Справа № 1527/2-950/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2014 р. Суворовський районний
суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Бузовського В.В.,

при секретарі - Петровської О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду, в м. Одесі,
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа ПАТ «Укрсоцбанк»
про визнання нерухомого майна спільною
сумісною власністю, поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, визнання права власності та
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 департаменту міського
господарства Одеської міської ради про
визнання розпоряджень Ленінської
районної адміністрації виконкому
Одеської міської ради незаконними та
скасування, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним договору дарування,
визнання права власності на
домоволодіння, визнання особистої
приватної власності на нежитлове
приміщення, поділ нерухомого та
рухомого майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності в натурі,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, вселення -

встановив:

ОСОБА_1, звернулася до суду із
зазначеним позовом та в остаточних
вимогах від 05.11.2013р., (а.с. 3, Том І; а.с. 212,
Том ІІ) просила визнати нежитлове
приміщення аптечного пункту
розташованого в АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, здійснити
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності визнавши
за нею право власності на 1/2 частину
нежитлового приміщення аптечного
пункту та право власності на 1/2 частину
земельної ділянки площею 0,06 га
розташованої в АДРЕСА_2. В
обґрунтування вимог посилалася на те,
що з 10.04.1982р., по 20.10.2010р., перебувала з
відповідачем в зареєстрованому шлюбі.
Під час шлюбу ними було збудовано
нерухоме майно, а саме нежитлове
приміщення аптечного пункту
розташованого в АДРЕСА_1, яке здано до
експлуатації та здійснено його
державну реєстрацію 11.01.2005р. Крім того,
на ім'я відповідача було видано
державний акт про право власності на
земельну ділянку площею 0,06 га
розташованої в АДРЕСА_2, отже зазначена
земельна ділянка також є спільною
сумісною власністю та підлягає поділу.

ОСОБА_2, вимоги позову не визнав
частково, а саме в частині визнання за
ОСОБА_1, права власності на 1/2 частину
земельної ділянки площею 0,06 га
розташованої в АДРЕСА_2, в решті вимог
позов не визнав та пред'явив
зустрічний позов за яким в остаточних
вимогах від 03.02.2014р., просив визнати
незаконним та скасувати розпорядження
Ленінської райадміністрації виконкому
Одеської міськради № 287 від 15.08.1997р., про
прийняття до експлуатації з
оформленням права власності за ОСОБА_3,
домоволодіння АДРЕСА_3, визнати
незаконним та скасувати розпорядження
Ленінської райадміністрації виконкому
Одеської міськради № 394/1 від 29.09.1997р.,
про розрахунок ідеальних часток та
визнання права власності за ОСОБА_3, на
37/50 часток в домоволодінні АДРЕСА_3,
визнати частково недійсним, в частині
власника ОСОБА_3, свідоцтво про право
власності на 37/50 часток домоволодіння
АДРЕСА_3 від 29.09.1997р., визнати недійсним
договір дарування 37/50 часток
домоволодіння АДРЕСА_3 укладений між
ОСОБА_3, та ОСОБА_1, від 25.10.1997р., визнати
за ним право власності на 33/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_3, визнати
нежитлове приміщення аптечного пункту
розташованого в АДРЕСА_1 та земельну
ділянку на якій розташоване зазначене
приміщення його особистою приватною
власністю, виділити в натурі 33/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_3, земельну
ділянку на якій розташовано
домоволодіння АДРЕСА_3 залишити у
спільному користуванні, виділити йому
рухоме майно набуте під час шлюбу на
суму 70 400 грн., виділити ОСОБА_1, 17/50
частин домоволодіння АДРЕСА_3, виділити
ОСОБА_1, земельну ділянку площею 0,06 га
розташованої в АДРЕСА_2, виділити
ОСОБА_1, рухоме майно на суму 163 900 грн.

В обґрунтування зустрічного позову
ОСОБА_2, посилався на те, що 11.04.1996 року
він та відповідачка ОСОБА_1, придбали у
ОСОБА_4, 37/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_3 за що ними було сплачено
частинами кошти на загальну суму 10 000
доларів США, також він вважав, що було
укладено саме договір купівлі-продажу.
В подальшому він повністю здійснив
реконструкцію придбаних приміщень і не
знав, що до експлуатації їх здала
ОСОБА_3, яка отримала свідоцтво про
право власності. Також йому не було
відомо, що ОСОБА_3, 25.10.1997 року
подарувала, а ОСОБА_1, прийняла в дар 37/50
частин домоволодіння АДРЕСА_3. В 2008р.,
ОСОБА_1, здійснила виділ частки (37/50) в
натурі та 28.02.2008р., отримала свідоцтво
на право власності на домоволодіння
АДРЕСА_3 в цілому. В частині нежитлового
приміщення аптечного пункту
розташованого в АДРЕСА_1 та земельної
ділянки на якій розташоване зазначене
приміщення зазначив, що вони є його
власністю як фізичної
особи-підприємця, а тому не є спільною
сумісною власністю подружжя та поділу
не підлягають.

Також в провадженні суду перебувала
справа за позовом ОСОБА_2, до ОСОБА_1, про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом вселення (а.с. 332, Том І)
яка ухвалою суду від 14.05.2012р., об'єднана
в одне провадження (а.с. 327). В
обґрунтування позову про вселення в
домоволодіння АДРЕСА_3, ОСОБА_2,
посилався на те, що він є співвласником
зазначеного домоволодіння, а ОСОБА_1,
перешкоджає йому у здійсненні права
власності, крім того, зареєстрованим
місцем його проживання є зазначене
домоволодіння.

Зустрічні позовні вимоги представники
ОСОБА_1, визнали частково, а саме в
частині поділу рухомого майна в натурі
але без урахування цін визначених
ОСОБА_2, на це майно. В частині виділу
всієї земельної ділянки площею 0,06 га
розташованої в АДРЕСА_2, зазначили, що
просять визнати право власності тільки
на 1/2 частину ділянки. В решті вимог
зустрічного та об'єднаного позову
просили відмовити посилаючись на те, що
ОСОБА_3, набула право власності на 37/50
частин домоволодіння АДРЕСА_3 на
підставі договору дарування від
11.04.1996р., згідно до якого ОСОБА_4,
подарував, а ОСОБА_3, прийняла в дар
зазначену частину домоволодіння. Будь
яких вимог щодо зазначеного договору
ОСОБА_2, не заявляв, а всі інші вимоги, що
стосуються домоволодіння АДРЕСА_3, а в
подальшому і домоволодіння АДРЕСА_3 є
похідними від зазначеного договору,
який ніким не оспорюється, а тому такі
вимоги задоволенню не підлягають,
оскільки не порушують та не стосуються
будь яких прав ОСОБА_2 Також зазначили,
що визнання особистої приватної
власності за ОСОБА_2, як за фізичною
особою, на нежитлове приміщення
аптечного пункту розташованого в
АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій
розташоване зазначене приміщення
неможливо, оскільки нерухоме майно є
спільною сумісною власністю, а
земельна ділянка є власністю ОСОБА_2, як
фізичної особи - підприємця, право
власності на неї позивачкою не
оспорюється і визнається, але перехід
права власності від фізичної особи -
підприємця до фізичної особи, в
зазначений позивачем спосіб, не
передбачений чинним законодавством, а
ОСОБА_2, як фізична особа-підприємець із
такими вимогами до суду не звертався.

Крім того, представники ОСОБА_1,
зазначили, що оспорюванні
розпорядження райадміністрації,
свідоцтво про право власності, договір
дарування мали місце в 1997 році, позивач
звернувся до суду тільки 17.11.2010р., отже
на протязі 13 років ОСОБА_2, не міг не
знати про наявність таких
розпоряджень, свідоцтва та укладеного
договору дарування, що в силу ст. ст. 75, 80
ЦК України (в ред. 1963р.) є підставою для
відмови в позові.

Представник ОСОБА_3, вимоги позову не
визнав та пояснив, що ОСОБА_3, набула
право власності на підставі договору
дарування від 11.04.1996р., згідно до якого
ОСОБА_4, подарував, а ОСОБА_3, прийняла в
дар зазначену частину домоволодіння.
Будь яких вимог до зазначеного
договору (визнання його недійсним,
удаваним, тощо) ОСОБА_2, не заявляв, а всі
інші вимоги щодо визнання розпоряджень
райадміністрації в 1997 році та договору
дарування від 25.10.1997 року, згідно якого
ОСОБА_3, подарувала, а ОСОБА_1, прийняла в
дар 37/50 частин домоволодіння АДРЕСА_3, є
похідними від договору дарування від
11.04.1996р., який не оспорюється. Крім того,
звернувся із заявою про застосування
наслідків пропуску строку позовної
давності.

Інші особи, що приймають участь у
справі, подали заяви про розгляд справи
за їх відсутності.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
зареєстрували шлюб 10.04.1982р., який
фактично було припинено в грудні 2007
року (а.с. 171 Том І) та розірвано 02.11.2010р.

19.02.1993р., на підставі рішення
Чорноморської ради народних депутатів
№ 29, від 18.12.1992р., ОСОБА_2, було передано в
приватну власність земельну ділянку
площею 0,06 га в межах АДРЕСА_2 та видано
державний акт про право приватної
власності на землю (а.с. 4 Том І).

Під час шлюбу подружжям було набуто
рухоме майно (а.с. 265-266 Том ІІ) та
транспортні засоби. В частині поділу
транспортних засобів сторони від вимог
відмовилися та провадження в справі, в
цій частині, було закрите (а.с. 252-254 Том
ІІ).

Також встановлено, що 11.04.1996р., ОСОБА_4, в
інтересах якого на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
діяла ОСОБА_1, подарував, а ОСОБА_3,
прийняла в дар 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_3 (а.с. 139 Том І), зазначена частина
домоволодіння належала дарувальнику
ОСОБА_4, на підставі рішення
Ленінського районного суду м. Одеси від
11.03.1996р., (а.с. 158 Том І). В вересні 1996р.,
ОСОБА_1, та ОСОБА_2, зі згоди власника
ОСОБА_3, зареєстрували місце свого
проживання в домоволодінні АДРЕСА_3, що
підтверджується реєстрацією місця
проживання ОСОБА_1, (а.с. 6 на звороті, Том
І) та паспортом громадянина України
ОСОБА_2, дослідженому в судовому
засіданні який зареєстрований в
зазначеному домоволодінні з 20.11.1996р.,
(а.с. 335, на звороті, Том І).

Крім того, встановлено, що
Розпорядженням Ленінської районної
адміністрації Виконкому Одеської
міськради № 287 від 15.08.1997р., на підставі
дозволу реконструкції житлового
будинку № 189 від 08.08.1996р., за ОСОБА_3,
залишено з оформленням права особистої
власності на реконструйований будинок
та затверджено акт комісії про
прийняття реконструйованого будинку
до експлуатації (а.с. 127 Том І).

Розпорядженням Ленінської районної
адміністрації Виконкому Одеської
міськради № 394/1 від 29.09.1997р., було
затверджено розрахунок ідеальних
часток співвласників в домоволодінні
АДРЕСА_3 та за ОСОБА_3, було визнано
право власності на 37/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_3 (а.с. 126 ТомІ).

На підставі зазначеного розпорядження,
ОСОБА_3, 20.10.1997р., отримала свідоцтво
№2-565 про право власності на 37/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_3 та
зареєструвала його в ОМБТІ 22.10.1997р., (а.с.
138 Том І).

25.10.1997 року ОСОБА_3, подарувала, а ОСОБА_1,
прийняла в дар 37/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_3, що підтверджується договором
дарування зареєстрованим в ОМБТІ
27.10.1997р., (а.с. 128 Том І).

23.01.2003р., ОСОБА_2, отримав свідоцтво про
державну реєстрацію фізичної особи -
підприємця (а.с. 93).

Протягом 2003р., та 2004р., ФОП ОСОБА_2, з
метою здійснення підприємницької
діяльності, отримав дозволи та всі
погоджувальні документи щодо
розміщення та будівництва аптеки за
адресою АДРЕСА_1 (а.с. 284-326 Том І).

05.07.2004р., між Виконкомом Одеської
міськради та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2, (далі ФОП
ОСОБА_2) було укладено договір про право
на забудову земельної ділянки площею
0,0104 га за адресою АДРЕСА_1, під
будівництво аптеки (а.с. 287 Том І).

Після здійснення будівництва, а саме
20.12.2004р., від ФОП ОСОБА_2 було прийнято до
експлуатації аптечний пункт площею 57,8
кв.м та 28.12.2004р., видано свідоцтво про
право власності на нежитлову будівлю
аптечного пункту за адресою АДРЕСА_1,
яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та
РОН» 11.01.2005р., (а.с. 282-284 Том І).

21.07.2006р., Одеська міська рада продала а
ФОП ОСОБА_2 придбав у власність
земельну ділянку площею 0,0104 га, що
розташована в АДРЕСА_1, яка перебувала в
оренді у ФОП ОСОБА_2 на підставі
договору оренди від 24.11.2004р., (а.с. 304 Том
І), на підставі договору
купівлі-продажу СПД ОСОБА_2 отримав
державний акт про право власності на
зазначену земельну ділянку (а.с. 291 Том
І).

Після фактичного припинення шлюбних
відносин, ОСОБА_2, в грудні 2007р., забрав
свої особисті речі та залишив місце
проживання в буд. АДРЕСА_3.

28.02.2008р., ОСОБА_1, після виділу в натурі
належних їй на праві власності 37/50
частин з домоволодіння АДРЕСА_3,
отримала свідоцтво про право власності
на домоволодіння АДРЕСА_3 в цілому, та
зареєструвала своє право власності в
КП «ОМБТІ та РОН» 06.03.2008р., (а.с. 129, 148 Том
І), після здійснення державної
реєстрації права власності, ОСОБА_1,
знялась з реєстраційного обліку в
АДРЕСА_3 та 11.09.2009р., зареєструвала місце
свого проживання в буд. АДРЕСА_3 (а.с. 6
Том І).

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

В силу ст. 59 ЦПК України, суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Вислухавши пояснення сторін їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи суд приходить до
висновку про те, що позовні вимоги
ОСОБА_1, задоволенню не підлягають
виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні
ОСОБА_2, 19.02.1993р., отримав державний акт
про право власності на земельну
ділянку на підставі рішення
Чорноморської ради народних депутатів
№ 29, від 18.12.1992р., ОСОБА_2, згідно до якого
йому було передано в приватну
власність земельну ділянку площею 0,06
га в межах АДРЕСА_2.

Статтею 9 ЗК України (в редакції чинній
на 1992р.), встановлено, що до відання
сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад
народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить:

- передача земельних ділянок у
власність, надання їх у користування, в
тому числі на умовах оренди, у порядку,
встановленому статтями 17 і 19 цього
Кодексу;

- реєстрація права власності, права
користування землею і договорів на
оренду землі;

Відповідно до ст. 17 ЗК України (в
редакції чинній на 1992р.), передача
земельних ділянок у приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Земельні ділянки передаються у
власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Ради народних депутатів розглядають у
місячний строк зазначені заяви і
матеріали та приймають відповідні
рішення.

В силу ст. 18 ЗК України(в редакції
чинній на 1992р.), придбання громадянами у
місцевих Рад народних депутатів
земельних ділянок у власність для
ведення селянського (фермерського)
господарства понад площу, що
передається безплатно, провадиться за
плату в порядку, передбаченому статтею
17 цього Кодексу.

Рішення відповідної Ради народних
депутатів з цього питання є підставою
для укладання договору купівлі-продажу
земельної ділянки з посвідченням у
нотаріальному порядку.

Придбання земельних ділянок, що
перебувають у колективній або
приватній власності, провадиться за
договором купівлі-продажу, який
посвідчується у нотаріальному порядку.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки і документ про оплату вартості
землі є підставою для відведення
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і видачі державного акта на
право власності.

Розрахунки, пов'язані з придбанням
земельних ділянок, провадяться через
відповідні банки.

Таким чином, ОСОБА_2, набув право
власності в порядку визначеному ст. 17
ЗК України в порядку безоплатної
передачі земельної ділянки у приватну
власність, що в розумінні ст. 22 КпШС
України не є майном, нажитим подружжям
за час шлюбу, а отже і не є спільною
сумісною власністю. Затаких підстав
визнання ОСОБА_2, позову щодо поділу
майна, яке є особистою приватною
власністю, в порядку його поділу між
подружжям, суперечить закону, але не
позбаляє права ОСОБА_2, передати право
власності ОСОБА_1, в порядку укладання
цивільно-правової угоди (дарування,
міна, купівля-продаж). Із вимогами про
визнання спільної сумісної власності в
порядку визначеному ст. 25 КпШС України
ОСОБА_1, не зверталася.

Також, не підлягають задоволенню
вимоги ОСОБА_1, щодо визнання
нежитлової будівлі аптечного пункту
спільною сумісною власністю та
визнання за нею права власності на 1/2
частину нежитлової будівлі аптечного
пункту за адресою АДРЕСА_1, оскільки, як
встановлено в судовому засіданні,
зазначене нежитлове приміщення є
власністю ФОП ОСОБА_2.

Пунктом 29 Постанови Пленуму ВСУ від
21.12.2007 року, зазначено, що відповідно до
положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК
України майно фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший з
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності
(в частині приватного підприємства
рішенням Конституційного Суду України,
встановлено, що на майно приватного
підприємства поширюються положення ст.
61 СК України - Справа № 1-8/2012 від 19.09.2012
року № 17-рп/2012).

Аналогічний висновок, щодо режиму
майна фізичної особи-підприємця,
зробив Верховний Суд України в
Постанові від 02.10.2013р., у справі №6-79цс13,
та зазначив - майно фізичної
особи-підприємця, яке придбане та
використовується в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність
відповідно до ст. 57 СК України, а не як
об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст. ст. 60, 61 СК України.

Суд не приймає до уваги пояснення
представника позивачки про те, що право
власності на нежитлове приміщення
аптечний пункт зареєстровано не на ФОП,
а на фізичну особу, оскільки на час
здійснення державної реєстрації права
власності чинним законодавством та
підзаконними актами, реєстрації права
власності за ФОП передбачено не було,
отже суд виходить з підстав набуття
права власності ОСОБА_2, на нежитлове
приміщення саме як фізичною
особою-підприємцем. Також, не
заслуговують на увагу посилання
представника позивачки на зазначене
вище рішення Конституційного Суду
України, оскільки цим рішенням надано
офіційне тлумачення ст. 61 СК України
виключно щодо режиму майна приватного
підприємства. Рішення КСУ не підлягає
розширеному тлумаченню та не може
застосовуватися за аналогією і до
майна осіб, які в ньому (рішенні) не
зазначені (ФОП, юридична особа, ін.) -
правовий висновок Верховного Суду
України Постанова від 02.10.2013р., у справі
№6-79цс13.

Зустрічні позовні вимоги та вимоги за
об'єднаним позовом (далі зустрічний
позов) ОСОБА_2, також задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Так, первісним правовстановлюючим
документом щодо набуття права
власності на 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_3 за ОСОБА_3, є договір дарування
від 11.04.1996р., згідно до якого ОСОБА_4, в
інтересах якого на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
діяла ОСОБА_1, подарував, а ОСОБА_3,
прийняла в дар 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_3 (а.с. 139 Том І). Незважаючи на те,
що ОСОБА_2, в своїх поясненнях і
зазначив, що насправді відбувся
договір купівлі-продажу укладений між
ОСОБА_4, як продавцем і ним як покупцем,
але ОСОБА_2, із будь якими вимогами
(визнання недійсним, удаваним,
фіктивним, тощо) в частині договору
дарування від 11.04.1996р., не звертався.
Враховуючи те, що вимоги відносно
зазначеного договору не заявлялися,
отже договір дарування не визнаний
договором купівлі-продажу, ОСОБА_2, не
визнано стороною договору, а отже і
набувачем 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_3 на підставі договору від
11.04.1996р., який ним не оспорюється.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З урахуванням того, що договір
дарування від 11.04.1996р., є чинним на час
розгляду справи, а інші вимоги ОСОБА_2, в
частині визнання розпоряджень
Ленінської районної адміністрації
виконкому Одеської міської ради
незаконними та їх скасування, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання недійсним договору
дарування, визнання права власності на
домоволодіння є похідними від дійсного
договору дарування від 11.04.1996р., то і
вони задоволенню не підлягають,
оскільки Розпорядженням Ленінської
районної адміністрації Виконкому
Одеської міськради № 287 від 15.08.1997р., та
Розпорядженням Ленінської районної
адміністрації Виконкому Одеської
міськради № 394/1 від 29.09.1997р., а також
свідоцтвом №2-565 про право власності за
ОСОБА_3, на 37/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_3 не порушуються особисті
майнові права ОСОБА_2, який не є членом
сім'ї власника ОСОБА_3, та в зазначеному
приміщенні лише зареєстрований і мав
право на користування жилим
приміщенням, що належить на праві
власності громадянину.

Також, не може бути визнаний недійсним
договір дарування від 25.10.1997 року
згідно до якого ОСОБА_3, подарувала, а
ОСОБА_1, прийняла в дар 37/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_3, оскільки
ОСОБА_3, як власник майна, мала право
розпорядитися зазначеним майном на
власний розсуд (ст. 19 Закону України
«Про власність») та з підстав наведених
вище.

Крім того, як встановлено, ОСОБА_1,
виділила 37/50 частин домоволодіння в
натурі та отримала свідоцтво про право
власності на домоволодіння АДРЕСА_3 в
цілому, та зареєструвала своє право
власності в КП «ОМБТІ та РОН» 06.03.2008р.,
після здійснення державної реєстрації
права власності, ОСОБА_1, знялась з
реєстраційного обліку в АДРЕСА_3 та
11.09.2009р., зареєструвала місце свого
проживання в буд. АДРЕСА_3.

ОСОБА_2, із вимогами про визнання
свідоцтва про право власності на буд.
АДРЕСА_3 від 28.02.2008р., виданого на ім'я
ОСОБА_1, не звертався, а отже і вістуні
підстави для визнання за ним права
власності на 33/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_3, вселення до зазначеного
домоволодіння та встановлення порядку
користування земельною ділянкою на
якій це домоволодіння розташовано.
Крім того, ОСОБА_2, не наведено жодної
істотної обставини за якої суд повинен
виділити йому у власність більшу
частину будинку, а саме 33/50 частин, а
ОСОБА_1, тільки 17/50 частин буд. АДРЕСА_3.

Посилання ОСОБА_2, на те, що підставою
вселення є також те, що він має
зареєстроване місце проживання, суд до
уваги не приймає, оскільки
зареєстрованим місцем проживання
ОСОБА_2, є АДРЕСА_3, а не буд. АДРЕСА_3.
ОСОБА_2, вимогами про вселення в АДРЕСА_3
(зареєстроване місце проживання) не
звертався.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21.12.2007 року,
визначено, поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
вартості на час розгляду справи. Під
дійсною вартістю розуміється грошова
сума, за яку майно може бути продано в
даному населеному пункті чи
місцевості. Для її визначення, за
клопотанням сторони, призначається
експертиза.

Виходячи з наведеного, не підлягають
задоволенню вимоги ОСОБА_2, в частині
поділу рухомого майна, а саме в частині
виділу у власність ОСОБА_2, меблевого
набору, двох телевізорів «Philips»,
чотирьох кондиціонерів «Samsung»,
домашнього кінотеатру «ВВК», пральної
машини «Bosch», чотирьох холодильників,
холодильної камери, двох бра дерев'яних
на загальну суму 70 400 грн., оскільки
представники ОСОБА_1, не погодилися із
визначеною ОСОБА_2, вартістю такого
майна, а будь яких доказів про вартість
зазначеного майна ОСОБА_2, не надано.
Відмовляючи в цій частині вимог суд
також виходить із того, що визначена
ОСОБА_2, вартість рухомого майна
враховується ним в загальну вартість
всього майна, що є предметом поділу, в
тому числі і нерухомого майна вартість
якого визначена експертним
дослідженням. За тих самих підстав, суд
не має законних підстав для виділу
ОСОБА_1, решти рухомого майна на
загальну суму 163 900 грн., визначену
ОСОБА_2, (а.с. 269-270 Том ІІ).

Посилання ОСОБА_2, на те, що ним особисто
та за особисті кошти було здійснено
реконструкцію 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_3 та частка зазначеного майна
після реконструкції стала становити
37/50 частин, що підтверджується виключно
показаннями свідків, суд також до уваги
не приймає, оскільки ОСОБА_2, не надано
жодного належного доказу на здійснення
реконструкції будинку, а показання
свідків, на підтвердження такої
обставини, в силу ч.2 ст.59 ЦПК України, є
неналежним доказом (на відміну - акт
виконаних робіт, акт прийому передачі,
квитанції про оплату товару, оплату
виконаних робіт, тощо). Крім того,
здійснення реконструкції будинку, який
належить на праві власності третій
особі, не породжує права власності на
реконструйоване майно у особи, яка
здійснила таку реконструкцію. Також,
суд звертає увагу на те, що власник 7/40
частин АДРЕСА_3 - ОСОБА_3, не укладала
договору та не надавала письмової
згоди ОСОБА_2, на проведення
реконструкції належної їй частки
будинку.

В частині визнання права особистої
власності за ОСОБА_2, як за фізичною
особою, на нежитлову будівлю аптечного
пункту за адресою АДРЕСА_1 та на
земельну ділянку площею 0,0104 га, що
розташована в АДРЕСА_1, що належить на
праві власності фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_2, суд також
відмовляє, оскільки в такий спосіб
змінюється правовий режим майна
фізичної особи-підприємця, який не є
тотожним із правовим режимом майна
фізичної особи, крім того, позивачем
взагалі не зазначені підстави для
зміни правового режиму нерухомого
майна. ОСОБА_2, як фізична
особа-підприємець із такими вимогами
до суду не звертався.

Також, суд звертає увагу на те, що
позивачем ОСОБА_2, в частині вимог про
визнання розпоряджень Ленінської
районної адміністрації виконкому
Одеської міської ради незаконними та
їх скасування, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним договору дарування
пропущено строк для захисту права за
ст. 71 ЦК України (1963р), оскільки статтею
76 зазначеного Кодексу визначено, що
право на позов виникає з дня коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Реєстрація осіб в квартирі (будинку), що
належить громадянинові на праві
власності здійснюється за письмовою
згодою власника. На вселення до батьків
їх неповнолітніх дітей згоди власника
не потрібно (ст. 156 ЖК України).

Таким чином, про порушення свого права
ОСОБА_2, дізнався 20.11.1996р., при
здійсненні реєстрації місця
проживання в АДРЕСА_3 зі згоди власника
ОСОБА_3, що встановлено в судовому
засіданні та не спростовано ОСОБА_2
Закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові (ст. 80 цього Кодексу). З
заявою про поновлення позовної
давності ОСОБА_2, не звертався.
Відповідно до ст. 75 ЦК України (1963р.)
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

Разом з тим, суд не застосовує наслідки
спливу позовної давності (відмова в
позові), оскільки при розгляді справи
встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного права, про захист якого
він просить та воно не порушувалося, а
тому суд відмовляє в позові ОСОБА_2, за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

З іншими вимогами та з інших підстав
сторони до суду не зверталися.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Враховуючи те, що ОСОБА_1, при зверненні
до суду сплатила судовий збір в розмірі
300 грн., а в подальшому збільшила розмір
позовних вимог але доплату судового
збору не здійснювала, суд стягує з
ОСОБА_1, на користь держави судовий збір
виходячи із розміру заявлених вимог
(ціна позову), вартість яких становила
199 905 грн., (вартість 1/2 частини аптечного
пункту). Відповідно до Декрету КМ
України «Про Державне мито» (що діяв на
час збільшення розміру позовних вимог)
максимальний розмір судового збору,
майнового характеру, становив 1 700 грн.,
отже доплаті на користь держави
підлягає судовий збір в розмірі 1 400 грн.

Керуючись ст. ст.10, 11, 58, 60, 61, 64, 88, 212-215 ЦПК
України суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання
нерухомого майна спільною сумісною
власністю, поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ІН НОМЕР_1 на користь
держави судовий збір в розмірі 1 400
гривень.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3
департаменту міського господарства
Одеської міської ради про визнання
розпоряджень Ленінської районної
адміністрації виконкому Одеської
міської ради незаконними та
скасування, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним договору дарування,
визнання права власності на
домоволодіння, визнання особистої
приватної власності на нежитлове
приміщення, поділ нерухомого та
рухомого майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності в натурі,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, вселення -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: