Справа № 190/248/14-ц
Провадження 2/190/188/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 квітня 2014 року
П'ятихатський районний суд

Дніпропетровської області

в складі головуючого-судді
Легкошерст Ю.В.,

при секретарі
Гук С.Р.

за участю позивача
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. П'ятихатки
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
Автофінанс» про захист прав споживача,
визнання договору недійсним з моменту
його укладення, стягнення безпідставно
отриманих коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
Автофінанс» про захист прав споживача,
визнання договору недійсним з моменту
його укладення, стягнення безпідставно
отриманих коштів.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначив, що 06 листопада 2013 року з ТОВ
«Лізингова компанія Автофінанс» уклав
договір фінансового лізінгу № 008810,
предметом якого є надання послуг,
спрямованих на придбання
транспортного засобу трактора
Беларус-892 через програму "Автофінанс",
організовану ТОВ "Лізингова компанія
"Автофінанс", метою якої є придбання
клієнтом товару з розстроченням
платежу на тривалий час у порядку і на
умовах, передбачених договором.

Проте, вважає, що умови договору
фінансового лізингу не відповідають
діючому законодавству та порушують
його права споживача. Вважає, що даний
договір укладений для нього на вкрай
невигідних умовах, так предметом
договору є трактор Беларус-892, без
визначення його індивідуальних ознак,
тобто відповідачем не надано
достовірної інформації про основні
технічні характеристики транспортного
засобу. Крім того в договорі відсутні
відомості про продавця, що ставить під
сумнів дійсність намірів відповідача
виконувати умови зазначеного
договору. З урахуванням викладеного,
вважає діяльність товариства з
обмеженою відповідальністю «Лізингова
компанія Автофінанс» нечесною
підприємницькою практикою,
направленою на введення його як
споживача в оману.

Таким чином, йому навязано договір,
який містить істотний дисбаланс
стосовно прав та обовязків сторін, в
зв'язку з чим просить визнати недійсним
договір фінансового лізінгу № 008810
від 06 листопада 2013 року, укладений між
ним та ТОВ «Лізингова компанія
Автофінанс», стягнути з відповідача
безпідставно отримані ними кошти в
розмірі 18 000 грн. та сплачені ним судові
витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав в повному
обсязі і на підставах викладених в
позовній заяві та пояснив, що дійсно 06
листопада 2013 року з відповідачем уклав
лізінговий договір, проте при
укладанні договору в зміст договору не
вчитувався, а потім через деякий час
після того як підписав його зрозумів,
що даний договір укладений на вкрай
невигідних для нього умовах. Комісію в
розмірі 18 000 грн. сплатив добровільно,
проте вважав, що даний платіж входить
до вартості трактора. Вважає
діяльність товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
Автофінанс» нечесною підприємницькою
практикою, останні ввели його в оману,
внаслідок чого він уклав договір на
невігідних для нього умовах.

Відповідач ТОВ «Лізингова компанія
Автофінанс» свого представника до суду
не направили, про день, час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, надали до суду клопотання з
проханням справу розглядати за
відсутності їх представника/а.с.70/
Також надали суду заперечення на позов,
згідно якиих вимоги позивача ввжають
незаконними та необгрунтованими.
Вважають, що при укладенні договору між
ними були дотримані всі вимоги,
передбачені ЦК України, по всіх умовах
договору лізінгу було досягнуто згоди,
про що також свідчить особистий підпис
позивача на кожній сторінці договору.
Крім того з позивачем було укладено
договір непрямого фінансового лізінгу,
відповідно до умов якого предмет
лізінгу придбавається у майбутньому
лізінгодавцем, право власності на
предмет лізінгу лізінгодавець набуває
вже після укладення договору, а тому
посилання ОСОБА_1 на відсутність у
спірному договорі відомостей щодо
предмету лізінгу у відповідача
вважають безпідставними. Крім того,
позивач не надав жодного належного та
допустимого доказу щодо факту введення
його в оману, в зв'язку з чим у
задоволенні позову просять відмовити.

Вислухавши позивача, дослідивши
матеріали справи, судом встановлені
такі факти та відповідні їм
правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 06 листопада 2013 року
між ОСОБА_1 та ТОВ «Лізингова компанія
Автофінанс» укладено договір
фінансового лізінгу № 008810 /а.с.4-10/ з
додатками до нього.

Відповідно до умов укладеного договору
фінансового лізингу лізингодавець
бере на себе зобов'язання придбати
предмет лізингу - трактор Беларус 892,
зазначений у п. 1.1 договору та
специфікації, що є додатком № 3 до
договору, вартістю 180 000 грн. у власність
та передати предмет лізингу у
користування лізингоодержувачу на
строк та на умовах, передбачених
договором.

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що
предмет договору передається в
користування лізингоодержувачеві
протягом строку не більше 90 робочих
днів з моменту сплати
лізингоодержувачем на рахунок
лізингодавця авансового платежу (50% від
вартості предмета лізингу, комісії за
організацію та оформлення договору (10%
від вартості предмету лізингу та
комісії за передачу предмета лізингу (3%
від вартості предмету лізингу).
Лізингоодержувач має можливість
сплачувати авансовий платіж впродовж
12 місяців з моменту підписання
договору, платежами визначеними в
додатку №1 до договору. Авансовий
платіж не може бути сплачений повністю
лізингоодержувачем до сплати комісії
за організацію.

Даний договір підписаний позивачем та
представником відповідача, діючого на
підставі довіреності, як вказано в
договорі. Додатками до договору є
графіки сплати першого та другого
лізингового платежу, специфікація
обраного транспортного засобу, які є
невід'ємною частиною договору /а.с.11-13/.

06 листопада 2013 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс» 18 000
грн., як комісію за організацію
договору, про що свідчить квитанція про
здійснення касової операції /а.с.16/.

Крім сплати вищевказаної суми в
розмірі 18 000 грн. позивачем умови
договору не виконувалися.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
відповідача із заявою про відмову від
цього договору та вимогою повернути
йому сплачені кошті, на що ТОВ
«Лізингова компанія Автофінанс»
повідомили позивача, що договір
розірвано 03 грудня 2013 року на підставі
його заяви, проте повертати сплачені
кошти відмовились, оскільки п.10.11 ст.10
цього договору не передбачено
повернення цих коштів/а.с.14/.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про
фінансовий лізинг» фінансовий лізинг
- це вид цивільно-правових відносин, що
виникають із договору фінансового
лізингу. За договором фінансового
лізингу - лізингодавець зобов'язується
набути у власність річ у продавця
(постачальника) відповідно до
встановлених лізингоодержувачем
специфікацій та умов і передати її у
користування лізингоодержувачу на
визначений строк не менше одного року
за встановлену плату (лізингові
платежі).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Умови договору, які можуть
бути несправедливими визначено у ч. 3
ст. 18 цього закону.

Для кваліфікації умов договору
несправедливими необхідна наявність
одночасно таких ознак: по-перше, умови
договору порушують принцип
добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509
ЦК України); по-друге, умови договору
призводять до істотного дисбалансу
договірних прав та обов'язків сторін;
по-третє, умови договору завдають шкоди
споживачеві.

Відповідно до ст. 638 ЦК України , яка
передбачає загальне правило про
укладення договору, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Позивач ОСОБА_1 в обгрунтування
заявлених позовних вимог посилається
на те, що відповідач ТОВ «Лізингова
компанія Автофінанс» нав'язує йому
такі умови одержання послуг, які для
нього є вкрай невигідні. Проте позивач
не навів і не довів, які саме умови
договору є несправедливими
(враховуючи, що договір містить 14
пунктів); на підставі яких ознак умови
договору є несправедливими, у чому саме
полягає несправедливість окремих
положень договору.

Підтвердженням отримання позивачем
повної, необхідної, доступної та
достовірної інформації про положення
договору є особисте підписання ним
кожної сторінки самого договору /
а.с.4-10/, у зв'язку з чим з цих обставин
вбачається, що сторонами договору було
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах.

Крім того, згідно заяви, наданої
позивачем адміністрації ТОВ
«Лізингова компанія «Автофінанс»
ОСОБА_1 уважно прочитав та зрозумів
умови договору по програмі
«Автофінанс» № 008810 від 06.11.2013 року та
отримав усі коректно викладені
відповіді від менеджера-консультанта
/а.с.54/. Позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні підтвердив факт підписання
ним даної заяв.

Крім того, відповідно до ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною /
сторонами/ вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу,
недійсним є також правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний причин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як розяснено в п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», нікчемний
правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Згідно ст. 203 ЦК України, яка передбачає
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам судочинства, особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають значення / частина
перша статті 229 цього Кодексу /, такий
правочин визнається судом недійсним .

Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману.

Однак в матерілах справи відсутні
докази і позивач таких в судовому
засіданні не надав, що під час
укладення договору фінансового
лізингу відповідач ТОВ «Лізингова
компанія «Автофінанс» вчинив дії, які
можливо кваліфікувати як прояв
недобросовісної конкуренції, чи вчинив
дії або бездіяльність, що ввели
позивача в оману або були агресивними.

Позивач в судовому засіданні вказав, що
він вільно сплатив за організацію та
оформлення даного Договору, перед
підписанням він мав змогу прочитати
договір і обговорити його з юристом,
але цього не зробив і лише після
укладання договору передумав
виконувати цей договір, оскільки він
для нього є невигідним.

Крім того суд не приймає доводи
позивача, про те що лізінгодавець мав
право укладати даний договір лише
стосовно майна, що вже належить ТОВ «ЛК
Автофінанс» на момент укладення
договору та про відсутність у договорі
відомостей про наявність предмету
лізінгу.

Дані твердження позивача
спростовуються положеннями п. 1. 3
вказаного Договору, згідно якого -
лізінгодавець бере на себе
зобов'язання придбати предмет лізінгу
у власність та передати предмет
лізінгу у користування
лізінгоодержувачу на строк та на
умовах, передбачених цим договором (
тобто непрямий лізінг), крім того п.1.1
договору та специфікації, що є додатком
№ 3 до договору визначено, що предметом
договору є трактор Беларус 892.

Виходячи зі змісту положень Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» юридична особа, яка
надає фінансову послугу має бути
внесена до державного реєстру
фінансових установ.

В матеріалах справи (а. с.39-40) міститься
відповідь Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
ринків фінансових послуг від 08.04.2014
року, згідно якої ТОВ «Лізингова
компанія Автофінанс» внесена до
реєстру осіб, які не є фінансовими
установами, але мають право надавати
окремі фінансові послуги, а саме має
право надавати послуги з фінансового
лізінгу та отримало довідку про взяття
на облік юридичної особи серії ФЛ № 486.

За таких обставин, оцінюючи усі докази,
які були досліджені у судовому
засіданні у їх сукупності та
враховуючи те, що за результатами
розгляду справи позивачем не доведено
несправедливість умов спірного
договору, не надано доказів про
порушення з боку відповідача принципу
добросовісності, який утворив
дисбаланс договірних прав і обов'язків
та не знайшло свого підтвердження факт
введення ТОВ «Лізингова компанія
«Автофінанс» позивача в оману, суд
вважає, що даний договір відповідає
вимогам ст. ст. 627, 628 ЦК України й
ознак його недійсності судом не
вбачається, що і дає підстави для
відмови в задоволенні позову.

На підставі ст.ст. 203, 215, 229, 230, 509, 638 ЦК
України, відповідно до ст. 1 Закону
України «Про фінансовий лізінг», ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів», Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" та
керуючись ст.ст 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Лізингова компанія
Автофінанс» про захист прав споживача,
визнання договору недійсним з моменту
його укладення, стягнення безпідставно
отриманих коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Стороною яка не приймала участь в
судовому засіданні апеляційна скарга
може бути подана протягом 10 днів з дня
отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 30.04.2014
року.

Головуючий-суддя Ю.В.
Легкошерст