення
удаваного правочину, суду необхідно
встановити чи дійсно позивачі з метою
приховання іншого правочину, який вони
насправді мали на увазі, вчинили
удаваний правочин, в тому числі те, що
обидві сторони свідомо, з певною метою,
документально оформили правочин, але
насправді між ними встановилися інші
правовідносини.

Також, судом враховано, що
суб'єкт, який вимагає визнання
правочину недійсним як укладеного з
метою приховати іншого правочину,
повинен довести, що правочин укладений
з такою метою.

Відповідно до норми закону
про удаваний правочин ознакою
удаваного правочинів є те, що
розбіжність між волею та її зовнішнім
виявом стає наслідком навмисних дій
його учасників, які мають за мету
одержання певної користі усіма або
принаймні одним із них. Різниця полягає
в тому, що за удаваного правочину
настають інші права та обов'язки, ніж
ті, що передбачені правочином.

В судовому засіданні
позивачі, які були допитані в якості
свідків та попереджені про кримінальну
відповідальність за ст.ст. 384,385 КК
України стверджували, що нотаріусом їм
не було роз»яснено, який насправді
правочин ними був укладений, а тексту
договору від 15.11.2010р. вони не читали,
вважали, що укладають договір застави
квартири в забезпечення договору
позики грошових коштів їх знайомим
ОСОБА_6 у ОСОБА_4 про суму позики їм
особисто не відомо.

Позивачка ОСОБА_2 послалася на
те, що укладенню правочину 15.11.2010р.
передувала її робота в нічній зміни на
КП «Білоцерківський хлібокомбінат» з
17-00год 14.11.2010р. по 07-00год. 15.11.2010р., чим
підтвердила, що не мала можливості
детально ознайомитися з документами у
нотаріуса.

Крім цього, позивачі
послалися на ті обставини, що договір
купівлі - продажу квартири не був
виконаний сторонами, в тому числі
грошові кошти не передавалися
позивачам, відповідач не вселився у цю
квартиру, а ними до цих пір сплачуються
житлово - комунальні послуги за
квартиру. Крім цього позивачі мають
кредитні договори з фінансовими
установами, що свідчить, на їх думку,
про неможливість продажу квартири,
оскільки іншого житла у них не має.

Але, суд вважає, що сам по собі
факт невиконання сторонами умов
правочину не робить його фіктивним, про
що зазначено в п. 19 постанови Пленуму
ВСУ від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Судом було витребувано з
Київського обласного державного
нотаріального архіву та ретельно
досліджено матеріали посвідчення
приватним нотаріусом Білоцерківського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
договору купівлі - продажу квартири від
15.11.2010р., зареєстрованого в реєстрі
№1820.

При огляді матеріалів
посвідчення оспорюваного договору,
судом не виявлено будь-яких порушень,
пов»язаних з вчиненням дій приватним
нотаріусом ОСОБА_5

Згідно з повідомленням
начальника Головного управління
юстиції в Київській області від 12.02.2014р.
№ 232-8-5/8 нотаріальну діяльність
приватного нотаріуса ОСОБА_5 припинено
27.03.2013р.

З матеріалів кримінального
провадження № 0005259 за ознаками
кримінального правопорушення за ч.1
ст.190 КК України вбачається, що на запит
ст.слідчого до начальника Головного
управління юстиції в Київській області
отримано відповідь щодо проведення
планової комплексної перевірки
організації нотаріальної діяльності
та виконання правил нотаріального
діловодства приватного нотаріуса
ОСОБА_5 За результатами перевірки
діяльність приватного нотаріуса
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 визнано
задовільною.

Також, згідно показів свідка
ОСОБА_8 , яка працювала помічником
приватного нотаріуса ОСОБА_5 під час
укладення договору купівлі-продажу
квартири від 15.11.2010р. - коли до неї
звернувся адвокат про надання
матеріалів посвідчення цього договору,
вона пригадала, що продавцями квартири
була сім»я в складі 3-х осіб, один з яких
затримувався на роботі і його чекали
інші сторони договору. Нею особисто
було надано продавцям квартири для
ознайомлення проект договору, щоб вони
ознайомилися та усунули можливі
помилки.

З показів свідка ОСОБА_6
вбачається, що він особисто був
знайомий з ОСОБА_1, попросив надати в
борг кошти 18,0тисяч доларів США, але ні у
його знайомої, ні у членів її сім»ї
таких коштів не було, а тому він
запропонував їм заставити квартиру в
забезпечення його боргу 5тис.доларів
США, оскільки саме таку суму йому
необхідно було на той час повернути.
Власники квартири погодилися з його
пропозицією і 15.11.2010р. уклали договір
застави квартири. Письмового договору
позики грошових коштів не укладалося.

З показів допитаної в
судовому засіданні свідка ОСОБА_9 -
сусідки по квартирі позивачів,
вбачається, що їй не було відомо про
намір позивачів продавати квартиру.

Отже, в ході розгляду справи
було достовірно встановлено, що
15.11.2010року позивачами внаслідок
добровільного формування внутрішньої
волі відбулося укладення договору
купівлі - квартири за ціною зазначеною
в п.2.1 договору - 35217грн.

Суд критично оцінює
твердження позивачів щодо відсутності
у них можливості ознайомитися з
умовами договору, який ними був
підписаний 15.11.2010р., доказів того, що цей
договір укладався з метою приховати
інший правочин суду також не надано.

Так, за договором застави
ст. 572 ЦК України - в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов»язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).
Відповідно до ч.1 ст. 584 цього Кодексу у
договорі застави визначаються суть,
розмір і строк виконання зобов»язання,
забезпеченого заставою, подається опис
предмета застави, а також визначаються
інші умови, погоджені сторонами
договору.

В даному випадку, суду не
було надано належних доказів укладення
договору позик між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, а
також суми позики грошових коштів та
строку їх повернення.

Свідок ОСОБА_6 на запит
представника відповідача чітко
показав, що письмового договору позики
грошей з ОСОБА_4 укладено не було.

Суд виходить з того, що ст.
1047 ЦК України передбачено, договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Тобто підтвердженням
укладення договору позики грошових
коштів є лише письмовий документ.

А також, суд враховує вимогу
ст. 1051 цього Кодексу, згідно з якою -
якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

За відсутності належних
доказів наявності договору позики
грошових коштів між ОСОБА_4 та ОСОБА_6,
належних доказів на підтвердження
укладення саме договору застави, в
забезпечення договору позики,
відсутності доказів, що сторони мали
на меті та свідомо бажали приховати
правочин щодо застави свого майна, а
тому суд вважає, що позовні вимоги не
доведені належними доказами по справі
і до задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст.15,60,212-215,218,223 ЦПК
України, ст.235 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, 3-я
особа приватний нотаріус
Білоцерківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі - продажу
недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Білоцерківський міськрайонний
суд протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя Г. О. Подрєзова