АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/4821/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/836/К/14
Доповідач - Михайлів
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П.,
Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його
представника - ОСОБА_3,

відповідачів:

представника Центру підготовки і
перепідготовки робітничих кадрів №1 м.
Кривого Рогу - Хоменко Олени
Миколаївни, представника директора
Центру підготовки і перепідготовки
робітничих кадрів №1 м. Кривого Рогу
ОСОБА_5- ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Дзержинського районного
суду м. Кривого Рогу від 21 лютого 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Центру підготовки і
перепідготовки робітничих кадрів №1 м.
Кривого Рогу, директора Центру
підготовки і перепідготовки
робітничих кадрів №1 м. Кривого Рогу
ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій
директора закладу при звільненні з
займаної посади, стягнення заробітної
плати та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Центру підготовки і
перепідготовки робітничих кадрів №1 м.
Кривого Рогу(надалі- відповідач1),
директора Центру підготовки і
перепідготовки робітничих кадрів №1 м.
Кривого Рогу ОСОБА_5(надалі - відповідач
2) про неправомірні дії директора
закладу при звільненні з займаної
посади та відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, посилаючись на те,
що він у відповідності до наказу
відповідача за № 160-ВК від 10.11.2011 року
був призначений на посаду заступника
директора з навчально-виробничої
частини Центру підготовки та
перепідготовки робітничих кадрів № 1.

25 березня 2013 року директор Центру
підготовки і перепідготовки
робітничих кадрів № 1 ОСОБА_5 змусив
його написати заяву про звільнення з
займаної посади за власним бажанням,
оскільки з 22.03.2013 року стосовно ОСОБА_2
відкрито кримінальне провадження за №
000857 від 21 березня 2013року за
ознаками ч. З ст. 368 КК України, яке
згодом 30 квітня 2013 року було закрите за
відсутністю складу злочину.

Проте після 22.03.2013 року ОСОБА_2
продовжував працювати в Центрі і на
вимогу директора займався передачею та
списанням матеріальних цінностей,
виконував посадові повноваження
заступника директора з
навчально-виробничої частини Центру
підготовки і перепідготовки
робітничих кадрів №1.

На підставі цього та обіцянки
відповідача 2, що він після передачі
матеріальних цінностей видасть наказ
про поновлення позивача на роботі на
посаду майстра виробничого навчання
28.03.2013 року за вхідним № 24
зареєстрована його нова заява ОСОБА_2
про бажання відізвати попередню заяву
від 22.03.2013 року з проханням перевести
його на посаду майстра виробничого
навчання.

За поданою позивачем заявою від 28.03.2013
року рішення відповідачами не
приймалося, а за час його перебування в
трудових відносинах з Центром
заробітна плата не нараховувалася, що
призвело до втрати основного засобу
його існування, та зумовило скрутне
фінансове становище всієї його родини.

Після уточнення заявлених позовних
вимог у жовтні 2013 року, просив суд
скасувати наказ № 31 ВК Державною
професійно-технічною навчального
закладу Центру підготовки та
перепідготовки робітничих кадрів № 1
про його звільнення стягну із
Державного професійно-технічного
навчального закладу Центру підготовки
, перепідготовки робітничих кадрів № 1
заробітну плату в сумі 17 448,32 грн.,
моральної шкоди в сумі 5000 грн. та
стягнути з відповідачів на його
користь витрати на юридичну допомогу.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 21 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, так суд не
врахував доведеності факту подання
ОСОБА_2 заяви про звільнення за власним
бажанням під примусом директору Центру
ОСОБА_5, який погрожував звільненням за
аморальний поступок, несумісний із
займаною посадою у відповідності до п.3
ст.41 КЗпП України, оскільки, проти
позивача 21.03.2013р. було відкрито
кримінальне провадження за № 000857
за ознаками ч. З ст. 368 КК України, та яке
вже 30.04.2013 року було закрито за
відсутністю складу кримінального
правопорушення.

Так суд першої інстанції не
звернув уваги і на те, що після
звільнення позивача - 22.03.2013 року, у
відповідності до актів
прийому-передачі матеріальних
цінностей, які містяться в матеріалах
справи та датовані 25.03.2013 р. позивач
продовжував виконувати роботу в
навчальному закладі, а 28.03.2013 року
офіційно подав заяву відповідачеві за
№ 24 про відклик попередньої заяви про
звільнення його з роботи і надання йому
роботи в якості майстра виробничого
навчання, рішення по якій з невідомих
причин не приймалось до 12.06.2013 року.

Крім того, відповідно до письмової
угоди №77 від 17.05.2012 року між
Криворізьким будівельним коледжем та
Центру підготовки і перепідготовки
робітничих кадрів № 1, ОСОБА_2 був
направлений для участі у роботі
кваліфікаційної комісії і виконував
свої повноваження згідно з наказом № 234
від 29.10.2012 року до 30.06.2013 року, до моменту
звільнення за наказом № 33-К від 26.06.2013
року. Відповідач не відкликав позивача,
як голову комісії, у зв'язку із його
звільненням з Центру підготовки і
перепідготовки робітничих кадрів № 1,
що в свою чергу засвідчує продовження
трудових стосунків, проте суд на
зазначене уваги не звернув та ухвалив
рішення, яке не відповідає обставинам
справи.

Крім того вважає, що судом допущено
численні порушення норм
процесуального права, зокрема в
частині оцінки доказів, які містяться
в матеріалах справи.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, працював
у відповідача з 05.05.2004 року, наказом
відповідача за № 160-ВК від 10.11.2011 року
він був призначений на посаду
заступника директора з
навчально-виробничої частини Центру
підготовки та перепідготовки
робітничих кадрів № 1.(а.с.5)

22.03.2013 р. ОСОБА_2 був затриманий за хабар,
у зв'язку з чим відносно нього порушене
кримінальне провадження, яке закрите
30.04.2013 року на підставі ст. 11 КК України.

22.03.2013 р. ОСОБА_2 був звільнений з роботи
за власним бажанням ( а.с.5).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із законності
звільнення позивача та відсутності
підстав для стягнення заробітної плати
і моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Статтею 38 КЗпП України передбачено
право працівника розірвати трудовий
договір за своєю ініціативою в
будь-який час, письмово попередивши про
це власника за два тижні.

Як вбачається із матеріалів справи, 22
березня 2013 року ОСОБА_2 виявив бажання
звільнитися з роботи, про що свідчить
його заява. За змістом заяви він просив
звільнити його з роботи з 22.03.2013 року, з
чим адміністрація Центру підготовки та
перепідготовки робітничих кадрів
погодилася. Наказом № 31-ВК від 22.03.2013
року ОСОБА_2 - заступника директора з
навчально - виробничої частини, було
звільнено з посади з 22.03.2013 року за
власним бажанням за ст.38 КЗпП України.

Посилання ОСОБА_2 на те, що його
примусили написати заяву про
звільнення 22.03.2013 року жодним доказом
не підтверджені, а навпаки, факт
передачі матеріальних цінностей вже
25.03.2013 року свідчить про те, що мало
місце звільнення позивача з роботи
22.03.2013 року, з яким він погодився і
приступив до передачі матеріальних
цінностей.

Не підтверджено ані в суді першої
інстанції, ані в суді апеляційної
інстанції порушення трудових прав
ОСОБА_2 при звільненні його з роботи за
ст.38 КЗпП України без обов'язкового
відпрацювання двох тижнів після подачі
заяви.

Як зазначено вище, ОСОБА_2 висловив
бажання про звільнення з роботи саме з
22.03.2013 року, подавши відповідну заяву, і
адміністрація Центру підготовки та
перепідготовки робітничих кадрів
погодившись із заявою, звільнила
ОСОБА_2 Центру підготовки та
перепідготовки робітничих кадрів з
роботи з 22.03.2013 року, що не суперечить
закону при звільненні з ініціативи
працівника.

Законом не заборонено працівнику
просити адміністрацію скоротити
двотижневий строк попередження.

Статтею 38 КЗпП України дається право
власнику звільнити працівника в
строки, про які працівник просить за
наявності і інших причин, крім
зазначених у ч.1 ст.38 КЗпП України.

Якщо сторони трудового договору
домовилися про будь-який строк
звільнення після подання працівником
заяви, не заборонено за наявності такої
домовленості звільнити працівника
навіть у день подачі заяви про
звільнення.

Таким чином, колегія суддів не вбачає у
діях адміністрації Центру підготовки
та перепідготовки робітничих кадрів
порушень трудових прав ОСОБА_2 при його
звільненні з роботи за власним
бажанням.

Подача позивачем заяви 28.03.2013 року про
звільнення з роботи за переводом на
посаду майстра виробничого навчання
немає правового значення при вирішенні
питання щодо законності наказу № 31-ВК
від 22.03.2013 року, оскільки позивача було
звільнено з роботи правомірно.

Колегія суддів вважає, що виконання
обов'язків голови кваліфікаційної
комісії до 30.06.2013 року за сумісництвом в
Криворізькому будівельному коледжі не
може свідчити про продовження
трудових правовідносин між ОСОБА_2 та
Центром підготовки та перепідготовки
робітничих кадрів.

Що стосується доводів апеляційної
скарги щодо невиплати заробітної плати
позивачеві за період з 22.03.2013 року по
12.06.2013 року та допомоги на оздоровлення,
колегія суддів враховує межі позовних
вимог, встановлені обставини справи, і
не може погодитися з доводами
апеляційної скарги за відсутності
доказів на підтвердження продовження
роботи ОСОБА_2 з 22.03.2013 року до 12.06.2013
року.

Позивач пов*язує свої позовні вимоги
про стягнення заробітної плати із
фактичним виконанням роботи, тобто
знаходження у трудових відносинах з
відповідачем до 12.06.2013 року, проте, у
встановленому законом порядку не
надав доказів на підтвердження цього
факту.

Стаття 94 КЗпП України визначає поняття
заробітної плати, як винагороду,
обчислену, як правило у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

В суді позивачем не доведено, що він
виконував роботу за своєю посадою і має
право на її оплату, отже підстави для
виплати заробітної плати за спірний
період відсутні.

Колегія суддів не знаходить підстав
для задоволення позову про стягнення
матеріальної допомоги на оздоровлення,
оскільки право на отримання допомоги
на оздоровлення виникає при наданні
чергової щорічної відпустки, що
передбачено ст.57 ЗУ «Про освіту».

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції щодо
відмови у задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди з
наступних підстав.

Частина 1 статті 23 ЦК України
передбачає право особи на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Стаття 1 КЗпП України передбачає, що
на трудові відносини поширюються норми
цього Закону.

Порядок відшкодування моральної
шкоди у сфері трудових відносин
регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Порядок відшкодування шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (зі відповідними змінами)
роз'яснено, що відповідно до ст. 2371
КЗпП України (набрав чинності з 13 січня
2000 року) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконне звільнення або переведення,
невиплати належних йому грошових сум,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах тощо), яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Так, обов'язок по відшкодуванню
моральної шкоди виникає лише за умови,
що моральні страждання працівника, або
втрата нормальних життєвих зв'язків ,
або необхідності додаткових зусиль для
організації свого життя стали
наслідками порушення законних прав
працівника.

Оскільки матеріалами справи не
встановлено юридичних фактів, які
складають підстави виникнення
правовідносин по відшкодуванню
власником моральної шкоди
працівникові, не знайдено
підтвердження порушення трудових прав
позивача, то й відсутні підстави для
відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
ухвалено рішення з дотриманням вимог
норм матеріального та процесуального
права, а тому відповідно до ст.308 ЦПК
України відхиляє апеляційну скаргу
позивача і залишає рішення суду без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Кривого Рогу від 21 лютого 2014 року-
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: