Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №295/2-732/12
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

27 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Борисюка Р.М.

суддів
Галацевич О.М., Широкової Л.В.

з участю секретаря

судового засідання
Ходаківської О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
приватний нотаріус Житомирського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
про визнання договору дарування
удаваним та застосування до нього
правил, що регулюють договір купівлі
продажу, визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя та його
поділ,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 26 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року ОСОБА_2
звернулась з даним позовом та після
уточнення позовних вимог, просила
визнати договір дарування удаваним та
застосувати до нього правила, що
регулюють договір купівлі-продажу,
визнати майно спільною сумісною
власністю подружжя та поділити його.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що вона та ОСОБА_3 у 1984 році
фактично почали підтримувати шлюбні
відносини, спільно проживати, вели
спільно господарство. 28 червня 1986 року
зареєстрували шлюб. Під час шлюбу
сторонами було придбано наступне
майно: квартиру АДРЕСА_1, незакінчений
будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2,
автомобілі - ЗИЛ ММЗ 554 (1981), державний
номер НОМЕР_1, ВАЗ 2106 (1976), державний
номер НОМЕР_2, REXTON RX 320 F (2006), державний
номер НОМЕР_3, земельні ділянки - площею
0,1536 га, для ведення особистого
селянського господарства та площею 0,12
га для обслуговування житлового
будинку по АДРЕСА_2.

В червні 2011 року ОСОБА_3 повідомив,
що хоче офіційно розірвати шлюбні
відносини. Також повідомив, що будинок
не є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки він був подарований
йому згідно договору дарування від 21
серпня 2003 року, посвідченого приватним
нотаріусом Житомирського районного
нотаріального округу ОСОБА_6 Зі змісту
договору позивач дізналася, що гр.
ОСОБА_4 від імені якого діяла ОСОБА_5,
подарували її чоловіку незакінчений
будівництвом житловий будинок АДРЕСА_2
(72 відсотки готовності). Позивач вважає,
що зазначений договір дарування є
недійсним в зв'язку з тим, що є удаваним
правочином. ОСОБА_3 з метою захисту
свого майнового інтересу оформив
придбання спірної нерухомості шляхом
укладення договору дарування, а не
договору купівлі-продажу. Відповідачам
також було вигідно укласти угоду саме в
такій формі, оскільки вони сплачували
державне мито значно в меншій сумі, ніж
при укладені договору купівлі-продажу.
За час їх подружнього життя з моменту
придбання до 2009 року спірний будинок
було практично добудовано. Майно, яке
було придбано під час шлюбу, ОСОБА_3
ухиляється поділити в добровільному
порядку.

Рішенням Богунського районного
суду м. Житомира від 26 лютого 2014 року
позов задоволено частково. Визнано
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 наступне майно:
квартиру АДРЕСА_1; автомобілі - ЗИЛ ММЗ
554 (1981), державний номер НОМЕР_1;
автомобіль ВАЗ 2106 (1976), державний номер
НОМЕР_2; автомобіль REXTON RX 320 F (2006),
державний номер НОМЕР_3; земельну
ділянку, площею 0,12 га для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право спільної
часткової власності на ? частину майна,
а саме: 0,6 га земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2 та право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної
часткової власності на ? частину майна,
а саме: 0,6 га земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2 та право власності на
автомобілі - ЗИЛ ММЗ 554 (1981), державний
номер НОМЕР_1; ВАЗ 2106 (1976), державний
номер НОМЕР_2; REXTON RX 320 F (2006), державний
номер НОМЕР_3.

В решті позовних вимог відмовлено
за безпідставністю.

Не погоджуючись із судовим
рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить його змінити,
відмовивши у задоволенні позову в
частині визнання спільною сумісною
власністю подружжя земельної ділянки,
площею 0,12 га для обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_2 та
визнання за сторонами права на ?
частину вказаної земельної ділянки
кожному. А також просить скасувати
заходи забезпечення позову.

Він посилається на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, висновки суду не
відповідають фактичним обставинам
справи. Суд не врахував, що спірна
земельна ділянка була ним одержана у
приватну власність шляхом
приватизації і не може бути визнана
спільною сумісною власністю подружжя.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах ст. 303 ЦПК України,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення виходячи з
наступного.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи
28.05.1986 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
зареєстровано шлюб, а 24.01.2012 року його
було розірвано (том.1 а.с.87).

Згідно договору дарування
незакінченого будівництвом житлового
будинку від 21.08.2003 року, посвідченого
приватним нотаріусом Житомирського
районного нотаріального округу, 21
серпня 2003 року ОСОБА_4 подарував
незакінчений будівництвом житловий
будинок АДРЕСА_2 області ОСОБА_3 (том.1
а.с.6).

Відповідно до п.18-2 постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 16.04.2004
року «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» вирішуючи спори про
право власності на земельну ділянку,
суди мають виходити з того, що
відповідно до положень статей 81, 116 ЗК
України окрема земельна ділянка,
одержана громадянином у період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду. Якщо на
такій земельній ділянці знаходиться
будинок, будівля, споруда, що є
спільною сумісною власністю подружжя,
то у разі поділу будинку, будівлі,
споруди між подружжям та виділу
конкретної частини будинку, будівлі,
споруди до особи, яка не мала права
власності чи користування земельною
ділянкою переходить це право у
розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120
ЗК України, 377 ЦК України.

Однак, суд першої інстанції визнавши за
позивачкою право спільної часткової
власності на 0,6 га земельної ділянки
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2 не врахував вимоги Закону.

Дана земельна ділянка була
приватизована ОСОБА_3 відповідно до
рішення Іванівської сільської ради
Житомирського району (том.1 а.с.90).

Враховуючи, що будинок АДРЕСА_2
знаходиться на спірній земельній
ділянці і належить ОСОБА_3 на праві
особистої приватної власност, то
вищевказана земельна ділянка не
підлягає поділу.

А тому, в цій частині рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову в цій частині.

Вимога про скасування заходів
забезпечення позову відносно
нерухомого і рухомого майна належить
до компетенції Богунського районного
суду м. Житомира, оскільки рішення в
частині вказаного майна набрало
законної сили.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Богунського районного суду м.
Житомира від 26 лютого 2014 року в частині
визнання спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної
ділянки, площею 0,12 га, для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2 та визнання за ОСОБА_2 права
спільної часткової власності на 0,6 га
вказаної земельної ділянки - скасувати,
ухваливши в цій частині нове рішення
про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий Судді