У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

9 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором; за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» про визнання
кредитного договору недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Саратського районного суду Одеської
області від 10 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
18 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 10 вересня 2007 року
із ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір на споживчі цілі, за яким йому
надано кошти у розмірі 12 281,12 доларів
США терміном до 7 вересня 2012 року зі
сплатою 12 % річних.
Позичальник зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував,
унаслідок чого виникла заборгованість,
яка за розрахунком банку, станом на 9
квітня 2013 року склала 13 625,86 доларів США,
у тому числі: заборгованість за
кредитом в сумі 6 252 доларів США,
заборгованість за відсотками в сумі 4
266,63 доларів США, заборгованість по
комісії в сумі 224,57 доларів США, пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань в
сумі 2 282,66 доларів США.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд стягнути з
відповідача на його користь вказану
суму кредитної заборгованості, а також
понесені ним судові витрати.

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 пред'явив
зустрічний позов, у якому просив
визнати зазначений вище кредитний
договір недійсним. Вимоги мотивував
тим, що він кредитний договір від 10
вересня 2007 року із відповідачем не
підписував, кредитні кошти не
отримував; крім того, кредитний договір
не містить підпису уповноваженої особи
та печатки відповідача.

Рішенням Саратського районного суду
Одеської області від 10 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
18 листопада 2013 року, позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
суму заборгованості за кредитним
договором від 10 вересня 2007 року в
розмірі 13 625,86 доларів США, що за курсом
Національного банку України станом на
14 липня 2011 року становило 108 617
грн 18 коп. Вирішено питання розподілу
судових витрат. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В апеляційному порядку рішення суду
щодо відмови в задоволенні зустрічного
позову не оскаржувалось. Касаційна
скарга не містить доводів щодо відмови
в задоволенні зустрічного позову, отже,
в силу ст. 335 ЦПК України в цій частині
судові рішення не переглядаються.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідач не виконував належним чином
умов кредитного договору, відтак, має
сплатити розраховану позивачем суму
кредитної заборгованості.

Апеляційний суд погодився із таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши, що положення ч. 3 ст. 551 ЦК
України щодо зменшення розміру
неустойки, на які посилався відповідач,
можуть бути застосовані лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК
України, які мають іншу правову
природу.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не відповідає.

Судом установлено, що 10 вересня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір на споживчі
цілі, за яким йому надано кошти у
розмірі 12 281,12 доларів США терміном до 7
вересня 2012 року зі сплатою 12
% річних.

Позичальник зобов'язання за вказаним
договором належним чином не виконував,
унаслідок чого виникла заборгованість,
яка за розрахунком банку, станом на 9
квітня 2013 року склала 13 625,86 доларів США.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти
(ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

З матеріалів справи вбачається, що
судом стягнута неустойка, яка
розрахована банком за період більше
року, з жовтня 2007 року по квітень
2013 року (а.с. 200-201).

Крім того, ухвалюючи рішення та
відхиляючи вимоги відповідача про
застосування ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо
зменшення розміру неустойки,
апеляційний суд мотивів цього не
зазначив, з урахуванням того, що
відповідач посилався на істотні
обставини в розумінні вказаної статті,
зокрема на свій майновий стан: він є
безробітним і має на утриманні
чотирьох неповнолітніх дітей (а.с. 343).
Зазначене і є заявою відповідача про
зменшення розміру неустойки.

Разом з тим, у п. 27 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам також роз'яснено, що істотними
обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК
України можна вважати, зокрема, ступінь
виконання зобов'язання боржником;
майновий стан сторін, які беруть участь
у зобов'язанні; не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання).

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, апеляційний суд недоліків
суду першої інстанції не усунув, на
вказані вимоги закону уваги не звернув.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 18 листопада 2013 року в
частині стягнення неустойки скасувати,
справу в цій частині передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Саратського
районного суду Одеської області та
ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 18 листопада 2013 року від
10 червня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді
Б.І.
Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко