У х в а л а

іменем україни

2 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Чорнухинського районного суду
Полтавської області від 8 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Полтавської області від 14 жовтня 2013
року,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, в якому просило
стягнути з відповідача заборгованість
у розмірі 23 887 грн 14 коп. за кредитним
договором від 14 травня 2008 року та
судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 14
травня 2008 року ОСОБА_1 отримала кредит у
розмірі 700 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.
Відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором не виконала,
внаслідок чого станом на 30 квітня 2013
року утворилася заборгованість у
розмірі 23 887 грн 14 коп.

Рішенням Чорнухинського районного
суду Полтавської області від 8
серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
останній платіж зроблено 7 листопада 2008
року, а тому термін позовної давності
слід рахувати з 7 листопада 2011 року;
позивач звернувся до суду з даним
позовом лише 17 липня 2013 року, тобто з
пропущенням строку позовної давності.

Апеляційний суд погодився з висновком
суду першої інстанції.

Проте, повністю погодитись з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Судами установлено, що 14 травня 2008 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого остання отримала кредит у
розмірі 700 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення, що
відповідає строку дії картки.

Умови договору ОСОБА_1 належним чином
не виконувались, внаслідок чого станом
на 30 квітня 2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 23 887 грн 14 коп.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов᾽?язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов᾽?язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов᾽?язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобовязання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до п. 9.12 Умов і правил
надання банківських послуг, які є
невід'ємною частиною договору, договір
діє до моменту належного виконання
сторонами зобов'язань.

Пунктом 6.4 Умов передбачено, що у
випадку незгоди зі змінами правил
та/або тарифів банку, позичальник
зобов'язаний надати банку письмову
заяву про розірвання цього договору і
здійснити погашення заборгованості
перед банком (у випадку, якщо вона є), в
тому числі заборгованість, яка виникла
протягом 30 днів з моменту повернення
карт, виданих держателю і його
довіреним особам. При незгоді зі
списанням коштів по картрахунку
письмово проінформувати банк про це
протягом 35 днів з моменту списання.

З наведеного убачається, що сторони,
укладаючи зазначений договір, досягли
згоди, що по закінченню строку його дії
відповідна картка продовжується
банком на новий строк, якщо раніше (до
початку місяця закінчення строку дії)
не поступило письмової заяви держателя
про закриття картрахунку, а відтак
продовжується строк дії кредитного
договору, тобто, момент досягнення
домовленості вважається таким, що
настав.

Таким чином, на підставі умов
кредитного договору, строк дії картки
та строк дії кредитного договору
поновлюється кожного разу зі спливом
терміну дії карти.

Із матеріалів справи убачається, що з
моменту укладання кредитного договору,
14 травня 2008 року, ніхто зі сторін до
цього часу не заявив про намір його
припинити. У свою чергу, відповідачка
не надала банку письмової заяви про
закриття картрахунку.

За таких обставин строк дії картки, у
тому числі і строк дії кредитного
договору, пролонгувався з кожним роком.

Апеляційний суд, у порушення вимог ст.
ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК України,
вищевказаного не врахував, доводи
апеляційної скарги щодо переривання
строку позовної давності не перевірив
та дійшов передчасного висновку про
залишення рішення суду першої
інстанції без змін.

За таких обставин ухвала суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської
області від 14 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко