Єдиний унікальний номер 262/5298/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3706/2014
Єдиний унікальний номер 262/5298/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3706/2014
Головуючий у 1 інстанції Семіряд І.В.
Доповідач Гусєв В.В.
І М Е Н Е М У
Апеляційний суд Донецької області в
головуючого судді
суддів
Гусєва В.В., Халаджи О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Пролетарського районного суду міста
Донецька від 17 березня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл
спільного сумісного майна подружжя, -
У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням.
У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_1 про розподіл спільного
сумісного майна подружжя.
Рішенням Пролетарського районного
суду міста Донецька від 17 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про розподіл спільного сумісного майна
подружжя задоволено.

Розподілено майно, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме квартиру
АДРЕСА_1, визнавши за кожним з них право
приватної власності на ? ідеальної
частки квартири, залишивши квартиру у
спільній частковій власності сторін.
Вирішено питання про судовий збір.

З рішенням суду не погодилась
ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та постановити нове, яким задовольнити
її позовні вимоги та відмовити у
задоволенні зустрічних позовних вимог.
Апелянт посилаються на те, що судом
безпідставно поновлений строк
позовної давності за зустрічним
позовом ОСОБА_2

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивач за первісним позовом
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3
підтримали доводи апеляційної скарги,
просили її задовольнити.

В судове засідання апеляційного
суду ОСОБА_2 не прибув, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення присутніх сторін,
перевіривши матеріали справи та доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга підлягає відхиленню за таких
підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні
первісного позову та задовольняючи
зустрічний позов, суд першої інстанції
виходив з того, що спірна квартира була
придбана сторонами під час перебування
їх в зареєстрованому шлюбі, за кошти
родини та для потреб сім*ї.

Висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, нормам права, які
судом вірно застосовані.

Судом встановлено, що 24 жовтня 1992
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено
шлюб, який було розірвано на підставі
рішення Пролетарського районного суду
міста Донецька від 21 жовтня 2009 року
(а.с.11, 31, 32). Від шлюбу сторони мають
повнолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.8).

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 14 травня 2003 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу, ОСОБА_1 придбала двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14).

Згідно довідки ЖЕК № 3
Пролетарського району міста Донецька
від 21 березня 2013 року ОСОБА_2 разом з
ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрований у
спірній квартирі (а.с.23, 29).

З копій платіжних доручень,
приходних касових ордерів вбачається,
що з березня 2004 року по грудень 2011 року
ОСОБА_2 здійснював регулярно
перерахування грошей на ім*я ОСОБА_1
(а.с.64-154).

З копій квитанцій вбачається, що
ОСОБА_1 регулярно проводить оплату
комунальних послуг за спірну квартиру
(а.с.184-189).

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд під час
розгляду справи в апеляційному порядку
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
ОСОБА_1 зазначала, що спірну квартиру
вона купила у 2003 році, коли шлюбні
відносини з відповідачем були фактично
припинені.

Позивачка просила визнати
відповідача таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, з
підстав, передбачених ст. 405 ч.2 ЦК
України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України
член сім*ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім*ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно зі ст. 60 СК України (чинного
з 1 січня 2004 року) майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 22 КпШС
України (чинного на час придбання
спірного будинку) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Аналогічне правове положення
закріплене в ч. 3 ст. 368 ЦК України,
відповідно до якого майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Отже, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції та виходить з того, що спірна
квартира придбана сторонами під час
перебування у шлюбі, а тому кожен з
подружжя має право володіти,
користуватися та розпоряджатися своєю
власністю не залежно від місця
проживання, до того ж місцезнаходження
власника не впливає на зміст права
власності.

Таким чином, як матеріальним
законом, який діяв на час придбання
спірної квартири, так і матеріальним
законом, який діяв на час розірвання
шлюбу, передбачено, що в разі поділу
майна яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Враховуючи досліджені в судовому
засіданні обставини, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про задоволення зустрічного позову про
розподіл спільного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те,
що ОСОБА_2 пропущений строк позовної
давності щодо заявлення зустрічного
позову про розподіл майна подружжя,
апеляційний суд вважає
необґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України
до вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Як зазначено у п. 15 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року № 11, початок позовної давності
для вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державного органу РАЦС
(статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили ( статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч.2 ст.72 СК).

Доводи апеляційної скарги про те,
що ОСОБА_2 був повідомлений про час та
місце розгляду справи в жовтні 2009 року
про розірвання шлюбу є
необгрунтованими, оскільки навіть із
змісту зустрічної позовної заяви та
встановлених судом обставин випливає,
що ОСОБА_2 лише з січня 2012 року перестав
надсилати на адресу позивачки поштові
перекази.

Таким чином рішення суду
відповідає вимогам діючого
законодавства і підстав для його
скасування не має. Доводи апеляційної
скарги правових висновків суду першої
інстанції не спростовують.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушення або неправильне
застосування судом першої інстанції
при розгляді цієї справи норм
матеріального чи процесуального права
та невідповідності висновків суду
обставинам справи, то підстав для
задоволення скарги і скасування
судового рішення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А
Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Пролетарського районного
суду міста Донецька від 17 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
з моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: