Справа № 1304/9267/12
Головуючий у 1 інстанції: Юрків О.Р.
Провадження № 22-ц/783/2811/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
заочне рішення Галицького районного
суду м. Львова від 04 жовтня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4
про виселення.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено, виселено ОСОБА_4 з квартири
АДРЕСА_2.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_4, вважає, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що за договором купівлі-продажу від
09.12.2003 року вона придбала спірну
квартиру по АДРЕСА_2 16.01.2004 р. між нею та
ОСОБА_2 укладено договір дарування 1/2
частки квартири, так як останньому
належала половина коштів, на які була
придбана квартира і цього ж дня
позивачу була видана довіреність на
представництво інтересів ОСОБА_4,
оскільки вона виїхала за межі України.

30.07.2004 р. ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 на
підставі довіреності було укладено з
ОСОБА_5 договір купівлі-продажу
належної ОСОБА_4 1/2 частки квартири і
03.09.2004 року позивач згідно договору
дарування передає ОСОБА_5 належну йому
1/2 частки квартири, в результаті чого до
останнього перейшло право власності на
всю квартиру. Враховуючи вищенаведене
ОСОБА_2 значно перевищив надані йому
повноваження і тому договір
купівлі-продажу спірного житла
суперечить вимогам законодавства. З
наведених підстав просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення
яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача,
заперечення ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає
зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що квартира
АДРЕСА_2 необхідна позивачу для
власного проживання і позивач у
встановлений законом трьохмісячний
строк попередив відповідачку про
наступне розірвання договору та
звільнення нею квартири.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі договору купівлі - продажу
квартири, укладеного 09.12.2003 р., ОСОБА_4
стала власником квартири АДРЕСА_2, 1/2
частину якої подарувала ОСОБА_2, що
підтверджується договором дарування
від 16.01.2004 року. На підставі виданої
ОСОБА_4 довіреності від 16.01.2004 р. на ім»я
ОСОБА_2, останній 30.07.2004 р., діючи від
імені ОСОБА_4, уклав з ОСОБА_5 договір
купівлі - продажу ? належної ОСОБА_4 на
праві власності частини спірної
квартири, 03.08.2004 р. ОСОБА_5 подарувала
ОСОБА_2 придбану нею ? частину спірної
квартири. Відтак, на підставі двох
вищезазначених договорів дарування
ОСОБА_2 став власником усієї квартири
АДРЕСА_2, у якій залишилась проживати
ОСОБА_4

Як вбачається з рішення Апеляційного
суду Львівської області від 12.01.2012 р.,
яке набрало законної сили, судом
апеляційної інстанції встановлено, що
відповідачка ОСОБА_4 вселилась у
квартиру, як її власник, після
придбання такої на підставі договору
купівлі - продажу від 09.12.2003 р.,
користувалась нею, як власник ? частини
квартири, з 16.01 2004 р., після дарування
половини квартири цивільному
чоловікові ОСОБА_2 Апеляційним судом
встановлено, що після припинення зі
ОСОБА_2 сімейних відносин, як колишній
член сім»ї, ОСОБА_4 зберегла за собою
право на користування квартирою і таке
право могло бути припинено лише з
підстав, передбачених ст. 157 ЖК України,
проте припинене не було. Апеляційним
судом встановлено і те, що з 24.12.2004 р.
статус ОСОБА_4 при реєстрації у
квартирі визначено, як піднаймач, що
підтверджується довідкою ЛКП «Княже
місто» №1271 від 12.07.2006 р., доказів на
спростування цього її статуту
відповідачкою суду не надано. За таких
обставин, Апеляційний суд дійшов
висновку про те, що відповідачка
користувалася квартирою на законних
підставах, тому її право користування
квартирою може бути припинене лише у
порядку і з підстав, передбачених ч.3 ст.
168 ЖК України, зокрема, після
попередження наймача про наступне
розірвання договору за три місяці та у
разі доведеності, що займане наймачем
(піднаймачем) приміщення необхідне для
проживання власника та членів його
сім»ї.

Оскільки відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрали законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, що якої
встановлено ці обставини, обставини,
встановлені рішенням Апеляційного
суду Львівської області від 12.01.2012 р.,
доказування не потребують і мають
преюдиціальне значення при розгляді
даної справи.

Відповідно до ч.3 ст. 168 ЖК України
договір найму жилого приміщення,
укладений на невизначений строк, може
бути розірвано за вимогою наймодавця,
якщо жиле приміщення, займане наймачем,
необхідне для проживання йому та
членам його сім»ї. У цьому випадку
власник будинку (квартири) повинен
попередити наймача про наступне
розірвання договору за три місяці.

Стаття 169 ЖК України передбачає, що у
разі припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності , наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов»язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
приміщення.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
його сім»ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництва.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції прийшов до вірного
висновку про те, що спірна квартира
необхідна позивачу та членам його
сім»ї для проживання, оскільки як
вбачається зі свідоцтва про розірвання
шлюбу від 31.08.1994 р. шлюб між ОСОБА_2 та
ОСОБА_6 розірвано, позивач утворив нову
сім»ю, з якою має намір проживати у
спірній квартирі, квартира АДРЕСА_3, у
якій він зареєстрований та проживає,
загальною площею 50.7 (49,4) кв.м,
складається з двох кімнат та кухні
площею 7,98 кв.м з комунальними вигодами,
у якій, крім нього, зареєстровані та
проживають колишня дружина та дві
доньки, ОСОБА_12, 1983 р. н., та ОСОБА_1, 1985 р.
н. Зазначені обставини свідчать про
необхідність позивача використовувати
спірну квартиру для власного
проживання.

З матеріалів справи також вбачається,
що позивач вчасно попередив
відповідачку про розірвання договору,
що підтверджується письмовим
попередженням, копією повідомлення про
вручення рекомендованого листа з
підписом відповідачки про його
отримання, чим спростовуються доводи
апелянта про неотримання нею
попередження про звільнення квартири.

Вважаючи оскаржуване рішення суду
незаконним та необґрунтованим, ОСОБА_4
посилається на те, що договір купівлі -
продажу ? частини квартири АДРЕСА_2,
укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2,
суперечить вимогам законодавства,і у
зв»язку з цим, на її думку, є недійсним.
Всупереч ст. 204 ЦК України, відповідно
до якої правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним, апелянтом на підтвердження
доводів про недійсність вищезгаданого
договору купівлі - продажу не надано
суду рішення про визнання недійсним
цього договору.

Слід зазначити, що ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 14.03.2011р. залишено без змін
ухвалу Галицького районного суду м.
Львова від 31.03.2010 р. та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 12.10.2010 р. про закриття провадження у
справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2,
ОСОБА_5, треті особи: Обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки», приватний нотаріус
ОСОБА_9 про визнання договору
недійсним.

А відтак доводи апеляційної скарги про
недійсність договору купівлі - продажу
? частини квартири АДРЕСА_2, укладеного
між ОСОБА_7 та ОСОБА_2, є безпідставними,
такими, що не спростовують правильних
висновків суду першої інстанції.

Зазначені в апеляційній скарзі
підстави для скасування оскаржуваного
рішення суду про порушення судом
першої інстанції норм процесуального
права щодо своєчасного повідомлення
про призначені судові засідання, не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Оскільки відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, враховуючи те, що
інших доводів на спростування
висновків суду про підставність
позовних вимог та порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
апелянтом в апеляційній скарзі не
зазначено, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції, встановивши
фактичні обставини справи, дослідивши
надані сторонами докази в їх
сукупності, правильно визначивши, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин справи, прийшов
до вірного висновку про підставність
позовних вимог, обгрунтовано
задовольнив позов, ухвалив законне і
обґрунтоване рішення про виселення
ОСОБА_10 з квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з»ясував обставини справи,
ухвалив законні та обґрунтовані
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційних
скарг та скасування оскаржуваних
рішень суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Галицького районного
суду м. Львова від 04 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.