У х в а л а

іменем україни

23 квітня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про
стягнення збитків

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, у якому
просила:

- витребувати із незаконного володіння
відповідача житловий будинок АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_4 передати їй в
натурі вказаний житловий будинок;

- зобов'язати відповідача усунути та не
чинити їй перешкоди в користуванні,
володінні та розпорядженні вказаним
житловим будинком;

- стягнути із відповідача на її користь
суму недоотриманого доходу в розмірі 239
700 грн та завдані збитки у зв'язку з
несплатою за користування електричною
енергією у розмірі 12 031 грн 28 коп.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що є власником
земельної ділянки площею 0,429 га по
АДРЕСА_1 та житлового будинку, який
розташований по АДРЕСА_1.

Вказала, що 24 квітня 2008 року видала на
ім'я свого чоловіка ОСОБА_5 довіреність,
якою уповноважила останнього керувати
та розпоряджатися усім своїм майном з
усіма необхідними для цього правами, в
тому числі з правом продажу.

22 січня 2009 року її чоловік, діючи в
інтересах сім'ї, та ОСОБА_4 домовились
укласти між собою договір
купівлі-продажу зазначеної земельної
ділянки та житлового будинку,
визначили вартість будинку в сумі
1 млн доларів США, а також порядок
оплати, яка починалась з 22 січня
2009 року та мала бути закінчена 22 січня
2010 року, що підтверджується розпискою
відповідача ОСОБА_4 від 22 січня 2009 року.

У подальшому на виконання
домовленостей щодо укладення
попереднього договору її чоловік та
відповідач 25 січня 2009 року уклали в
простій письмовій формі попередній
договір купівлі-продажу житлового
будинку і земельної ділянки,
відповідно до умов якого оплата мала
здійснюватися рівними частками
протягом одного року з виплатою 15 %
річних, які нараховуються на залишок
суми боргу за кожний місяць. Строк дії
цього договору був встановлений до 25
січня 2010 року з можливістю пролонгації
та у разі неможливості покупця
придбати будинок останній зобов'язався
звільнити його у найкоротший строк.

На підставі вищевказаних
домовленостей ОСОБА_4 з 25 січня
2009 року за їх згодою постійно проживав
у спірному житловому будинку, який
знаходився у його фактичному
користуванні.

Позивачка вказала, що до 25 січня 2010 року
відповідач не здійснив будь-яких
платежів, які були передбачені
попереднім договором купівлі-продажу,
а тому сторони 25 січня 2010 року уклали
новий попередній договір
купівлі-продажу, відповідно до умов
якого на підтвердження зобов'язання
щодо оплати та прийняття будинку і на
забезпечення виконання зобов'язання
покупець передав продавцю завдаток у
розмірі 400 тис. доларів США у рахунок
належного з покупця зазначеного
платежу за будинок, отримавши
відповідні розписки від продавця, а
залишок ціни будинку покупець
зобов'язаний був сплатити до кінця
строку дії договору, тобто до 25 січня 2011
року.

Зазначила, що відповідач до 25 січня 2010
року свої зобов'язання щодо сплати
вартості будинку не виконав, не сплатив
продавцю жодної суми грошових коштів, у
зв'язку з чим договір купівлі-продажу
не укладався, а право власності до
відповідача не переходило, а тому
просила витребувати у ОСОБА_4 із
незаконного володіння спірний
житловий будинок та зобов'язати
відповідача усунути і не чинити їй
перешкоди в користуванні її майном.

Також зазначила, що за весь час
незаконного володіння відповідачем
житловим будинком вона могла б здавати
його в оренду та отримувати доходи, а
тому за весь час незаконного володіння
спірним житловим будинком вона
недоотримала 239 700 грн (виходячи із
середньої вартості оренди), які просила
стягнути з відповідача на свою користь.

Також стверджувала, що в результаті
незаконного володіння без правових
підстав спірним житловим будинком
відповідачем було завдано їй
матеріальну шкоду у вигляді
заборгованості з оплати електричної
енергії в розмірі 11 916 грн 58 коп., яка
була стягнута з неї на підставі
судового наказу, у зв'язку з чим просила
стягнути з відповідача на свою користь
зазначену суму.

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та
ОСОБА_5, в якому просив стягнути з
відповідачів на свою користь 400 тис.
доларів США, що еквівалентно 3 240 000 грн.

На обґрунтування зустрічних позовних
вимог посилався на те, що 21
січня 2009 року між ним та ОСОБА_5 у
простій письмовій формі було укладено
попередній договір купівлі-продажу, за
умовами якого вартість будинку
складала 1 млн грн та повинна
сплачуватися ним рівними частинами
протягом одного року.

Оскільки вищевказаний договір
припинив свою дію 22 січня 2010
року, а ОСОБА_5 не оформив
правовстановлюючих документів на
будинок, тому 25 січня 2010 між ним та
ОСОБА_5 було укладено новий попередній
договір купівлі-продажу, відповідно до
умов якого на підтвердження
зобов'язання щодо прийняття та оплати
будинку і на забезпечення виконання
цього зобов'язання він передав ОСОБА_5
завдаток у розмірі 400 тис. доларів США.

Зазначив, що ОСОБА_5 у жовтні 2012 року
повідомив його про отримання
правовстановлюючих документів на
будинок та запропонував переоформити
на нього право власності на будинок
лише після сплати залишку вартості
будинку у розмірі 600 тис. доларів США.

У зв'язку з фінансовими труднощами, які
виникли у нього на час укладення
договору купівлі-продажу, він
запропонував ОСОБА_5 зарахувати у
вартість будинку 300 тис. доларів США,
які були отримані ним від ОСОБА_6 (теща
ОСОБА_4) у 2009 році, у зв'язку з чим розмір
його заборгованості за будинок склав
лише 300 тис. доларів США, які він
зобов'язався виплатити ОСОБА_5
частинами, про що 11 жовтня 2012 року склав
відповідну розписку.

Наступного дня після складення
розписки дізнався про передачу ОСОБА_3
у квітні 2012 року спірного житлового
будинку в іпотеку та, вважаючи, що її
наявність унеможливить укладення
договору, звернувся до відповідачів із
вимогою про повернення отриманих ними
грошових коштів в розмірі 400 тис.
доларів США, проте вказані грошові
кошти до теперішнього часу йому не
повернуті, у зв'язку з чим просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 07 серпня 2013 року позов ОСОБА_3
і зустрічний позов ОСОБА_4 об'єднані в
одне провадження (а.с. 71-72).

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 23 серпня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 в частині витребування у
ОСОБА_4 із незаконного володіння
житлового будинку, зобов'язання ОСОБА_4
передати ОСОБА_3 в натурі спірний
житловий будинок та в частині
зобов'язання ОСОБА_4 усунути та не
чинити ОСОБА_3 перешкоди в
користуванні, володінні та
розпорядженні спірним житловим
будинком залишено без розгляду з
підстав, встановлених п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК
України (а.с. 87, 88).

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 27 вересня 2013 року у
задоволенні первісного позову ОСОБА_3
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 400 000 доларів США, що
еквівалентно 3 197 200 грн.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 24 грудня 2013 року апеляційну
скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_5 відхилено,
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 вересня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами попередніх
інстанцій норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
просить скасувати рішення судів
попередніх інстанцій і ухвалити нове
рішення про задоволення первісних
позовних вимог та відмову в
задоволенні зустрічних позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_4 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
первісних позовних вимог та часткове
задоволення зустрічних позовних вимог,
виходили із того, що укладений між
сторонами договір від 25 січня 2010 року є
недійсним (нікчемним), оскільки під час
його укладення не було дотримано вимог
щодо його нотаріального посвідчення та
реєстрації, а тому договір не створив
юридичних наслідків для сторін.

При цьому суди попередніх інстанцій
дійшли висновку, що письмова форма
попереднього договору від 25 січня 2010
року є доказом не лише факту укладення
такого договору, але і факту передачі
покупцем грошової суми в розмірі 400 тис.
доларів США, що підтверджується п. 4
цього договору та доводами,
викладеними у первісній позовній
заяві, а відтак відповідачі за
зустрічним позовом мають
відповідальність щодо повернення
переданих за договором грошових
коштів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про стягнення із ОСОБА_4
суми недоотриманого доходу та завданих
збитків у зв'язку з несплатою за
користування електричною енергією,
суди попередніх інстанцій дійшли
висновку про недоведеність та
безпідставність цих вимог.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення судів першої та
апеляційної інстанцій ухвалено із
дотриманням норм матеріального і
процесуального права з огляду на
наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_3 на праві
власності належить житловий будинок та
земельні ділянки, які розташовані по
АДРЕСА_1 (а.с. 12 - 14).

24 квітня 2008 року ОСОБА_3 видала на ім'я
свого чоловіка ОСОБА_5 довіреність,
якою уповноважила останнього керувати
та розпоряджатися усім своїм майном, з
усіма необхідними для цього правами
(а.с. 16).

22 січня 2009 року ОСОБА_5, діючи в
інтересах сім'ї, домовився зі ОСОБА_4
укласти попередній договір
купівлі-продажу зазначених земельної
ділянки та житлового будинку,
визначили вартість будинку у розмірі 1
млн доларів США, а також порядок оплати,
яка починалася з 22 січня 2009 року
та мала бути закінчена 22 січня 2010 року,
що підтверджується розпискою
відповідача ОСОБА_4 від 22 січня
2009 року (а.с. 27).

На виконання домовленостей щодо
укладення попереднього договору
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 25 січня 2009 року уклали
у простій письмовій формі попередній
договір купівлі-продажу житлового
будинку і земельної ділянки, які
розташовані за адресою: АДРЕСА_1,
відповідно до умов якого оплата мала
здійснюватися рівними частками
протягом одного року з виплатою 15 %
річних, які нараховуються на залишок
суми боргу за кожний місяць. Строк дії
вказаного договору був встановлений до
25 січня 2010 року з можливістю
пролонгації та у разі неможливості
покупця придбати будинок він
зобов'язується звільнити його у
найкоротший термін, але не більше ніж 2
тижні (а.с. 28).

На підставі вищевказаних
домовленостей ОСОБА_4 мешкав у спірному
житловому будинку зі своєю сім'єю з
січня 2009 року за згодою продавця.

Вказані обставини підтверджуються
актом прийому-передачі будинку від 09
січня 2009 року (а.с. 157).

У подальшому ОСОБА_5 і ОСОБА_4 уклали
новий попередній договір
купівлі-продажу будинку і земельної
ділянки за вказаною адресою,
відповідно до умов якого сторони
домовились про купівлю-продаж будинку
площею 375 кв. м та земельної ділянки
площею 4,29 га (а.с. 29).

Згідно з п. 2 вказаного договору строк
його дії був встановлений до 25
січня 2011 року, а відповідно до п. 3
вартість будинку була визначена в
розмірі 1 млн доларів США, що на день
укладення цього договору еквівалентно
8 млн грн.

Пунктом 4 цього договору передбачено,
що на підтвердження зобов'язання щодо
прийняття та оплати будинку і на
забезпечення виконання цього
зобов'язання покупець передав продавцю
завдаток у розмірі 400 тис.
доларів США, що становило 3 200 000 грн, у
рахунок належного з покупця
зазначеного платежу за будинок та
отримав розписки від продавця щодо
отримання грошових коштів.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України
попереднім договором є договір,
сторони якого зобов'язуються протягом
певного строку (у певний термін)
укласти договір в майбутньому
(основний договір) на умовах,
встановлених попереднім договором.
Зобов'язання, встановлене попереднім
договором, припиняється, якщо основний
договір не укладений протягом строку
(у термін), встановленого
попереднім договором, або якщо жодна із
сторін не направить другій стороні
пропозицію про його укладення.

Відповідно до вимог ст. 657 цього Кодексу
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

У разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним (ч. 1
ст. 220 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що договір
купівлі-продажу житлового будинку та
земельної ділянки, який би за своєю
формою та змістом відповідав вимогам
закону (ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 635 ЦК України) та
умовам попереднього договору, між
ОСОБА_5 і ОСОБА_4 не укладався.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Пунктом 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що у
разі якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

З огляду на викладене колегія суддів
касаційного суду вважає, що суди
попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
первісних позовних вимог та частково
задовольняючи зустрічні позовні
вимоги, правильно встановили характер
правовідносин сторін у справі та
застосували до цих правовідносин норми
матеріального права, які їх регулюють,
вирішили спір з урахуванням меж
заявлених позовних вимог на підставі
наданих сторонами доказів з
дотриманням норм процесуального права
та дійшли обґрунтованого висновку, що
факт отримання ОСОБА_5 від
ОСОБА_4 грошових коштів у розмірі
400 тис. доларів США
підтверджується як п. 4 попереднього
договору від 25 січня 2010 року,
так і доводами, викладеними у первісній
позовній заяві, а відтак відповідачі за
зустрічним позовом мають
відповідальність щодо повернення
переданих за договором грошових
коштів.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення Київського районного
суду м. Одеси від 27 вересня 2013 року та
ухвали апеляційного суду Одеської
області від 24 грудня 2013 року.

Докази та обставини, на які посилається
заявник у касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судами
попередніх інстанцій були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
24 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк