Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Кострицький В.В.
Провадження № 22ц/782/1485/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Кострицького В.В.,

суддів: Коротких О.Г., Масенко Д.Є.,

при секретарі - Щуровій О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 18 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
квартирою шляхом вселення та за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, УДМС України
в Луганській області, про визнання
таким що втратив право користування
житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про
усунення перешкод у користуванні
квартирою шляхом вселення. ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом, який в
подальшому було уточнено, про визнання
ОСОБА_3 таким що втратив право
користування житловим приміщенням.
Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 18 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено.
Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
вселення ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовлено.

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною
скаргою на вищезазначене рішення суду,
вважає його незаконним та
необґрунтованим у зв'язку з тим, що
судом було неправильно встановлено
обставини, які мають значення для
справи, внаслідок невірного
дослідження та оцінки доказів, а також
порушення норм процесуального права.
Тому апелянт просить скасувати рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 18.03.2014 року прийняти нове
рішення по справі, яким позовні вимоги
ОСОБА_2 задовольнити. Доводами
апеляційної скарги є ті обставини, що
право користування спірною квартирою
виникло у відповідача на підставі
шлюбу та ведення спільного
господарства, та на думку апелянта,
оскільки відповідач самостійно з'їхав
з квартири, не є членом її сім'ї, не веде
спільне господарство та між ними не
мається договірних відносин з приводу
користування спірною квартирою, за
ОСОБА_3 припинилось право користування
вказаною квартирою, але він досі
зареєстрований у квартирі, що створює
апелянту перешкоди у вільному
користуванні власністю. Крім того, на
ствердження апелянта, ОСОБА_3 є
можливість жити у свого рідного батька,
а в спірній квартирі, на думку апелянта,
не можливе проживання, оскільки йому
навіть ніде спати. Судом також не взято
до уваги те, що апелянтом написано
заяву до Ленінського РВ ЛМУ УМВС
України в Луганській області за дачу
завідомо неправдивих показань свідків
за ст. 384 КК України, з приводу погроз
ОСОБА_3 апелянту, але жодного запитання
судом щодо стану кримінальної справи з
приводу цього не було. Апелянт також
посилається на ті обставини, що до того
як вона подала позовну заяву 31.07.2013 року
до суду ОСОБА_3 не мав спору з приводу
проживання з нею, проте після її
звернення до Ленінського районного
суду м. Луганська з позовом про
визнання ОСОБА_3 втратившим право
користування житловим приміщенням, в
свою чергу ОСОБА_3 02.09.2013 року звернувся
до суду з позовом про усунення перешкод
у користуванні квартирою шляхом
вселення. Також на ствердження
апелянта була порушена таємниця
нарадчої кімнати та є сумніви у
неупередженості суду, який розглядав
справу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухав сторони та свідків,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 в
позовній заяві не навела жодних
конкретних прикладів систематичного
порушення ОСОБА_3 правил співжиття або
триваючої антигромадської поведінки
та, вжиття з цих підстав до нього
заходів реагування. Також ОСОБА_2 не
надано, жодного належного письмового
доказу, що вищевказані заходи
попередження застосовувались до
ОСОБА_3, а тому суд прийшов до висновку
щодо відсутності підстав для визнання
ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування спірною квартирою. Судом
також встановлено, що ОСОБА_2 чинить
перешкоди для вселення ОСОБА_3
квартири, що не заперечувалося самою
ОСОБА_2, яка вказувала, що не бажає
мешкати з ОСОБА_3, тому позов ОСОБА_3
про усунення перешкод та вселення суд
вирішив задовольнити.

Колегія суддів дійшла висновку, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, та вважає доводи
апелянта не ґрунтуються на доказах.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 09 квітня 1994 року по
21.01.2013 перебували у зареєстрованому
шлюбі, після розірвання шлюбу прізвище
ОСОБА_2 змінене на дошлюбне - ОСОБА_2 (а.с.
8, 49). Квартира за адресою: АДРЕСА_1 на
праві власності належить ОСОБА_5,
ОСОБА_2 в рівних частках (а.с. 16, 48).
ОСОБА_5 померла у ІНФОРМАЦІЯ_2. У спірній
квартирі є зареєстрованими: ОСОБА_2 -
власник, ОСОБА_6 - син, з ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_3 - чоловік (а.с. 18, 20, 47). Згідно акту
мешканців будинку АДРЕСА_1, завіреного
МКП „Центрожилком", ОСОБА_3 за вказаною
адресою в квартирі НОМЕР_1 не проживав з
04.11.2012 року по 27.07.2013 року (більше шести
місяців) (а.с. 17, 51). Згідно довідки ТОВ
,ДФОРАС" від 24.09.2013 року, ОСОБА_3 працює
на посаді охоронця, 01.11.2012 року, тобто у
день, з якого ОСОБА_3 не мешкає у
спільній квартирі та у який згідно
свідченням ОСОБА_7 речі ОСОБА_3 було з
спірної квартири вивезено, з 09-00 до18-00
перебував на робочому місці (а.с. 24).

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона
має довести ті обставини, на які
вона посилається як на основу своїх
вимог або заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на захист свого цивільного

права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного

жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника житлового будинку
(квартири), які проживають разом із ним
у будинку (квартирі), що йому, належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України,
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені
статтею 162 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з

ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.
Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом, у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового Кодексу України» при
вирішенні справ про виселення на
підставі ст. 116 Житлового Кодексу
України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній, квартирі, або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що у відповідності з вимогами
житлового та цивільного законодавства
не має підстав для визнання ОСОБА_3
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням

Доводи апелянта стосовно того, що
ОСОБА_3 самостійно з'їхав з квартири,
тому за ним припинилось право
користування вказаною квартирою, є
безпідставними та такими, що
суперечать наявним в матеріалах справи
доказам. Відповідно до ст. ст. 156, 157 ЖК
України само по собі припинення
сімейних відносин між сторонами не,
припиняє право ОСОБА_3 проживати у
спірній квартирі, як колишнього члена
сім'ї. Як було встановлено під час
апеляційного перегляду неприязні та
конфліктні відносини, які виникли між
сторонами призвели до того що ОСОБА_2
вивезла речі та тварин належних ОСОБА_3.
ОСОБА_2 не заперечувалось також того
факту що в грудні 2012 року вона замінила
замок на квартирі і не надала ключа від
нового замка ОСОБА_3. Зазначені
апелянтом обставини взаємовідносин
сторін не припиняють право ОСОБА_3 на
проживання в спірній квартирі. Крім
того, апелянтом не надано будь-яких
доказів в підтвердження того, що ОСОБА_3
самостійно з'їхав з квартири, та
навпаки згідно з довідкою з місця
роботи ОСОБА_3 від 24.09.2013 року, 01.11.2012
року, тобто у день, з якого ОСОБА_3 не
мешкає у спільній квартирі, з 09-00 до 18-00
перебував на робочому місці (а.с. 24),
відповідно і перевезти речі самостійно
він не міг, як стверджує апелянт.

Доводи апелянта стосовно того, що судом
першої інстанції не ставилося питання
щодо стану кримінальної справи з
приводу звернення з заявами до
Ленінського РВ ЛМУ УМВС України в
Луганській області за дачу завідомо
неправдивих показань свідків за ст. 384
КК України, з приводу погроз ОСОБА_3
апелянту, не є слушними, оскільки саме
сторона по справі зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень
та повідомити про наявність інших
рішень, ухвалених у даній справі (ст.. 60
ЦПК України). Відповідно до частини 1 ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Крім того
апелянт надала суду апеляційної
інстанції висновок перевірки за
зверненням ОСОБА_2 стосовно дачі
неправдивих свідчень у суді під час
розгляду цивільного позову. Відповідно
встановлено що при проведені перевірки
ознак кримінального правопорушення
виявлено не було.

Судова колегія не приймає до уваги
посилання апелянта на ті обставини, що
до того, як вона подала позовну заяву
31.07.2013 року до суду, ОСОБА_3 не мав спору
з приводу проживання з нею, проте після
її звернення до Ленінського районного
суду м. Луганська з позовом про
визнання ОСОБА_3 втратившим право
користування житловим приміщенням, в
свою чергу ОСОБА_3 02.09.2013 року звернувся
до суду з позовом про усунення перешкод
у користуванні квартирою шляхом
вселення. На думку колегії суддів
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Звернення
ОСОБА_3 до суду свідчить тільки про те,
що він не за власним бажанням не мешкає
у спільній квартирі та його права було
порушено.

Посилання апеляційної скарги на
порушення таємниці нарадчої кімнати
нічим не підтверджені, а зазначені
апелянтом порушення, навіть при їх
наявності, не є, відповідно до норм
цивільного процесуального
законодавства, підставою для
скасування оспорюваного рішення.
Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18.12.2009 року „Про судове
рішення у цивільній справі", порушення
правил про таємницю нарадчої кімнати є
порушенням норм процесуального права і
може бути підставою для скасування
рішення суду, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи, зокрема в разі доведення факту
спілкування судді поза межами нарадчої
кімнати з учасником процесу чи іншими
особами з приводу справи, що
розглядається. Фактів про те, що будь
яка особа спілкувалася з суддею з
приводу справи, обговорювала її деталі
і могла вплинути на судове рішення
іншою стороною не наведено. За таких
обставин порушення таємниці нарадчої
кімнати не доведено апелянтом і не
призвело до неправильного вирішення
справи, а відтак і не може бути причиною
для скасування судового рішення.

Судом першої інстанції повно та
всесторонньо були встановлені
обставини, що мають значення для
справи, повно та об'єктивно досліджені
докази, надані сторонами та зроблено
висновки на підставі правильного
застосування норм матеріального та
процесуального права. Рішення суду є
законним та обґрунтованим, та на
підставі вимог ст.. 308 ЦПК України
повинно бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.303,304,307, 308,315,317,319 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 18 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно, але
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: Судді: