інстанції Дмитренко А.М.Провадження №
22-ц/780/1998/14 Доповідач у 2
інстанції ТаргонійКатегорія 4
УХВАЛА

Іменем України

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді: Таргоній
Д.О.,

суддів: Мережко М.В., Голуб
С.А.,

за участю секретаря: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
матеріали справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на
рішення Білоцерківського
міськайонного суду Київської області
від 29 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю та поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін-
учасників судового процесу,
перевіривши матеріали, колегія суддів,
-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2011 року позивачка ОСОБА_3
звернулася до суду з вказаним позовом
мотивуючи тим, що з осені 2009 року по
вересень 2013 року вони з відповідачем
перебували у фактичних шлюбних
стосунках, проживали разом однією
сім'єю в належній їй квартирі АДРЕСА_1,
яка належала її батькам, вели спільне
господарство, мають доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

На початку березня 2013 року вони за
спільні кошти придбали автомобіль
Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1, який
зареєстровано на ім'я відповідача.

З вересня 2013 року вони припинили
спільне проживання, згоди щодо поділу
майна не досягли, а тому позивач
просила суд встановити факт її
проживання з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період з
осені 2009 року по вересень 2013 року,
визнати спільним сумісним майном
подружжя автомобіль Volkswagen Transporter д.н.з.
НОМЕР_1, 2005 року випуску, поділити між
ними вказане майно, виділивши їй у
власність вказаний вище автомобіль
вартістю 80 000 грн., припинити право
власності відповідача на 1/2 частину
автомобіля, стягнути з неї на користь
відповідача компенсацію вартості 1/2
частини автомобіля в сумі 40 000 грн.

Пізніше, позивачка уточнила позовні
вимоги, просила суд встановити факт
проживання з відповідачем однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період з
17.04.2010 року по вересень 2013 року, визнати
спільним сумісним майном подружжя
автомобіль Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1, 2005
року випуску, поділити між сторонами по
справі вказане майно, виділивши у
власність позивачки вказаний вище
автомобіль вартістю 88 000 грн., припинити
право власності відповідача на 1/2
частину автомобіля, стягнути з
позивачки на користь відповідача
компенсацію вартості 1/2 частини
автомобіля в сумі 44 000 грн.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 29 січня 2014 року позов задоволено.
Встановлено факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 в період з 17 квітня 2010 року по
вересень 2013 року. Визнано спільним
сумісним майном подружжя автомобіль
Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року
випуску. Проведено поділ спільного
сумісного майна подружжя, а саме
виділено у власність ОСОБА_3 автомобіль
Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року
випуску вартістю 88 000 грн., припинене
право власності ОСОБА_2 на 1/2 частину
цього автомобіля. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 грошову компенсацію
вартості 1/2 частини автомобіля в сумі
44 000 грн., яку ОСОБА_3 внесено на
депозитний рахунок суду. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 440 грн.
судового збору.

В апеляційній скарзі, поданій
адвокатом ОСОБА_1 в інтересах
відповідача ОСОБА_2, йдеться про
невідповідність висновків суду першої
інстанції обставинам справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права. Представник відповідача просить
ухвалити по справі нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити. В
обгрунтування апеляційної скарги,
зокрема, зазначає, що в основу рішення
суду фактично покладені лише докази,
подані позивачем, в той час, як докази,
подані відповідачем в обгрунтування
своїх заперечень, не враховані.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Задовольняючи позов, суд обгрунтовував
свої висновки тим, що сторони в період
проживання однією сім'єю без
реєстрацію шлюбу придбали автомобіль
Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1, 2005 року
випуску. Дане майно згідно ст.74 СК
України є їх спільною сумісною
власністю і кожна сторона має право на
його половину.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Так, судом встановлено, що сторони
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з осені 2009 року по вересень 2013
року, спочатку по вул. Вокзальній у
найманій квартирі, оскільки її батьки
були проти їхніх стосунків, потім в 2010
році наймали квартиру по вул. Січневий
прорив, а після того, як вона
завагітніла, стали проживати у
квартирі її батьків АДРЕСА_1. У батьків
позивачки та батьків відповідача у
селі є підсобне господарство, вони
разом з відповідачем вирощували
худобу, свиней на м'ясо, продавали м'ясо,
від чого мали спільні кошти, вели
спільне господарство, за цей час
придбали дві морозильні камери,
побудували бойню в домогосподарстві
батьків відповідача в с. Дрозди, в
березні 2013 року придбали разом
автомобіль Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 2005
року випуску вартістю 88 000 грн. або 11000
дол. США.

До таких висновків суд прийшов
оцінивши в сукупності подані сторонами
докази, а саме: пояснення свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 Крім показів
свідків, судом було також досліджено
фото- та відеоматеріали.

Також, обгрунтовуючи свої висновки в
частині задоволення позовних вимог про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без шлюбу, суд послався на
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 29 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів, яке набрало законної сили.
Як вбачається зі змісту рішення,
обгрунтовуючи свої вимоги про
стягнення аліментів, позивачка ОСОБА_3
послалась на те, що вона з відповідачем
перебувала у фактичних шлюбних
відносинах з 2009 року по вересень 2013
року, мають спільну дочку ОСОБА_13, 2011
року народження, відповідач
самоусунувся від виконання своїх
батьківських обов'язків, матеріальної
допомоги не надає. Відповідач визнав
позов у поному обсязі, погодившись
таким чином як з предметом позову, так і
з його підставами.

Згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській,
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, суд дійшов вірного
висновку про обгрунтованість вимог
ОСОБА_3 в частині встановлення факту
проживання з відповідачем однією
сім'єю без шлюбу в період з 17 квітня 2010
року по вересень 2013 року.

За положеннями ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Відповідно до вимог статей 60,70 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними. У разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст.71 СК України майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

За приписами ч.ч.4,5 цієї статті,
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст.365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: частка є незначною і не може бути
виділена в натурі; річ є неподільною;
спільне володіння і користування
майном є неможливим; таке припинення
не завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Суд першої інстанції, вірно
застосувавши вказані правові норми,
дійшов обгрунтованого висновку, що
автомобіль Volkswagen Transporter д.н.з. НОМЕР_1 2005
року випуску вартістю 88 000 грн., який
придбано у березні 2013 року, є спільним
сумісним майном сторін по справі.
Враховуючи ті обставини, що автомобіль
є річчю неподільною, спільне
користування ним є неможливим із-за
стосунків, які склалися між сторонами
по справі, позивачкою було внесено
кошти на депозитний рахунок суду у
визначеній грошовій сумі, відповідач
кошти не вносив, суд обгрунтовано
вважав за можливе визнати за
позивачкою право власності на спірний
автомобіль Volkswagen Transporter, припинити
право власності відповідача на 1/2
частину автомобіля та стягнути з
позивачки на його користь вартість 1/2
частини автомобіля в сумі 44000 грн.

Колегія суддів не погоджується з
доводами апеляційної скарги щодо
ненадання судом першої інстанції
належної оцінки доказам, поданим
стороною відповідача в обгрунтування
своїх заперечень.

З матеріалів справи вбачається, що при
розгляді справи судом не обмежено
право відповідача у наданні таких
доказів, заслухані пояснення свідків,
клопотання про допит яких заявляв
відповідач, суд в своєму рішенні дав
оцінку всім доказам у справі, детально
та прискіпливо їх проаналізувавши, та
оцінивши за правилами ст. 212 ЦПК України
як кожен доказ окремо, так і
достатність та взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, навівши
відповідні мотиви у рішенні. Та
обставина, що відповідач вважає таку
оцінку невірною, не може бути підставою
для скасування рішення суду.

Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України
суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Таким чином, судова колегія вважає, що
докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження суду першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Решта доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо задоволення позову
ОСОБА_3, обгрунтовано викладених у
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 308, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськайонного суду Київської області
від 29 січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: