Провадження №22-ц/784/1071/14
інстанції-Гаврасієнко В.О.
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського
І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Свіщуку О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

представника ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 24 лютого 2014 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про вселення

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_3 про вселення.

Позивач зазначав, що є спадкоємцем за
заповітом майна свого брата -ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, якому за життя
належала частка квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що квартирою
користується дружина померлого -
ОСОБА_3, яка заперечує його права на
спадок та перешкоджає йому в
оформленні правовстановлюючих
документів, ОСОБА_1 просив зобов'язати
ОСОБА_3 не чинити перешкоди у
користуванні житлом та вселити його у
спірну квартиру.

Відповідачка ОСОБА_3 позов не визнала
та зазначила, що розмір частки позивача
не визначено, не виділено в натурі, він
в квартирі ніколи не проживав, не
приймав участі в її утриманні, а
вселення в квартиру сторонньої особи є
порушенням прав її та малолітньої
дитини - ОСОБА_5, яка також є
спадкоємицею та проживає разом з нею.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 лютого 2014 року позов
задоволено. ОСОБА_3 зобов'язано не
чинити позивачу перешкоди в
користуванні частиною квартири, ОСОБА_1
вселено у квартиру.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 просив рішення скасувати та
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на відсутність підстав для
вселення позивача та недоведеність
порушень його прав.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є
власником 2/3 частини квартири, а тому
відповідно до статей 318, 383, 386 ЦК та
статті 155 ЖК має право користуватись
квартирою, що може бути забезпечено
його вселенням у судовому порядку.

Проте не з усіма висновками суду можна
погодитись, оскільки деякі з них є
передчасними.

Так, відповідно до статті 355 ЦК майно, що
є у власності двох чи більше осіб,
належить їм на праві спільної
власності ( спільне майно).

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність, як то передбачено статтею 356
ЦК.

За нормами спадкового права ( книга
шоста ЦК) власність спадкоємців є
частковою ( статті 1241, 1267 1278 ЦК та інш.).

Згідно зі статтею 358 ЦК право спільної
часткової власності здійснюється
співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитись про
порядок володіння та користування
таким майном.

При цьому кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Право співвласника на виділ частки із
спільного майна, а також наслідки
неможливості спільного користування
та поділу майна в натурі також
передбачені статтями 364, 365 ЦК.

Відповідно до статті 155 ЖК власник
жилого приміщення не може бути
позбавлений права користування жилим
приміщенням, крім випадків,
встановлених законодавством.

Таким чином, за правилами зазначених
норм визначенню права та способу
користування майном, як спільної
часткової власності, має передувати
визначення часток кожного
співвласника, можливість спільного
володіння та користування цим майном,
можливість його поділу в натурі, або
визначення певного порядку
користування ним, яке би забезпечувало
дотримання прав співвласників, в тому
числі і житлових прав.

З матеріалів справи вбачається, що
трикімнатна квартира АДРЕСА_1 належала
на праві власності ОСОБА_6, ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 по 1/3 частині кожному ( а.с.7).

Квартира має загальну площу 56 кв.м,
житлову - 41,2 кв.м та складається з
однієї суміжної кімнати площею 18,2 кв.м
та двох окремих кімнат - 10 кв.м та 12,4
кв.м (а.с.54).

ОСОБА_7 помер у ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6
померла у листопаді 2008 року, ОСОБА_4 - у
жовтні 2010 року.

Після смерті ОСОБА_4 заведено спадкову
справу та зареєстровано заповіт
ОСОБА_4 на ім'я брата - ОСОБА_1 (а.с. 8, 9).

Станом на жовтень 2010 року в квартирі
зареєстрована донька ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та фактично проживала
дружина померлого ОСОБА_4 - ОСОБА_3 ( а.с.
24 зворот, 53 зворот).

Позивач ОСОБА_1 має свою сім'ю та з
квітня 1991 року зареєстрований та
проживає за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.6).

Право на спадщину між сторонами було та
є предметом судових спорів ( а.с.11-17, 32
зворот).

На час розгляду справи співвласниками
спірного майна зареєстровані ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 ( по 1/12), а також померлі -
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ( а.с.71-72).

Питання про коло спадкоємців померлих,
прийняття ними спадщини та розмір їх
часток у спільній власності не
вирішено.

Невизначеність кола спадкоємців та
розміру їх часток перешкоджає і
визначенню можливості поділу
спільного майна чи порядку
користування ним між співвласниками.

Позивач ОСОБА_1 в спірній квартирі не
проживав, має інше постійне місце
проживання, а тому його житлові права
не порушені.

Отже, вселення спадкоємця ОСОБА_1 в
квартиру, враховуючи її технічні
характеристики та суміжність кімнат,
без визначення можливості її поділу
або порядку користування, колегія
суддів вважає порушення прав осіб, які
там проживають, а тому - передчасним.

За правовою позицією Верховного Суду
України щодо розгляду судами окремих
категорій цивільних справ позовні
вимоги про вселення в заселений жилий
будинок учасника спільної власності на
нього, який раніше там не проживав,
можуть бути задоволені лише за
можливості поділу будинку в натурі або
встановлення порядку користування ним
і звільнення виділеної позивачеві
приміщень особами, що там проживали
(Застосування судами цивільного і
цивільного процесуального
законодавства, Київ 2002, право
власності, стор.44)

Вимоги позивача про усунення перешкод
пов'язані лише з можливістю
користування квартирою, тобто фактом
проживання, а тому не мають окремого
значення.

Таким чином, колегія суддів не вбачає
на цей час підстав для задоволення
позову ОСОБА_1 про вселення до квартири,
що не перешкоджає захисту позивачем
права спадкоємця у інший спосіб.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 24 лютого 2014 року
скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 про
вселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді