Справа № 530/484/14-ц
Номер провадження 2/530/301/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.04.2014 року Зіньківський
районний суд Полтавської області в
складі: головуючого - судді Должко С.Р.,
при секретарі Кравченко М.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Зіньків справу за
позовом

ОСОБА_1 до Попівської сільської
ради, Зіньківського району,
Полтавської області, третя особа без
самостійних вимог Реєстраційна служба
Зіньківського РУЮ про визнання права
власності на житловий будинок з
допоміжними господарськими будівлями
в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в Зіньківський
районний суд Полтавської області з
позовом до Попівської сільської ради,
Зіньківського району, Полтавської
області, третя особа без самостійних
вимог Реєстраційна служба
Зіньківського РУЮ про визнання права
власності на житловий будинок з
допоміжними господарськими будівлями
в порядку спадкування за заповітом.

Заслухавши позивача, який
підтримав свої позовні вимоги,
зачитавши заяву відповідача, який
визнав позовні вимоги, розглянувши
наявні матеріали справи, дослідивши та
проаналізувавши письмові докази по
справі і давши їм належну оцінку, суд
знаходить, що заявлені вимоги
обґрунтовані і такі, що підлягають
задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61
цивільно-процесуального кодексу
України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, -
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК
України, - цивільне судочинство
здійснюється відповідно до
Конституції України, цього Кодексу та
Закону України "Про міжнародне
приватне право". Якщо міжнародним
договором, згода на обов'язковість
якого надана Верховною Радою України,
передбачено інші правила, ніж
встановлені цим Кодексом,
застосовуються правила міжнародного
договору. Провадження в цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи. Закон, який
встановлює нові обов'язки, скасовує чи
звужує права, належні учасникам
цивільного процесу, чи обмежує їх
використання, не має зворотної дії в
часі.

Згідно положень пункту 2
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 18.12.2009 № 14 "Про судове
рішення у цивільній справі", - рішення
суду як найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержувати вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (частина перша статті 213 ЦПК).
Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Якщо є суперечності між нормами
процесуального чи матеріального права,
які підлягають застосуванню при
розгляді та вирішенні справи, то
рішення є законним, якщо судом
застосовано відповідно до частини
четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають
вищу юридичну силу. У разі наявності
суперечності між нормами законів
(кодексів), що мають однакову юридичну
силу, застосуванню підлягає той з них,
який прийнято пізніше. При
встановленні суперечностей між
нормами права, які підлягають
застосуванню при розгляді та вирішенні
справи, суду також необхідно
враховувати роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
постанові від 1 листопада 1996 року № 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя".
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, -
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою…

Відповідно до ст.328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України
«Правом власності є право особи на річ
(майно), особа здійснює відповідно до
закону за своєю волею...»

У відповідності до ч. 5 ст. З Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК (
435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття орган місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини зобов'язаний подати до суду
заяву про визнання спадщини
відумерлою.

Згідно ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України
„Правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею.

У відповідності зі ст.1218 ЦК
України, до складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України
"спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину чи не
прийняти її".

Відповідно до ч. 5 ст. З Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень" право власності та інші
речові права на нерухоме майно, набуті
згідно з діючими нормативно-правовими
актами до набрання чинності цим
Законом, визнаються державою.

Відповідно до положень Закону
України "Про місцеве самоврядування в
Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни,
використані в цьому Законі, мають таке
значення: зокрема, територіальна
громада - жителі, об'єднані постійним
проживанням у межах села, селища, міста,
що є самостійними
адміністративно-територіальними
одиницями, або добровільне об'єднання
жителів кількох сіл, що мають єдиний
адміністративний центр; районні та
обласні ради - органи місцевого
самоврядування, що представляють
спільні інтереси територіальних
громад сіл, селищ та міст. Згідно зі ст.5
Закону система місцевого
самоврядування включає: територіальну
громаду; сільську, селищну, міську раду;
сільського, селищного, міського голову;
виконавчі органи сільської, селищної,
міської ради; районні та обласні ради,
що представляють спільні інтереси
територіальних громад сіл, селищ, міст;
органи самоорганізації населення.
Відповідно до ст.10 цього ж Закону
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. Пленум Верховного Суду
України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня
2008 р. «Про судову практику у справах про
спадкування» роз'яснив, що при
відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю, ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Статтею 17 Загальної декларації
прав людини, передбачено - ніхто не може
бути безпідставно позбавлений свого
майна.

Згідно ст. 17 Закон України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» суди застосовують при розгляді
справ Конвенцію та практику Суду як
джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого
протоколу Конвенції кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Поняття власності чи «майна» за
ст. 1 Першого протоколу Конвенції
тлумачиться дуже широко, охоплює цілу
низку інтересів економічного
характеру. За рішеннями Європейського
суду з прав людини «майном» в розумінні
статті 1 Протоколу 1 до Конвенції
вважається законне і обґрунтоване
очікування набуття майна або майнового
права за укладеним договором.

Відповідно до ст.1225 ЦК України
право власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

В судовому засіданні було
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла
ОСОБА_2, про що виконавчим комітетом
Попівської сільської ради
Зіньківського району Полтавської
області 08 травня 2013 року видано
свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2

Спадщина, яка відкрилася на час її
смерті складається зі спадкового
майна-житлового будинку, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яким
померла володіла як член колгоспного
двору.

Згідно довідки Попівської
сільської ради на день смерті ОСОБА_2,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3, була
зареєстрована і проживала за адресою:
АДРЕСА_1 одиноко, отже спадкоємців
передбачених статтею 1241 ЦКУ на
обов'язкову частку у спадщині померлої
немає.

За життя, ОСОБА_2 склала заповіт,
посвідчений 01 березня 1995 року,
Попівською сільською радою
Зіньківського району Полтавської
області за реєстровим №8, у якому все
своє майно, де б воно не було і з чого б
воно не складалося, все що буде
належати їй на день смерті, на що вона
за законом матиме право заповідала
позивачу - ОСОБА_1.

Спадщину у встановлений законом
строк після померлої ОСОБА_2 позивач
прийняв, про що ним 7 травня 2013 року до
Опішнянської державної нотаріальної
контори була подана заява про
прийняття спадщини та заведено
спадкову справу №95/2013.

Частиною 1 ст. 1297 Цивільного
кодексу України встановлено, що
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме, майно.

При зверненні ОСОБА_1 до
Зіньківської державної нотаріальної
контори, з'ясувалося, що видати
свідоцтво про право на спадщину на
нерухоме майно-житловий будинок, що
знаходиться зі адресою АДРЕСА_1
нотаріус не може, оскільки
правовстановлюючі документи на
будинок відсутні і станом на 01.07.1990 року
він мав статус колгоспного двору.

Членами колгоспного двору, згідно
довідки Попівської сільської ради
були: ОСОБА_3, голова колгоспного двору,
померла ІНФОРМАЦІЯ_4, відповідно до
копії свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_3 та ОСОБА_2, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, тому фактично майно
колгоспного двору належало по 1/2
частині кожному.

Після смерті ОСОБА_3 в право
спадкування вступила її сестра -
ОСОБА_2, а тому її частка в майні
колгоспного двору становить фактично
цілу частину.

В ПП Полтавське бюро технічної
інвентаризації «Інвентаризатор»
позивачу виготовили технічний паспорт
на будинок станом на 22 жовтня 2013 року.

Факт того, що житловий будинок за
адресою:АДРЕСА_1 мав статус колгоспного
двору підтверджується довідкою
Попівської сільської ради, технічним
паспортом на житловий будинок станом
на 22.10.2013 року, виготовленим ПП
«Полтавське бюро технічні
інвентаризації «Інвентаризатор»,
довідкою Попівської сільської ради про
земельну ділянку на якій знаходиться
житловий будинок з будівлями та
спорудами, яка не приватизована і
належить до земель комунальної
власності сільської ради.

Відповідно до ст.4 Постанови
Верховної Ради України «Про ведення в
дію Закону «Про власність» (885-12)
загальні правила спадкування щодо
частки члена колгоспного двору в майні
двору застосовуються з 1 липня 1990 року.
Окрім цього відповідно до пункту 6
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
за позовам про захист права приватної
власності» №20 від 22 грудня 1995 року
право власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили частку в його майні.

Згідно роз'яснень Державної
реєстраційної служби України від 12.03.2013
№ 95-06- 15-13 «Щодо державної реєстрації
прав з видачею свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, збудоване
до 1992 року» для проведення державної
реєстрації прав з видачею свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
збудоване до 05.08.1992 року, документом, що
відповідно до вимог законодавства
засвідчує прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об'єкта, є
технічний паспорт на об'єкт нерухомого
майна.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до
правовідносин, що виникли раніше,
застосовується діюче з той час
законодавство, зокрема Цивільний
кодекс України PCP (в редакції 1991 року),
Закон України PCP «Про власність» (в
редакції 1991 року).

У архівному витягу №01-47/26 від
18.11.2013 року вказано, що згідно з
рішенням виконавчого комітету
Зіньківської районної Ради народних
депутатів Полтавської області від
28.03.1988 року №67 « Про оформлення права
особистої власності на житлові будинки
в селах району» вирішили оформити
право особистої власності на житлові
будинки, які належать громадянам
району. Виконавчим місцевим Радам
народних депутатів оформити видачу
власникам житлових будинків свідоцтв
на право особистої власності, які
необхідно зареєструвати в
Полтавському міжміському бюро
технічної інвентаризації.

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.123,
ч.І ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року)
майно колгоспного двору належить його
членам на праві сумісної власності,
розмір частки члена колгоспного двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15,30, 57-61, 212-221
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до
Попівської сільської ради,
Зіньківського району, Полтавської
області, третя особа без самостійних
вимог Реєстраційна служба
Зіньківського РУЮ про визнання права
власності на житловий будинок з
допоміжними господарськими будівлями
в порядку спадкування за заповітом -
задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
код платника податків за ЄДРПО НОМЕР_1,
мешканцем АДРЕСА_2, право приватної
власності на житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_1, який
в цілому складається з позначеного на
плані технічного паспорта на житловий
будинок літерами та цифрами: житлового
будинку літ. А-1, та допоміжних
господарських будівель та споруд:
сарай літ. Б, літня кухня літ.В,в, сарай
літ. г, огорожа хв. №1,2, колодязь № 4 в
порядку спадкування за заповітом після
смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Зіньківський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з моменту його оголошення.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області
С.Р.
Должко