У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним
за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
представником - ОСОБА_6, на рішення
Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 17 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 19 березня 2010 року його мати -
ОСОБА_7, склала заповіт на його користь
та на користь ОСОБА_4 і ОСОБА_5 Вважав, що
даний заповіт є недійсним, оскільки був
посвідчений з порушенням вимог чинного
законодавства та суперечив волі
заповідача. Зазначав, що станом на
19 березня 2010 року його мати була
важкохворою та перебувала в стадії
реабілітації після перенесення
інсульту, що має наслідком
неможливість усвідомлювати наслідки
своїх дій та керувати ними. Отже, це
ставить під сумнів вільне
волевиявлення, розуміння значення
заповідачем своїх дій.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд витзнати нечинним та скасувати
заповіт від 19 березня 2010 року складений
від імені ОСОБА_7

Рішенням Косівського районного суду
Івано-Франківської області від
31 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 17
грудня 2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі
представника - ОСОБА_6, просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що оспорюваний заповіт складено
відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України та
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів України, доказів того, що
заповідач ОСОБА_7 мала іншу волю щодо
належного їй майна та склала заповіт
під впливом обману, або всупереч її
волевиявленню, що могло б свідчити про
нікчемність заповіту, суду не надано та
в судовому засіданні не встановлено.

Проте повністю погодитись із таким
висновком суду не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що секретарем
Вербовецької сільської ради
Косівського району Івано-Франківської
області ОСОБА_8 19 березня 2010 року
посвідчено заповіт, за яким ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, розуміючи значення своїх
дій, добровільно, без будь-якого
насильства, примусу, як фізичного, так і
морального, на випадок смерті зробила
таке заповітне розпорядження: все своє
майно, де б воно не було і з чого б воно
не складалося і взагалі все, що їй
належатиме на день смерті і на що вона
за законом матиме право, заповіла:
ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Заповіт
посвідчено вдома у заповідача, за
адресою: с.Старий Косів Косівського
району Івано-Франківської області, у
зв'язку з її похилим віком. Внаслідок
неможливості прочитати та підписати
заповіт, на особисте прохання
заповідача в її присутності, текст
заповіту в голос прочитано й підписано
ОСОБА_9 у присутності запрошених
заповідачем двох свідків: ОСОБА_10 і
ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.
1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 1247 ЦК України передбачено, що
загальними вимогами до форми заповіту
є: складання заповіту у письмовій формі
із зазначенням місця та часу його
складання, заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем та посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними в
ст. ст. 1251-1252 ЦК України.

Якщо особа не може особисто підписати
заповіт, то відповідно до ч. 4 ст. 207
цього Кодексу за її дорученням текст
правочину у її присутності підписує
інша особа.

Відповідно до п. 33 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 25 серпня 1994
року № 22/5 (далі - Інструкція) заповіт
має бути складений у письмовій формі,
із зазначенням місця і часу складення
заповіту, дати та місця народження
заповідача та підписаний особисто
заповідачем.

Якщо заповідач внаслідок фізичної
вади, хвороби або з будь-яких інших
причин не може власноручно підписати
заповіт, за довіреністю заповідача він
може бути підписаний іншим
громадянином за правилами, викладеними
в пункті 13 цієї Інструкції.

Таким чином, фізична особа може
доручити іншій особі у її присутності
підписати текст правочину, якщо вона не
може підписати його власноручно лише у
зв'язку з хворобою або фізичною вадою.

З матеріалів справи вбачається, що
згідно з медичними документами та
медичними картками ОСОБА_7 вона мала
тимчасові розлади в роботі лівої руки -
лівобічний геміпарез, докази щодо
будь-якої хвороби правої руки чи правої
частини тіла матеріали справи не
містять.

Крім того, відповідно до положення ч. 4
ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і
на суд певні обов'язки зі створення для
сторін змагального процесу, суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом із тим суд першої інстанції на
вказані положення закону уваги не
звернув і відмовив у задоволенні
клопотання позивача про проведення
судово-медичної експертизи, за
висновком якої було б визначено чи
могла ОСОБА_7 на час складання заповіту
- 19 березня 2010 року, управляти правою
рукою та самостійно правою рукою
підписати заповіт, чи порушив його
право на доведення своїх вимог,
гарантованих ст. 129 Конституції
України, ст. 10 ЦПК України.

Також як на підставу для задоволення
позовних вимог, позивач посилався на
положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, які
передбачають правові наслідки
вчинення правочину з недодержанням
стороною вимог щодо форми посвідчення
правочину та на неможливість
усвідомлювати заповідачем значення
своїх дій та керувати ними (ст. 225
ЦК України), що передбачає визнання
правочину недійсним, якщо особа у
момент його вчинення не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
ними керувати, однак суди не навели
жодного мотиву відхилення позову з цих
підстав.

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України
суди на зазначені вище положення
закону та обставини справи уваги не
звернули, не визначилися з характером
спірних правовідносин, предметом
позову та його правовою підставою,
вирішивши спір лише на підставі ст. ст.
203, 215 ЦК України та взагалі залишили
поза увагою вимоги, заявлені на
підставі ст. 225 ЦК України.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_6, задовольнити
частково.

Рішення Косівського районного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 17 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопти

В.А.
Черненко