Справа № 2-433/2011p.
Провадження 2/0202/17/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 квітня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Слюсар Л.П.

при секретарі Фісун К.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовною заявою прокурора
Індустріального району м.
Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про
визнання правочину недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

Прокурор Індустріального району м.
Дніпропетровська звернувся до суду з
позовом в інтересах ОСОБА_1 до
відповідачки ОСОБА_2, третя особа
ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним. В ході розгляду справи
позовні вимоги були уточнені. В
обґрунтування позовних вимог прокурор
в інтересах позивача в позовній та
уточненій позовній заяві посилався на
те, що підставою для звернення
прокурора в інтересах ОСОБА_1 до суду є
те, що він перебуває на пенсії, є
ветераном війни, юридичної освіти не
має, грошей на кваліфіковану юридичну
допомогу не має, та станом на
теперішній час ніде не працює. Гр.
ОСОБА_1 звернувся до прокурора із
заявою, в якій він просить прокуратуру
Індустріального району м.
Дніпропетровська звернутися до суду
для захисту його інтересів стосовно
неправомірного відчуження його майна -
частини квартири АДРЕСА_1. Перевіркою
проведеною прокуратурою
Індустріального району м.
Дніпропетровська встановлено, що
ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_1, про що
свідчить відмітка у паспорті. В дану
квартиру він був вселений на підставі
ордеру виданого йому трестом
«Дніпроважбуд» у 1972 році.

Відповідно до свідоцтвом про право
власності на житло квартира АДРЕСА_1 є
спільною частковою власністю ОСОБА_1,
ОСОБА_4 та ОСОБА_3

До 2006 року ОСОБА_1 його дружина ОСОБА_4
їх дочка ОСОБА_2 зі своєю родиною
мешкали разом у вказаній квартирі.

З 2006 року ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4
за усною домовленістю з їх молодшою
дочкою ОСОБА_2, надали їй та її сім'ї
тимчасово для проживання, АДРЕСА_1, та
переїхали проживати в квартиру
АДРЕСА_2, яка їм не належить.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_1,
померла.

До червня місяця 2010 року ОСОБА_1, мешкав
не за місцем своєї реєстрації, у
квартирі АДРЕСА_2.

Проте в червні 2010 року, його дочка
ОСОБА_2 вивезла речі ОСОБА_1 із вказаної
квартири та змінила замки.

На вимогу ОСОБА_1 надати йому
можливість проживати у квартирі
АДРЕСА_1, яка є його власністю, ОСОБА_2
йому відмовила.

ОСОБА_1 з приводу його виселення
звернувся до КЖЕП № 26, де йому
повідомили, що він не є власником
вказаної квартири АДРЕСА_1.

Перевіркою встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві власності
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 24.01.2006 року
укладено між нею та ОСОБА_1, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 Відповідно до вказаного
Договору ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3
відчужують на користь ОСОБА_2 квартиру
АДРЕСА_1. у м. Дніпропетровську. Згідно
із п.4 Договору продаж квартири
вичиняється за 155 035 гривень 00 копійок,
які будуть сплачені «покупцем»
«продавцям» на підставі договору
іпотеки № 21 від 24.01.2006 року в день
оформлення договору.

ОСОБА_1 дізнався про існування
вказаного Договору в липні 2010 року,
коли звернувся до міліції з приводу
його незаконного виселення з квартири.

За словами ОСОБА_1 його дочка ОСОБА_2 в
2006 році возили його з дружиною ОСОБА_4,
до нотаріусу для здійснення
приватизації квартири.

Ні він, ні його дружина ніколи не мали
наміру продавати квартиру та навіть не
обговорювали це в родині, оскільки
квартира була їх єдиним житлом. Крім
того ОСОБА_1 та його дружина не
отримували ніяких грошей та не давали
жодних розписок про їх отримання.

За інформацією наданою Індустріальним
ВДВС, квартира АДРЕСА_1 була предметом
договору Іпотеки № 39-1/08/3 від 10.09.2008 року
укладеного між ЗАТ «Терра Банк»
(Іпотекодержатель) та ОСОБА_2
(Іпотекодавець).

Відповідно до рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська по справі за позовом
ЗАТ «Терра Банк» до ОСОБА_2 було
звернено стягнення на предмет іпотеки -
квартиру АДРЕСА_1.

01.03.2011 року квартира АДРЕСА_1 була
продана в порядку виконання рішення
суду за результатами проведених торгів
арештованого майна, що є предметом
іпотеки. Новим власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_5.

На даний час майно, що було передане за
оспорюваним договором, а саме 1/3
частина квартири АДРЕСА_1, не може бути
повернуто, оскільки належить іншому
власнику, який є добросовісним
набувачем квартири і в силу ст. 388
Цивільного кодексу України майно не
може бути у нього витребуване.

Оскільки, на даний час повернути ОСОБА_1
1/3 частина квартири АДРЕСА_1 не є
можливим, то винна сторона - ОСОБА_2, має
відшкодувати ОСОБА_1 вартість
одержаного майна за оспорюваним
договором.

Виходячи із принципу розумності та
справедливості, вважають, що розмір
такого відшкодування має становити 1/3
вартості вказаної квартири за
оспорюваним договором, а саме 51 678 грн. 33
коп. Вказали, що ОСОБА_1 є людиною
похилого віку, ветераном війни.
Позбавлення власною дочкою його
єдиного житла, завдає йому душевних
страждань. Крім того факт проживання
ОСОБА_1, ветерана війни, у умовах
непридатних для проживання ( мешкає в
гаражі) принижує його людську
гідність. Сварки з дочкою з приводу
повернення належного йому майна
призводить до постійних хвилювань та
стресів, що погіршує його здоров'я.
Розмір завданої моральної шкоди
оцінено в розмірі 3000 грн.

Просили суд: визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 24.01.2006 року ВСО
№430329 за реєстровими №191 укладений між
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 в частині
продажу ОСОБА_1 належної йому 1/3
частини квартири АДРЕСА_1; стягнути із
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму вартості
1/3 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі
51678,33 грн.; стягнути із ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

В судовому засіданні прокурор та
позивач підтримали позові вимоги та
просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання призначені на 27 вересня 2011
року та 24 листопада 2011 року з'явилася. В
наступні судові засідання відповідач
та його представник не з'явилися. Про
час і місце слухання справи
повідомлялись належним чином. Про
причину неявки суд не повідомили.

Суд, заслухавши прокурора, позивача,
представника відповідача, свідка
ОСОБА_7 вивчивши матеріали справи,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Судом установлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.
Відповідно до Свідоцтва про право
власності на житло виданого ОЖКП
«Лівобережжя» 22.07.2004 року за № 3-ІІІ/04
та зареєстрованого в КП «
Дніпропетровське МБТІ» на підставі
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно №4304101 від 30.07.2004 року,
реєстраційний номер 6837814 квартира
АДРЕСА_1 належить на праві є спільною
часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу
квартири від 24 січня 2006 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за № 184,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 продали, а ОСОБА_2
купила квартиру АДРЕСА_1. Продаж
квартири вчинено за 155035 грн. 00 коп. (
а.с.10).

Відповідно до Іпотечного договору
№39-9/08/3 від 09 вересня 2008 року
укладеного між ЗАТ «Терра Банк» і
ОСОБА_2, остання отримала кредит
розмірі 300000 грн. З метою забезпечення
належного виконання зобов'язань, що
випливають з Договору про іпотечний
кредит, передала, а іпотекодержатель
прийняв в іпотеку в порядку і на умовах
визначених цим договором: нерухоме
майно житлове приміщення, а саме:
трикімнатну квартиру зі всіма
об'єктами, функціонально пов'язаними з
нерухомим майном загальною площею 56,9
кв.м., житловою площею 36,7 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
(а.с.33-34).

В судовому засіданні встановлено, що
відповідачка ОСОБА_2 є донькою
позивача ОСОБА_1, а третя особа ОСОБА_3 є
онуком позивача та сином відповідачки.
З 2006 року ОСОБА_1 та його дружина ОСОБА_4
за усною домовленістю з їх молодшою
дочкою ОСОБА_2, надали їй та її сім'ї
тимчасово для проживання, АДРЕСА_1, та
переїхали проживати в квартиру
АДРЕСА_2. ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

До червня місяця 2010 року ОСОБА_1, мешкав
не за місцем своєї реєстрації, у
квартирі АДРЕСА_2. Проте в червні 2010
року, його дочка ОСОБА_2 вивезла речі
ОСОБА_1 із вказаної квартири та змінила
замки. На вимогу ОСОБА_1 надати йому
можливість проживати у квартирі
АДРЕСА_1, яка є його власністю, ОСОБА_2
йому відмовила. ОСОБА_1 з приводу його
виселення звернувся до КЖЕП № 26, де
йому повідомили, що він не є власником
вказаної квартири АДРЕСА_1.

Як вказав в судовому засіданні ОСОБА_1,
він дізнався про існування вказаного
Договору в липні 2010 року, коли
звернувся до міліції з приводу його
незаконного виселення з квартири. Його
дочка ОСОБА_2 в 2006 році возили його з
дружиною ОСОБА_4, до нотаріусу для
здійснення приватизації квартири. Ні
він, ні його дружина ніколи не мали
наміру продавати квартиру та навіть не
обговорювали це в родині, оскільки
квартира була їх єдиним житлом. Крім
того ОСОБА_1 та його дружина не
отримували ні яких грошей та не давали
жодних розписок про їх отримання.
Вказані обставини підтвердила його
старша дочка ОСОБА_7, що мешкає за
адресою АДРЕСА_3, та яка була допитана
судом як свідок.

Свідок ОСОБА_7 вказала, що до 2006 року її
батьки та сестра ОСОБА_2 з родиною,
мешкали у спірній квартирі, як одна
родина, між ними були довірительні
відносини і ОСОБА_2 мала доступ до всіх
документів батьків.

В цей період, ОСОБА_2 на прохання своїх
батьків займалася приватизацією їх
квартири, у зв'язку із чим ОСОБА_1 та
його дружина підписували всі необхідні
документи, що стосувалися
приватизації, проте жодних
домовленостей щодо продажу квартири
між ними не було.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 230 Цивільного кодексу
України передбачено, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину.

В судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 та його дружина, вчиняючи дії,
направленні на приватизацію квартири,
були введенні в оману ОСОБА_2 щодо
природи здійснюваних ними дій, в
наслідок чого уклали правочин, що не
відповідає їх дійсному волевиявленню.

Виходячи із вищевикладеного позовні
вимоги позивача в частині визнання
недійсним договору купівлі-продажу
належної йому 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1 знайшли своє підтвердження в
судовому засіданні, законні та
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч.2 ст. 230 Цивільного
кодексу України, сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину.

Відповідно до рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
22 листопада 2012 року за позовною заявою
ОСОБА_9 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_10, треті особи: Комунальне
житлово-експлуатаційне підприємство-26,
Відділ громадянства, імміграції і
реєстрації фізичних осіб
Індустріального РВ ДМУ УМВС України в
Дніпропетровській області, про
усунення перешкод в користуванні
власністю, виселення та зняття з
квартирного обліку, позовні вимоги
ОСОБА_9 задоволені, усунуто ОСОБА_9
перешкоди в користуванні квартирою
АДРЕСА_1, шляхом зняття з
реєстраційного обліку та виселення без
надання іншого житлового приміщення
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, а також виселення
без надання іншого житлового
приміщення ОСОБА_2, ОСОБА_10.

При розгляді справи встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_2,
була реалізована з аукціону 17.02.2011 року,
в порядку виконання рішення суду про
звернення стягнення на предмет
іпотеки. Новим власником квартири
АДРЕСА_1 є ОСОБА_5.

Відповідно до ч.2 ст.388 Цивільного
кодексу України, майно не може бути
витребувано від добросовісного
набувача, якщо воно було продане у
порядку, встановленому для виконання
судових рішень.

На даний час майно, що було передане за
оспорюваним договором , а саме 1/3
частина квартири АДРЕСА_1, не може бути
повернуто, оскільки належить іншому
власнику, який є добросовісним
набувачем квартири і в силу ст. 388
Цивільного кодексу України майно не
може бути у нього витребуване.

Частиною 1 статті 216 Цивільного кодексу
України у разі недійсності правочину
кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на виконання цього правочину,
а в разі неможливості такого
повернення відшкодувати вартість того,
що одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 230 Цивільного
кодексу України,сторона, яка
застосувала обман, зобов'язана
відшкодувати другій стороні збитки у
подвійному розмірі та моральну шкоду,
що завдані у зв'язку з вчиненням цього
правочину

Оскільки, на даний час повернути ОСОБА_1
1/3 частину квартири АДРЕСА_1 не є
можливим, то винна сторона - ОСОБА_2
повинна відшкодувати ОСОБА_1 вартість
одержаного майна за оспорюваним
договором, а саме вартість 1/3 частини
квартири, яка складає 51678 грн. 33 коп. (
155035 грн. 00 коп.:3 = 51678 грн.33 коп.)

В судовому засіданні встановлено, що
діями відповідача ОСОБА_1 спричинено
моральну шкоду. ОСОБА_1 є людиною
похилого віку, був позбавлення власною
дочкою його єдиного житла, що завдало
йому душевних страждань. Тому суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача в частині стягнення
моральної шкоди в розмірі 3000 грн.
законні та підлягають задоволенню.

Тому суд виходячи із вищевикладеного
приходить до висновку, що позовні
вимоги позивача знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні,
законні та підлягають задоволенню.

У відповідності зі ст. 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України із
відповідача підлягає стягненню на
користь держави судовий збір в розмірі
760 грн.38 коп.

Керуючись ст.ст.203,216,230 ЦК України ,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" ст.ст.
3,7,11,30,60, 61, 88,169, 212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги прокурора
Індустріального району м.
Дніпропетровська в інтересах ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про
визнання правочину недійсним -
задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 24.01.2006 року ВСо
№430329 за реєстровими №191 укладений між
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 в частині
продажу ОСОБА_1 належної йому 1/3
частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 суму вартості 1/3
частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 51678
грн. 33 коп. (П'ятдесят одна тисяча
шістсот сімдесят вісім гривень 33 коп.)

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 моральну шкоду в
розмірі 3000 грн. 00 коп. ( Три тисячі
гривень 00 коп.)

Стягнути із ОСОБА_2 (АДРЕСА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь держави судовий збір в розмірі
760 грн. 38 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі протягом
десяти днів з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:
Л.П. Слюсар