Справа № 201/3439/2014ц
Провадження №2/201/1240/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 травня 2014 року
Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді Трещова
В.В.

при секретарі - Горбатенко Д.К.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду
м.Дніпропетровська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Територіальної
громади міста Дніпропетровська
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2014 року представник позивача
звернувся з позовом до Територіальної
громади міста Дніпропетровська
Дніпропетровської міської ради про
визнання права власності. В
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
батько позивача - ОСОБА_2, а ІНФОРМАЦІЯ_2
померла мати позивача - ОСОБА_3. Позивач
постійно мешкав та був зареєстрований
разом із батьками у квартирі АДРЕСА_1.
Зазначена квартира належала на праві
спільної сумісної власності позивачу
та його батькам без визначення часток,
а тому вважається, що їх з батьками
часки були рівні - кожному належало по
1/3 частки на зазначену вище квартиру, а
отже спадщина (право власності на 2/3
частки згаданої квартири) фактично
була прийнята позивачем в порядку п.1 ч.1
ст. 549 ЦК УРСР після смерті батька та на
підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України після
смерті матері. Позивач звернувся до
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину,
але державним нотаріусом у задоволенні
заяви про видачу свідоцтва про право на
спадщину було відмовлено, тому
представник позивача просив визнати за
ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування
після смерті його батьків: ОСОБА_2, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Представник позивача надав заяву з
проханням справу розглянути за його
відсутності, просив позов
задовольнити, проти заочного розгляду
справи не заперечував.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином. Таким чином, враховуючи
вищезазначені обставини, суд вважає
можливим розглянути справу у
відсутності відповідача відповідно до
п.4 ч. 2 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України та
винести по справі заочне рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи,
прийходить до наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача -
ОСОБА_3, що підтверджується копіями
свідоцтва про смерть (а.с 6,7).

Позивач постійно мешкав та був
зареєстрований разом із батьками у
квартирі АДРЕСА_1. Зазначена квартира
належала на праві спільної сумісної
власності позивачу та його батькам без
визначення часток, а тому вважається,
що їх з батьками часки були рівні -
кожному належало по 1/3 частки на
зазначену вище квартиру, а отже
спадщина (право власності на 2/3
згаданої квартири) фактично була
прийнята позивачем в порядку п.1 ч.1 ст.
549 ЦК УРСР після смерті батька та на
підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України після
смерті матері.

Відповідно до вимог чинного
законодавства, з метою виконання свого
обов'язку з отримання свідоцтва про
право на спадщину, що передбачено ч. 1
ст. 1297 ЦК України позивач звернувся до
Першої дніпропетровської державної
нотаріальної контори для отримання
свідоцтва про право на спадщину, однак
у задоволенні його заяви державним
нотаріусом Першої дніпропетровської
державної нотаріальної контори було
відмовлено через неможливість
визначення обсягу спадкового майна, бо
частки спадкодавців не були виділеними
(визначеними), що підтверджується
копією постанови від 26.06.2010 року про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
(а.с. 11).

Згідно п. 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року №7, у разі смерті
співвласника приватизованого будинку
(квартири) частки кожного із
співвласників у праві спільної
власності є рівними, якщо інше не було
встановлено договором між ними
(частина 2 статті 370, частина 2 статті 372
ЦК України). Частка померлого
співвласника не може бути змінена за
рішенням суду. Для оформлення права на
спадщину закон не вимагає рішення суду
про визначення частки спадкодавця.

У відповідності до вимог ст. 1216 ЦК
України спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 549 УРСР,
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину: 1) якщо він фактично вступив
в управління або володіння спадковим
майном; 2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.
Особи, для яких право спадкоємства
виникає лише у випадку неприйняття
спадщини іншими спадкоємцями, можуть
заявити про свою згоду прийняти
спадщину протягом строку, що
залишився для прийняття спадщини. Якщо
строк, що залишився, менше трьох
місяців, він продовжується до трьох
місяців.

У відповідності до вимог ст. 1217 ЦК
України спадкування здійснюється за
заповітом або за законом. У
відповідності до вимог ст. 1218 ЦК
України до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно до вимог ст. 1220 ЦК України
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення її
померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи або день, з якого вона
оголошується померлою.

Згідно зі ст. 1222 ЦК України
спадкоємцями за заповітом і за законом
можуть бути фізичні особи, які є живими
на час відкриття спадщини, а також
особи, які були зачаті за життя
спадкодавця і народжені живими після
відкриття спадщини. Спадкоємцями за
заповітом можуть бути юридичні особи
та інші учасники цивільних
правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті. У разі
відсутності заповіту визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також у разі не
охоплення заповітом усієї спадщини
право на спадкування за законом
одержують особи, визначені у статтях
1261-1265 цього Кодексу. Право на
спадкування виникає у день відкриття
спадщини.

Частина 2 ст.1223 ЦК України встановлює,
що у разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом усієї
спадщини право на спадкування
одержують спадкоємці за законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України,
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Крім того, п. 23 згаданої вище Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» передбачено, що свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Частина 1 ст. 328 ЦК України закріплює, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.

Виходячи із вищенаведеного, суд вважає,
що позовні вимоги щодо визнання права
власності за ОСОБА_1 в порядку
спадкування на 2/3 частки квартири
АДРЕСА_1 в порядку спадкування після
смерті його батьків: ОСОБА_2, що помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та матері ОСОБА_3, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2 підлягають
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 212, 213, 215, 224-226 ЦПК України,
ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1221, 1222, 1223 ЦК України

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3
частки квартири АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті його батьків:
батька, ОСОБА_2 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та
матері, ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом за письмовою заявою відповідача
про перегляд заочного рішення, яка може
бути подана відповідачем протягом 10
днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем протягом 10 днів з
дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська.

Суддя:
В.В. Трещов