Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Сьома дніпропетровська
державна нотаріальна контора, про
визнання права власності на
домоволодіння у порядку спадкування

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 3 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її
дідусь ОСОБА_4, спадкоємцем якого був її
батько - ОСОБА_5, який прийняв спадщину
шляхом звернення із відповідною заявою
до нотаріальної контори, але свідоцтва
про право на спадщину не отримав.
ІНФОРМАЦІЯ_2 батько помер. Після його
смерті відкрилася спадщина на
домоволодіння по АДРЕСА_1. Указаний
об'єкт нерухомості був збудований
дідусем на підставі договору про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності із кількістю
кімнат від однієї до п'яти включно,
житловою площею не більше 60 кв. м від 4
жовтня 1960 року. За актом приймання
індивідуального житлового будинку
його прийнято в експлуатацію.

Посилаючись на те, що відсутність факту
реєстрації указаного будинку
унеможливлює отримання нею свідоцтва
про право на спадщину, просила визнати
за нею право власності на
домоволодіння по АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за законом.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від
18 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3 грудня
2013 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення апеляційним
судом норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
ухвалу апеляційного суду та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Зазначені вимоги закону апеляційним
судом не враховані.

Встановлено, що за договором про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку на
праві особистої власності із кількістю
кімнат від однієї до п'яти включно
площею не більше 60 кв. м від 4 жовтня 1960
року ОСОБА_4 було виділено земельну
ділянку для будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 52-54).

Згідно даних технічного паспорту на
житловий будинок по
АДРЕСА_1 від 25 березня 1981 року (а. с. 45-51)
указаний об'єкт нерухомості збудовано
у 1961 році та актом прийому
індивідуального жилого будинку (а. с.
56-59) введено в експлуатацію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. ОСОБА_5 - син
ОСОБА_4 та батько позивача - помер
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2012
року встановлено факт родинних
відносин батька ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, із висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що будівництво домоволодіння по
АДРЕСА_1 здійснено із порушенням закону
без належного дозволу та затвердженого
проекту, тому будинок є самочинним та
не може бути об'єктом спадкування. Крім
того, право власності на спірне майно
не було зареєстроване за дідусем та
батьком позивача.

Із такими висновками не можна
погодитися.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Спадщина після смерті батька позивача
відкрилася 29 травня 2012 року. Із
заявою про прийняття спадщини ОСОБА_3
звернулася 2 листопада 2012
року. У видачі свідоцтва було
відмовлено у зв'язку із відсутністю
факту реєстрації спадкового майна за
спадкодавцем.

Таким чином, до спадщини, яка
відкрилася після смерті батька
ОСОБА_3, застосовуються правила книги
шостої ЦК України.

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

За положеннями ч. 5 ст. 1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Умовою для переходу у порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, у тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати: 1)
правовий режим земельної ділянки, на
якій розташоване спірне нерухоме майно
(будинок, споруда); 2) чи отримано
спадкодавцем дозволи на спорудження
будинку, чи затверджено проект на
спорудження будинку; 3) коли
спадкодавцем було завершено
спорудження будинку; 4) чи дотримано при
будівництві проекту на спорудження
будинку, вимог державних
протипожежних, санітарних норм; 5) чи
посвідчено право власності на нерухоме
майно в установленому законом порядку
на час виникнення права власності.

Встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

У 1961 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року), що був визнаний
таким, що втратив чинність, Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 22
лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою
відповідно до Указу від 26 серпня 1948
року постановою Ради Міністрів СРСР
від 26 серпня 1948 року «Про порядок
застосування Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Постанова від 26 серпня
1948 року), які, зокрема, визначали умови
та правові наслідки будівництва.

Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948
року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього переліку
такими правовстановлюючими
документами про право власності на
жилий будинок є нотаріально
посвідчені договори про право
забудови, складені до видання Указу
Президії Верховної Ради УРСР від 14
травня 1949 року "Про внесення змін у
законодавство Української РСР у
зв'язку з виданням Указу Президії
Верховної Ради СРСР від

26 серпня 1948 року "Про право громадян на
купівлю та будівництво
індивідуальних жилих будинків" та
затверджений виконкомом місцевої Ради
депутатів трудящих акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

За п. 3.1. Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків та будівель і
споруд сільськогосподарського
призначення I та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж, затвердженого наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства України від 19 березня 2013
року № 95, документом, який засвідчує
відповідність закінчених будівництвом
до 5 серпня 1992 року індивідуальних
(садибних) житлових будинків, садових,
дачних будинків, господарських
(присадибних) будівель і споруд,
прибудов до них, які не підлягають
прийняттю в експлуатацію, вимогам
законодавства, будівельних норм,
державних стандартів і правил, зокрема
для потреб державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно, є
технічний паспорт, складений за
результатами технічної
інвентаризації.

Аналіз вищенаведених норм закону
свідчить про те, що право власності на
такі будинки у порядку спадкування
може визнаватися, якщо будівництво
житлового будинку, який є об'єктом
спадщини, відбувалось відповідно до
чинного на час його будівництва
законодавства на відведеній у
встановленому порядку земельній
ділянці на підставі наданого
виконавчим комітетом дозволу на його
будівництво (тобто будинок не є
самовільним будівництвом у розумінні
ст.105 ЦК Української РСР).

Таким чином, за умови наявності акта
відведення земельної ділянки під
забудову, дозволів на забудову та акта
прийняття будинку в експлуатацію, таке
будівництво не може визнаватись
самочинним.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд не звернув
уваги на ті обставини, що спірний
будинок споруджено на підставі
відповідного дозволу на належній на
праві безстрокового користування
земельній ділянці, що його прийнято в
експлуатацію, та дійшов помилкового
висновку про невідповідність
указаного будівництва приписам ст. 105
ЦК Української РСР те неможливість
переходу права власності на нього до
спадкоємців.

Крім того, апеляційний суд не
встановив, чи є ОСОБА_5 спадкоємцем
ОСОБА_4, чи прийняв він спадщину після
його смерті та чи увійшло спірне
домоволодіння до складу спадщини, яка
відкрилася після смерті ОСОБА_5

Враховуючи викладене, ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню
із підстав, передбачених ст. 338 ЦПК
України, із передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 3 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко