Справа №2-410/3060/12
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року Дніпропетровський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючої судді Озерянської Ж.М.

при секретарі Рись Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у сел. Ювілейному цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договорами позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
договорів позики недійсними, -

В С Т А Н О В И В :

В червні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовною заявою про стягнення
заборгованості за договором позики, в
якій просив постановити рішення, яким
стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму
боргу за договорами позики у розмірі 200
000 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його
користь збільшення суми за договором
позики у зв'язку із нарахуванням
індексу інфляції та 3% річних у розмірі
228 980 грн.; покласти на ОСОБА_2 витрати по
справі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказав,
що протягом серпня - вересня 2008 року між
ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договори позики, а саме: Договір позики
від 18.08.2008 року на суму 100000 грн. та
Договір позики від 15.09.2008 року на суму
100000 грн. Відповідно до п. 2 Договорів,
позика передається ним відповідачу
безпосередньо при підписанні
сторонами цього договору готівкою.
Відповідно до п. 5 кожного Договору
відповідач зобов'язується повернути
позику в повному обсязі у строк до
11.10.2009 року. В порушення умов договору
та його законних прав, станом на 01.06.2012
року, відповідач так і не виконав вимог
Договорів перед ним, а саме грошових
зобов'язань щодо повернення
вищевказаних сум в розмірі 200000 грн.
Індекс інфляції в 2010 році становив 109,1%,
в 2011 - 104,6%, в 2012 році по місяцях: січень -
100,2, лютий - 100,2, березень - 100,3, квітень -
100,0. Таким чином, за весь період
прострочення виконання зобов'язання
відповідачем індекс інфляції склав: 109,1
х 104,6 х 100,2 х 100,2 х 100,3 х 100,0 = 114,9%. Отже,
розмір інфляції за період з 01.01.2010 року
по 01.06.2012 року становить 22980,00 грн.
Розмір неустойки складає 200 000,00 х 0,03 =
6000,00 грн. Таким чином, загальна
заборгованість відповідача перед ним,
ОСОБА_1 станом на дату подання позовної
заяви складає 228980,00 грн. Оскільки
відповідач відмовляється повернути
кошти, позивач вимушений звернувся до
суду з даним позовом для захисту своїх
законних прав та інтересів.

В листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернувся з
зустрічним позов до ОСОБА_1, в якому
просив визнати недійсним Договір
позики від 18 серпня 2008 року, сторонами
якого є ОСОБА_1 та він, ОСОБА_2; визнати
недійсним Договір позики від 15 вересня
2008 року, сторонами якого є ОСОБА_1 та
він, ОСОБА_2.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2
вказав на те, що у липні 2012 року він
поштою отримав з Дніпропетровського
районного суду ухвалу про відкриття
провадження у справі 2-410/3060/12 за позовом
ОСОБА_1 до нього, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості та копію позовної заяви
з додатками. До вищевказаної позовної
заяви було додано копії Договору
позики від 18.08.2008 року та Договору
позики від 15.09.2008 року, відповідно до
яких ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 гроші на
загальну суму 200 000,00 грн. Оскільки
вищевказані Договори позики він ніколи
не підписував, з їх змістом не
ознайомлювався, вважає, що вимоги
ОСОБА_1 щодо стягнення з нього грошових
коштів є безпідставними. Вважає, що
вищевказані Договори позики оформлено
з явним порушенням ст. 203, 208, 215, 638 ЦК
України, оскільки цих договорів він,
ОСОБА_2 не підписував і, відповідно,
прийняття ним зобов'язань за цими
договорами не відповідає його
внутрішній волі. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Таким чином, ОСОБА_2 вважає,
що Договір позики від 18 серпня 2008 року
та Договір позики від 15 вересня 2008 року
мають бути визнані недійсними на
підставі рішення суду, а тому звернувся
до суду з зустрічним позовом.

Представник ОСОБА_1 за довіреністю
ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала та просила
задовольнити їх у повному обсязі.
Зустрічний позов ОСОБА_2 не визнала та
просила відмовити в його задоволенні.

Представник ОСОБА_2 за довіреністю
ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні
вимоги ОСОБА_1 не визнав, зустрічний
позов підтримав та просив задовольнити
в повному обсязі.

Вислухавши представників сторін,
свідків, вивчивши матеріали справи, суд
прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі та на
підтвердження укладення договору та
його умов може бути представлена
розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної грошової
суми.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як встановлено в судовому засіданні, 18
серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був
укладений Договір позики, за яким
ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 100 000 (сто тисяч)
грн. та зобов'язався їх повернути до 11
жовтня 2009 року (том № 2 а.с.10). До
теперішнього часу ОСОБА_2 грошові кошти
ОСОБА_1 не повернув. Окрім того, 15
вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
був укладений Договір позики (том № 2
а.с.9), за яким ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 100 000
(сто тисяч) грн. та зобов'язався їх
повернути до 11 жовтня 2009 року. Факт
передачі коштів, підтвердили допитані
в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та
ОСОБА_6

Статтею 527 ЦК України, передбачено
зобов'язання боржника виконати свій
обов'язок, а кредитора - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту, а також право
кожної із сторін у зобов'язанні
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Крім того, відповідно до ч.ч. 2-3 ст. 545 ЦК
України, якщо боржник видав
кредиторові борговий документ,
кредитор, приймаючи виконання
зобов'язання, повинен повернути його
боржникові. У разі неможливості
повернення боргового документа
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Наявність
боргових документів у боржника
підтверджує виконання ним свого
обов'язку. Отже факт знаходження
боргового документа - оригіналів
Договорів позики у ОСОБА_1 свідчить про
невиконання зі сторони ОСОБА_2 своїх
боргових зобов'язань.

На підставі наведеного, суд приходить
до висновку про доведений факт щодо
наявності заборгованості по договорам
позики із сторони ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у
сумі 200 000 грн., яка підлягає стягненню
із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

У відповідності з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України до вимог про стягнення
неустойки застосовуються позовна
давність в один рік, а тому відповідно
до вимог цивільного законодавства
підлягають стягненню 3% річних в
простроченої суми у розмірі 6000 грн.

Що стосується індексу інфляції, то з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути
індекс інфляції за період з 01 січня 2010
року по 01 червня 2012 року (межі позовних
вимог) у розмірі 22980 грн.

Таким чином, загальна сума, яка
належить до сплати ОСОБА_1,
визначається наступним чином: основний
борг у розмірі 200 000 грн.+ сума інфляції у
розмірі 22980 грн. + 3% річних у розмірі 6000
грн. = 228 980 грн.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2
про визнання договорів позики
недійсними, то у їх задоволенні слід
відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України
та згідно роз'яснень п. 7 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсним» від 06.11.2009 року,
правочин може бути визнаний недійсним
лише на підставах, визначених законом,
та з застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.
Підставами недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
ЦК України, а саме: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним; правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Тобто, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього
Кодексу. Якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин). А,
відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Судом при винесенні рішення береться
до уваги наступне: боргові документи,
якими є оригінали Договорів позики від
18 серпня 2008 року та від 15 вересня 2008
року, що знаходиться у Кредитора -
ОСОБА_1, що підтверджує факт виконання
із сторони ОСОБА_1 договірних
зобов'язань щодо передачі коштів.
Посилання ОСОБА_2 на недійсність
Договорів позики на підставі ст. 203, 208,
215 ЦК України, суд відхиляє, оскільки
ним не наведено належних доказів у
підтвердження своїх вимог. Дослідивши
оригінали Договорів позики суд вважає,
що такі Договори позики відповідають
вимогам чинного законодавства як за
змістом, так і за формою.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. Здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб, права та
інтереси юридичних осіб, державні та
суспільні інтереси у спосіб,
визначений законами України (ст. 4 ЦПК
України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також
право на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Таким чином,
порушення, невизнання, оспорювання
суб'єктивного права є підставою для
звернення кожної особи до суду за
захистом свого особистого права із
застосуванням відповідного способу
захисту.

Частиною 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом та ст. 61 цього
Кодексу.

За висновком Дніпропетровського
науково-дослідного інституту судових
експертизи № 797-13 судової
почеркознавчої експертизи ,складеним 30
квітня 2013 року - підписи від імені
ОСОБА_2 у графах «Позичальник» в
договорах позики від 18 серпня 2008 року
та 15 вересня 2008 року вірогідніше всього
виконані не ОСОБА_2 ,а іншою особою (том
№ 1 а.с.186-202).Вирішити питання в
категоричній формі не надалось
можливим у зв»язку з неповним
відображенням окремих елементів та
штрихів підписів та ламінацією
досліджуваних документів,що не надало
можливості провести їх повне
дослідження. Однак, за висновком
науково-дослідного
експертно-криміналістичного центру
Управління Міністерства Внутрішніх
справ України на Придніпровській
залізниці № 2/4 судової почеркознавчої
експертизи ,складеним 24 січня 2014 року -
підпис в графі «Позичальник» в
Договорі позики від 18 серпня 2008 року
ймовірно виконано ОСОБА_2, а не іншою
особою, відповісти на питання в
категоричній формі не надалося
можливим у зв'язку з простотою будови
досліджуваних підписів, що обмежує
об'єм графічного матеріалу, що в них
містяться та слабким забарвленням
окремих штрихів та елементів; підпис в
графі «Позичальник» в Договорі позики
від 15 вересня 2008 року ймовірно виконано
ОСОБА_2 ,а не іншою особою, відповісти на
питання в категоричній формі не
надалося можливим у зв'язку з простотою
будови досліджуваних підписів, що
обмежує об'єм графічного матеріалу, що
в них містяться та слабким
забарвленням окремих штрихів та
елементів (том № 2 а.с.55-63).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З огляду на вище викладене, суд прийшов
до висновку, що у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
договорів позики недійсними слід
відмовити.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України,
до витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать витрати на
проведення судової експертизи.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
необхідно стягнути вартість витрат на
проведення судової експертизи 1875 грн. 20
коп.

Згідно ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд вирішує питання
щодо розподілу між сторонами судових
витрат. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
повинно бути стягнено сплачений
судовий збір в сумі 2289 грн. 80 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 625, 1046-1051 ЦК України, ст. 10, 57-60, 79, 88,
209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
договорами позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ідентифікаційний
номер -НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму
боргу у розмірі 228 980 грн. , що
складається за договором позики від
18.08.2008 року та договором позики від
15.09.2008 року : з суми основного боргу у
розмірі 200 000 грн., суми інфляції у
розмірі 22 980 грн. та 3% річних у розмірі
6000 грн., а також стягнути судовий збір у
розмірі 2289 грн. 80 коп. та 1875 грн. 20 коп.
витрат по проведенню експертизи, а
всього стягнути 233 145 грн. 00 коп.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання договорів позики
недійсними ,- відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя :
Озерянська Ж.М.