АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/790/2123/14р.
Справа № 619/3346/13
Головуючий 1 інст. Остропілець Є.Р.
Категорія: відшкодування шкоди
Доповідач - Колтунова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Костенко Т.М.,

при секретарі: Попій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 в інтересах якого діє
ОСОБА_1 на рішення Дергачівського
районного суду Харківської області від
03 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_1 до
страхового товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія», ОСОБА_3
про стягнення матеріальної та
моральної шкоди завданої внаслідок
дорожньо - транспортної пригоди, -

ВСТАНОВИЛА:

05 липня 2013 року ОСОБА_1 в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до
страхового товариства з додатковою
відповідальністю «Гарантія», ОСОБА_3
про стягнення матеріальної та
моральної шкоди завданої внаслідок
дорожньо - транспортної пригоди (далі
ДТП).

Позивач посилалась на ті обставини, що
вона перебувала у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_4, мешкала з ним з 2009
року однією сім'єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народився син ОСОБА_2.

У свідоцтві про народження дитини
батьком зазначений ОСОБА_4, який
усиновив дитину у встановленому
законом порядку.

06 січня 2013 року близько о 18 годині 50
хвилин автомобіль «Оpel Kadett», державний
номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3, в
районі вул. Петровського у селищі Мала
Данилівка Дергачівського району
Харківської області скоїв наїзд на
пішохода ОСОБА_4, внаслідок чого
останній отримав тілесні ушкодження,
від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

17 квітня 2013 року кримінальне
провадження по факту ДТП було закрито у
зв'язку з відсутністю у діяннях ОСОБА_3
складу злочину.

Цивільна відповідальність ОСОБА_3 була
застрахована у страховому товаристві з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» (далі СТзДВ «Гарантія»).

22 травня 2013 року позивач звернулась до
страховика із заявою про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої їй та дитині внаслідок смерті
ОСОБА_4, але їй було відмовлено на тій
підставі, що відсутній страховий
випадок.

Внаслідок ДТП їй була завдана
матеріальна шкода у сумі 6 183,95 грн., яка
складається з витрат на лікування
померлого у лікарні - 3 115,00 грн. та на
його поховання - 3 068,95 грн.

У відшкодування моральної шкоди
позивач просила стягнути 50 000,00 грн.,
мотивуючи тим, що внаслідок смерті її
чоловіка вона пережила сильний стрес і
до цього часу перебуває у пригніченому
стані, зміни у її житті потребують
додаткових зусиль для виховання
дитини.

Крім того, оскільки їх спільна з
померлим дитина знаходилась на
утриманні ОСОБА_4, то позивач просила
суд стягнути на користь малолітнього 220
224,00 грн. або по 1147,00 грн. щомісячно,
тобто суму з періоду смерті батька
дитини та до досягнення нею 18- річчя, у
зв'язку з втратою годувальника.

Також у відшкодування спричиненої
малолітньому ОСОБА_2 моральної шкоди
позивач просила суд стягнути 50 000,00 грн.,
зазначаючи, що дитина буде рости без
батька, позбавлена права на
батьківське виховання.

13 січня 2014 року позивач уточнила свої
позовні вимоги та просила суд стягнути
з СТзДВ «Гарантія» на її користь
матеріальну шкоду у розмірі 6 183,95 грн.,
яка складається з витрат на лікування,
на поховання померлого та у
відшкодування моральної шкоди, яку
завдано смертю потерпілого, у розмірі 13
764,00 грн. Стягнути з СТзДВ «Гарантія» на
користь малолітнього ОСОБА_2.
матеріальну шкоду у зв'язку із втратою
годувальника у розмірі 1147,00 грн.
щомісячно, у межах ліміту страхової
виплати у розмірі 86 236,00 грн., та 13 764,00
грн. у відшкодування моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь
малолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_1 моральну
шкоду, яку завдано смертю потерпілого,
у розмірі 36 236,00 грн., кожному.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
проти задоволення позовних вимог
заперечували, посилаючись на ті
обставини, що померлий ОСОБА_4 допустив
умисне протиправне діяння, що стало
причиною його смерті, тобто шкода була
спричинена внаслідок умислу самого
потерпілого.

Представник СТзДВ «Гарантія» в судове
засідання не з'явився, в запереченнях
на позов вказав, що правові підставі
для задоволення позову відсутні.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 03 лютого
2014 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 в
інтересах якого діє ОСОБА_1 - залишені
без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
сина ОСОБА_2, просить скасувати рішення
суду першої інстанції, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги у повному обсязі, посилаючись на
ті обставини, що рішення суду ухвалене
з порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам по
справі.

Судом першої інстанції необґрунтовано
було зазначено, що у ОСОБА_3 та у СТзДВ
«Гарантія» не виникла цивільно -
правова відповідальність, а саме
обов'язок відшкодувати шкоду, завдану
джерелом підвищеної небезпеки, що
спричинило смерть потерпілого, за
відсутності вини відповідача у ДТП.

Дані висновки суду першої інстанції не
відповідають вимогам ч.2 ст. 1187 ЦК
України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
її представник підтримували
апеляційну скаргу.

ОСОБА_3 та його представник проти
задоволення апеляційної скарги
заперечували.

Представник СТзДВ «Гарантія» в судове
засідання не з'явився, про час та місце
слухання справи повідомлений належним
чином.

В запереченнях проти задоволення
позову зазначила, що не виникла
цивільно - правова відповідальність
ОСОБА_3, у зв'язку з чим вони не повинні
відшкодовувати матеріальну та
моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_4
(а.с. 139, 143, 145, 150, 152-154).

Просили суд у задоволенні апеляційної
скарги відмовити, посилаючись на ті
обставини, що рішення суду є законним
та обґрунтованим.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про стягнення суми у
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди заподіяної їй та її
сину ОСОБА_2 смертю ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив із того, що вини
ОСОБА_3 у заподіянні шкоди здоров'ю
ОСОБА_4 не встановлено, у зв'язку з чим
не виникає і цивільно - правова
відповідальність останнього.

ДТП сталося внаслідок порушення
пунктів 4.7 та 4.10 Правил дорожнього руху
України потерпілим, який переходив
проїзну частину дороги за межами
пішохідного переходу.

Крім того, ОСОБА_3 не є власником
автомобілю, а керував ним за
довіреністю, а тому він не підпадає під
категорію осіб, визначених у ч.2 ст. 1187
ЦК України.

За таких підстав, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що підстав,
передбачених ст.ст. 1166, 1167 ЦК України,
для задоволення позову немає.

Колегія суддів вважає, що погодитися з
даними висновками суду першої
інстанції не можна, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, підтверджується
письмовими доказами та не оспорюється
сторонами, що 06 січня 2013 року по вул.
Петровського у сел.. Мала Данилівка
Дергачівського району Харківської
області сталася дорожньо - транспортна
пригода, автомобіль «Оpel Kadett»,
державний номер НОМЕР_1 під керуванням
ОСОБА_3 скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4,
який від отриманих тяжких тілесних
ушкоджень помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11,12,
16-21).

Керував автомобілем «Оpel Kadett»,
державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3 на
підставі довіреності. Дані обставини
він підтвердив як в суді першої, так і в
суді апеляційної інстанції, пояснив, що
довіреність надати не може, оскільки
повернув її власнику, прізвище, ім'я, по
батькові якого не пам'ятає.

Відповідно до полісу АЕ/0104825 від 12
жовтня 2012 року цивільно - правова
відповідальність користувача цього
автомобіля була застрахована ОСОБА_3 в
СТзДВ «Гарантія» (а.с. 47).

За змістом постанови про закриття
кримінальної справи від 17 квітня 2013
року в ході досудового розслідування
встановлено, що дорожньо- транспортна
пригода сталася внаслідок порушення
пішоходом ОСОБА_4 вимог п.п. 4.7 і 4.10
Правил дорожнього руху України (а.с. 15).

Відповідно до частин 2,5 статті 1187 ЦК
України шкода, завдана джерелом
підвищеної небезпеки, відшкодовується
особою, яка на відповідній правовій
підставі (право власності, інше речове
право, договір підряду, оренди тощо)
володіє транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого.

Таким чином, головною особливістю
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, є те, що
володільця небезпечного об'єкта буде
зобов'язано відшкодовувати шкоду
незалежно від вини цієї особи.

Разом з цим, відповідальність за шкоду,
заподіяну джерелом підвищеної
небезпеки, має свої межі, за якими
відповідальність виключається. Межа
відповідальності визначає сферу дії
обставин, які виключають
відповідальність. До них належать
непереборна сила та умисел
потерпілого.

Обов'язок доведення умислу потерпілого
або наявності непереборної сили
законом покладається на володільця
джерела підвищеної небезпеки, оскільки
діє цивільно - правова презумпція
заподіювача шкоди.

У відповідності з роз'ясненнями, які
містяться в п.7 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
№ 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» під
непереборною силою слід розуміти,
зокрема, надзвичайні або невідворотні
за даних умов події (пункт 1 частини
першої статті 263 ЦК України), тобто ті,
які мають зовнішній характер.

Під умислом потерпілого слід розуміти,
зокрема, таку його протиправну
поведінку, коли потерпілий не лише
передбачає, але і бажає або свідомо
допускає настання шкідливого
результату.

При розгляді справи як в суді першої
інстанції так і суді апеляційної
інстанції, не було надано доказів, що
померлий ОСОБА_4 не мав умислу на
самовбивство.

Порушення ним Правил дорожнього руху
України може свідчити про грубу
необережність потерпілого, що при
певних обставинах є підставою для
зменшення розміру відшкодування шкоди
відповідно до частини 2 статті 1195 ЦК
України, проте закон не передбачає
грубу необережність, як обставину, що
звільняє володільця від
відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
помилкового висновку, що відсутність
вини володільця джерела підвищеної
небезпеки в заподіянні шкоди здоров'ю
потерпілого ОСОБА_4, а порушення
останнім Правил дорожнього руху
України тобто, перехід проїзної
частини дороги за межами пішохідного
переходу, є правовою підставою для
звільнення відповідачів від
відшкодування завданої шкоди
внаслідок ДТП.

У ОСОБА_3 виникла цивільно - правова
відповідальність (обов'язок
відшкодувати шкоду) навіть за
відсутності його вини у ДТП на підставі
частини 5 статті 1187 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції
відносно того, що ОСОБА_3 не є власником
транспортного засобу, у зв'язку з чим на
нього не може бути покладений обов'язок
по відшкодуванню шкоди з підстав
передбачених частиною 5 статті 1187 ЦК
України, не є обґрунтованими, оскільки
вони суперечать вимогам частини 2
статті 1187 ЦК України, роз'ясненням, які
містяться в п.6 вищезазначеної
постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, відповідно до яких, особою, яка
зобов'язана відшкодувати шкоду,
завдану джерелом підвищеної небезпеки,
є фізична або юридична особа, що на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди, позички тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням норм
матеріального права, висновки суду не
відповідають фактичними обставинам по
справі, у зв'язку з чим рішення суду
підлягає скасуванню на підставі
пунктів 3,4 частини 1 статті 309 ЦПК
України.

Колегія суддів ухвалює нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1 в її
інтересах та в інтересах малолітньої
дитини задовольняє частково, виходячи
з наступного.

Як зазначалось, цивільно - правова
відповідальність володільця
транспортного засобу «Оpel Kadett», 1987 року
випуску, державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3
була застрахована у СТзДВ «Гарантія»
(а.с. 47).

Відповідно до пункту 2 цього страхового
поліса страховим випадком є подія,
внаслідок якої заподіяна шкода третім
особам під час дорожньо - транспортної
пригоди, яка сталася за участю
забезпеченого транспортного засобу і
внаслідок якої настає цивільно -
правова відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована за
договором.

Таким чином, оскільки у ОСОБА_3 виникла
цивільно - правова відповідальність
внаслідок ДТП, то не можуть бути
визнані обґрунтованими доводи СТзДВ
«Гарантія» відносно того, що у них не
виникло обов'язку сплачувати страхове
відшкодування на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_2, заподіяно смертю ОСОБА_4

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає
необґрунтованою відмову СТзДВ
«Гарантія» ОСОБА_1 у проведенні
відповідних виплат.

У відповідності з роз'ясненнями, які
містяться в п.25 Постанови № 4 Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ страхове відшкодування, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю потерпілого в дорожньо -
транспортній пригоді, а також особам,
яким завдано шкоди смертю годувальника
та витрати на поховання, якщо смерть
потерпілого настала в результаті
страхового випадку, здійснюються в
порядку, передбаченому параграфом 2
глави 82 ЦК України та Розділом ІІІ
Закону України «Про страхування».

При вирішенні спорів про страхове
відшкодування у наведених вище
випадках суди повинні застосовувати
положення Закону України від 23 вересня
1999 року № 1105 XIV «Про загально
обов'язкове державне соціальне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» та враховувати
роз'яснення, надані у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992 року № 6 «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди».

За змістом статей 27.1-27.5 Закону України
«Про страхування» (далі Закон №5090-VI ) №
5090-VI в редакції від 05 липня 2012 року
страхове відшкодування (регламентна
виплата) виплачується, якщо смерть
потерпілого внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди настала
протягом одного року після
дорожньо-транспортної пригоди та є
прямим наслідком цієї
дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ)
здійснює відшкодування шкоди,
заподіяної смертю потерпілого, на
умовах, встановлених статтею 1200
Цивільного кодексу України, кожній
особі, яка має право на таке
відшкодування, рівними частинами.
Загальний розмір страхового
відшкодування (регламентної виплати)
утриманцям одного померлого не може
бути меншим, ніж 36 мінімальних
заробітних плат у місячному розмірі,
встановлених законом на день настання
страхового випадку.

Страховик (у випадках, передбачених
підпунктами "г" і "ґ" пункту 41.1 та
підпунктом "в" пункту 41.2 статті 41 цього
Закону, - МТСБУ) відшкодовує моральну
шкоду, заподіяну смертю фізичної особи,
її чоловіку (дружині), батькам
(усиновлювачам) та дітям (усиновленим).
Загальний розмір такого страхового
відшкодування (регламентної виплати)
цим особам стосовно одного померлого
становить 12 мінімальних заробітних
плат у місячному розмірі, встановлених
законодавством на день настання
страхового випадку, і виплачується
рівними частинами.

Страховик (МТСБУ) здійснює
відшкодування особі, яка здійснила
витрати на поховання та на спорудження
надгробного пам'ятника, за умови
надання страховику (МТСБУ) документів,
що підтверджують такі витрати, та
пред'явлення оригіналу свідоцтва про
смерть. Загальний розмір такого
відшкодування стосовно одного
померлого не може перевищувати 12
мінімальних заробітних плат у
місячному розмірі, встановлених
законом на день настання страхового
випадку.

Відшкодування шкоди, пов'язаної із
смертю потерпілого, може бути
виплачено у вигляді одноразової
виплати. Загальний розмір усіх
здійснених страхових відшкодувань
(регламентних виплат) за шкоду,
заподіяну життю та здоров'ю однієї
особи, не може перевищувати страхову
суму за таку шкоду".

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що СТзДВ «Гарантія» зобов'язана
відшкодувати ОСОБА_1 витрати, понесені
останньою на лікування померлого
ОСОБА_4 та його поховання.

Відповідно наданих ОСОБА_1 доказів нею
понесені витрати на лікування
померлого у сумі 3 115,00 грн. та на
поховання у сумі 3 068,95 грн. (а.с. 22-46).

Відповідно до ст. 1193 ЦК України,
роз'яснень які містяться в пункті 19, 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 6 від 27 березня 1992 року (з
наступними змінами та доповненнями)
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» розмір витрат на
ліки потерпілої особи, а також витрати
на поховання підлягають відшкодуванню
особою, відповідальною за заподіяння
шкоди.

При стягненні цих витрат вина
потерпілого не враховується.

У зв'язку з чим, колегія суддів не
вбачає правових підстав для зменшення
вказаних сум з урахуванням ступеню
вини померлого.

За змістом частин 1-2 ст. 1200 ЦК України у
разі смерті потерпілого право на
відшкодування шкоди мають
непрацездатні особи, які були на його
утриманні або мали на день його смерті
право на одержання від нього утримання,
а також дитина потерпілого, народжена
після його смерті.

Шкода відшкодовується у розмірі
середньомісячного заробітку (доходу)
потерпілого з вирахуванням частки, яка
припадала на нього самого та
працездатних осіб, які перебували на
його утриманні, але не мають право на
відшкодування шкоди.

До складу доходів потерпілого також
включаються пенсія, суми, що належали
йому за договором довічного утримання
(догляду), та інші аналогічні виплати,
які він одержував.

Судом встановлено, підтверджується
письмовими доказами та не оспорюється
сторонами, що на день ДТП померлий
ОСОБА_4 постійного місця роботи не мав.

Право на утримання ОСОБА_4 мали його
малолітній син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.
7-10).

Таким чином, малолітній син померлого
має право на одержання відшкодування у
зв'язку з втратою годувальника у сумі
573,50 грн. щомісячно (1147,00 - розмір
мінімальної заробітної плати на день
смерті потерпілого поділена на двох
осіб, потерпілого та його малолітнього
сина).

У зв'язку з чим, колегія суддів вважає
за необхідне стягнути із СТзДВ
«Гарантія» на користь ОСОБА_2, законним
представником якого є його мати ОСОБА_1,
матеріальну шкоду у зв'язку із втратою
годувальника у розмірі 573,50 грн.
щомісячно у межах ліміту страхової
виплати, яка відповідно до статті 9
Закону України № 5090 - VI становить 100 000,00
грн. на потерпілого.

Суму відшкодування шкоди, заподіяну
втратою годувальника, за період з 01
лютого 2013 року до 01 квітня 2014 року (з дня
смерті потерпілого та на день
ухвалення рішення) у розмірі 8029,00 грн.
підлягає стягненню одноразово з СТзДВ
«Гарантія» на користь ОСОБА_2 в особі
його матері ОСОБА_1

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1
про відшкодування моральної шкоди,
заподіяної їй та її сину смертю ОСОБА_4,
то колегія суддів вважає, що вони
підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів приходить до висновку,
що смертю батька неповнолітньому
ОСОБА_2 заподіяла моральна шкода,
дитина позбавлена батьківського тепла,
виховання, допомоги.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
сума, яку законний представник
малолітнього ОСОБА_2 просила стягнути з
відповідачів у відшкодування
моральної шкоди, підлягає зменшенню з
урахуванням обставин ДТП, відсутності
вини ОСОБА_3 у ДТП, порушення потерпілим
пунктів 4.7 та 4.10 Правил дорожнього руху
України.

За таких обставин, колегія суддів
вважає необхідним зменшити розмір
суми, яка підлягає стягненню з
відповідачів на користь позивача
ОСОБА_2, у відшкодування моральної
шкоди з 50 000,00 грн., як просять позивачі,
до 25 000,00 грн.

Відповідно підпункту «в» пункту 41.2
статті 41 Закону України 5090-VI суму у
розмірі 13 764,00 грн. у відшкодування
моральної шкоди малолітньому ОСОБА_2
колегія суддів стягує з СТзДВ
«Гарантія», а суму 11 236,00 грн. - з
володільця джерела підвищеної
небезпеки - ОСОБА_3

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1
щодо стягнення суми у розмірі 50 000,00 грн.
з відповідачів на її користь у
відшкодування моральної шкоди, то
колегія суддів не вбачає правових
підстав для їх задоволення.

ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі з
померлим ОСОБА_4 не перебувала.

Відповідно до вимог підпункту «в»
пункту 41.2 статті 41 цього Закону 5090-VI
право на відшкодування моральної шкоди
має дружина.

Заяви про встановлення факту
знаходження у фактичних шлюбних
відносинах з ОСОБА_4 ОСОБА_1 пред'явлено
не було.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що правові підстави для
стягнення суми у відшкодування
моральної шкоди з СТзДТ «Гарантія» на
користь ОСОБА_1 відсутні.

З тих же підстав колегія суддів не
стягує суми у відшкодування моральної
шкоди на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись,
ч.ч.2, 5 ст. 1187, ст. 1193, ст. 1200 ЦК України,
ст.ст. 27.1 - 27.5, під. «в» п. 4.2 ст. 41 Закону
України «Про страхування», керуючись
ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309,
ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. 316, ст. 317, ст. 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в її
інтересах та в інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 03 лютого 2014
року - скасувати.

Ухвалити нове рішення яким позовні
вимоги ОСОБА_1 в її інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_2
задовольнити частково.

Стягнути із страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» (, поштова
адреса: 03067 м.Київ, вул. Лепсе, будинок 4)
на користь ОСОБА_1 у відшкодування
матеріальної шкоди 6 183,95 (шість тисяч
сто вісімдесят три) грн.

Стягнути із страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» на користь малолітнього
ОСОБА_2 у особі його матері ОСОБА_1 у
відшкодування моральної шкоди 13 764,00
(тринадцять тисяч сімсот шістдесят
чотири) грн.; у відшкодування
матеріальної шкоди одноразово 8029,00
(вісім тисяч двадцять дев'ять) грн.
(платежі у зв'язку з утратою
годувальника з 30 січня 2013 року по 01
квітня 2014 року); щомісячно до
досягнення дитиною повноліття,
починаючи з 01 квітня 2014 року по 573,50
(п'ятсот сімдесят три) грн. у межах
ліміту страхової виплати у розмірі 86
276,00 (вісімдесят шість тисяч двісті
сімдесят шість) грн..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
малолітнього ОСОБА_2 в особі його
матері ОСОБА_1 у відшкодування
моральної шкоди 11 236,00 (одинадцять тисяч
двісті тридцять шість) грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1
та ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1
- відмовити.

Стягнути із страхового товариства з
додатковою відповідальністю
«Гарантія» на користь держави судовий
збір у сумі 1064,10 (одну тисячу шістдесят
чотири) грн.10 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір у сумі 120,80 (сто двадцять )
грн. 80 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: