У х в а л а

іменем україни

9 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка
В.І., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, служба у справах дітей
Сімферопольської міської ради, про
витребування майна, за касаційною
скаргою ОСОБА_9 на рішення Центрального
районного м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим від 15 серпня 2011 року та
рішення апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 19 грудня

2011 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
витребування майна.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим,
що за договором від 22 грудня 1998 року її
батьки: ОСОБА_10 та ОСОБА_8, подарували
їй квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду
м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 27 липня 2006 року вказаний
договір дарування було визнано
недійсним, а рішенням цього ж суду від 1
грудня 2006 року за ОСОБА_8 визнано право
власності на Ѕ частину спірної
квартири в порядку спадкування після
смерті ОСОБА_10

На підставі вказаних рішень суду
ОСОБА_8 розпорядилася квартирою й 16
січня 2007 року продала її ОСОБА_5, який, в
свою чергу, 31 березня 2008 року уклав
договір купівлі-продажу спірної
квартири з ОСОБА_4

У подальшому судові рішення, на
підставі яких ОСОБА_8 набула право
власності на квартиру, були скасовані
судом апеляційної інстанції, а
відповідні позовні заяви ОСОБА_8 при
новому розгляді були залишені без
розгляду.

Посилаючись на те, що спірна квартира
вибула з її законного володіння поза її
волею, ОСОБА_3 просила витребувати її у
ОСОБА_4

Рішенням Центрального районного суду
м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 15 серпня 2011 року у задоволенні
позову

ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 19 грудня 2011
року рішення Центрального районного
суду м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим від 15 серпня 2011 року
скасовано, позов ОСОБА_3 задоволено.
Витребувано у ОСОБА_4 на користь
позивача квартиру АДРЕСА_1. Вирішено
питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 просить
рішення Центрального районного м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 15 серпня

2011 року та рішення апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від

19 грудня 2011 року скасувати, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права й неправильним
застосуванням норм матеріального
права, і передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 на
підставі договору дарування,
укладеного 22 грудня 1998 року з ОСОБА_10 та
ОСОБА_8, набула права власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Центрального районного суду
м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 27 липня 2006 року вказаний
договір дарування визнано недійсним.

Зазначене рішення скасовано ухвалою
апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 19 березня 2008 року й
справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції, при якому
ухвалою Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 27 травня 2009 року позовну заяву
ОСОБА_8 про визнання договору дарування
недійсним залишено без розгляду.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 1 грудня
2006 року встановлено факт прийняття
ОСОБА_8 спадщини у вигляді Ѕ частини
спірної квартири після смерті ОСОБА_10,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, яке було
скасовано ухвалою цього ж суду у
зв'язку з нововиявленими обставинами й
у подальшому ухвалою від 30 червня 2010
року позовну заяву ОСОБА_8 про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання права власності також
залишено без розгляду.

16 січня 2007 року ОСОБА_8 на підставі
договору купівлі-продажу відчужила
вказану квартиру ОСОБА_5, який 31 березня

2008 року продав цю квартиру ОСОБА_4

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив із того, що на момент
укладення договорів купівлі-продажу
спірної квартири і ОСОБА_8 і ОСОБА_5 були
її законними власниками, а відтак - мали
право розпоряджатися нею на власний
розсуд.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позов,
апеляційний суд виходив із того, що
спірна квартира незаконно вибула з
володіння ОСОБА_3 та підлягає
витребуванню у ОСОБА_4

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності, зокрема, ст. 387 цього Кодексу,
яка надає власнику право витребувати
майно із чужого незаконного володіння.

Згідно із ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За змістом зазначених правових норм
суд повинен установити, що майно вибуло
з володіння власника або володіння
особи, якій воно було передане
власником у користування, у силу
зазначених обставин, а також, що
набувач придбав це майно за відплатним
договором і що він не знав і не міг
знати про те, що майно придбане у особи,
яка не мала права його відчужувати.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є повернення майна з
незаконного володіння.

При цьому за змістом ст. 388 ЦК України
випадки витребування майна власником
від добросовісного набувача обмежені й
можуть мати місце за умови, що майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно, поза їх волею.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе
власником майна можливий шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені

ст. 388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача.

ОСОБА_9 на обґрунтування касаційної
скарги зазначала, що є власником
квартири АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного 6 серпня 2011
року з ОСОБА_4, яка, маючи на меті
позбавитися спірної квартири,
приховала від неї те, що відносно
вказаної квартири існує судовий спір.

Таким чином, на час розгляду даної
справи власником спірної квартири була
ОСОБА_9

У порушення вимог ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК
України суди попередніх інстанцій не
з'ясували усіх обставин справи, а саме -
хто є власником спірної квартири й чи є
реальна можливість витребувати таку
квартиру у відповідача та захистити
права позивача у такий спосіб.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
суди не сприяли повному і всебічному
з'ясуванню усіх дійсних обставин
справи, що мають визначальне значення
для правильного її вирішення.

Не з'ясувавши, хто є власником квартири,
й у порушення вимог

ст. ст. 33, 36 ЦПК України не залучивши
його до участі у справі, суди ухвалили
передчасні рішення.

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судами як першої, так і
апеляційної інстанцій фактичних
обставин, які мають істотне значення
для правильного вирішення справи, що в
свою чергу призвело до поверхневого
вирішення спору.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення Центрального районного м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 15 серпня 2011 року та рішення
апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 19 грудня 2011 року
скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, служба у справах дітей
Сімферопольської міської ради, про
витребування майна передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.О.
Кузнєцов

Судді:

Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

Д.О. Остапчук