Єдиний унікальний номер 226/4295/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4175/2014
головуючий в I інстанції Рибкін О.А.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
______________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем У К Р А Ї Н И

23 травня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Димитровської
міської ради, за участі третіх осіб
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Димитровської
державної нотаріальної контори про
визначення часток у праві спільної
сумісної власності, в якій подано
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Димитровського міського суду
Донецької області від 11 лютого 2014 року,
-

В С Т А Н О В И В:

23 грудня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до Димитровської міської
ради в якому просила визнати що
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної сумісної власності
спадкодавцю ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. В обґрунтування позову
вказувала на те, що власниками даної
квартири були ОСОБА_4 та його перша
дружина ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, однак зважаючи на те що
після її смерті були відсутні
спадкоємці, ОСОБА_4, який фактично
прийняв спадщину та вважався таким що
прийняв спадщину оскільки на час
відкриття спадщини проживав із
спадкодавцем став єдиним власником
квартири.

В подальшому 06 січня 2014 року позивач
уточнила позовні вимоги просила
визначити що частка ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 в праві спільної сумісної
власності на квартиру АДРЕСА_2
становила у кожного по ? частці.

Рішенням Димитровського міського суду
Донецької області від 11 лютого 2014 року
уточнений позов ОСОБА_1 задоволено, та
суд визначив що частка ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 в праві спільної
сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1
становить у кожного по ? частці.

З рішенням суду не погодилася третя
особа ОСОБА_3, в апеляційній скарзі
останній просив рішення суду
скасувати, вказуючи що висновки суду є
необґрунтованими, оскільки заповіт
ОСОБА_4 за яким позивач ОСОБА_1 названа
спадкоємцем є не дійсним, оскільки на
думку апелянта спадкоємець такого
заповіту не складав.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача, за відсутності відповідача
та третіх осіб ОСОБА_2 і Димитровської
державної нотаріальної контори
повідомлених про час місце судового
розгляду належним чином про що
свідчать наявні в матеріалах справи
телефонограми та рекомендовані
повідомлення про вручення поштових
відправлень, також за відсутності
третьої особи ОСОБА_3 який просив
розглянути справу без його участі,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити частково за
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено що
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_4,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, та після
відкриття спадщини спадкоємці ОСОБА_1
та ОСОБА_2 в межах визначених
законодавством строків прийняли
спадщину шляхом звернення із
відповідною заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори,
однак ОСОБА_1 реалізувати свої спадкові
права не може через те, що нотаріус
відмовила у видачі свідоцтва про право
на спадщину після смерті ОСОБА_4 з
підстав не визначення часток
співвласників у праві спільної
сумісної власності, з огляду на що, суд
вважав що чинним законодавством
передбачений запропонований позивачем
спосіб захисту її прав та задовольнив
позов визначивши частку кожного із
співвласників по ? частці станом на час
ухвалення рішення.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення, відповідно до
положень статті 303 ЦПК України, в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції не вірно визначив
матеріальні норми якими регулюються
спірні правовідносини та неправильно
їх застосував.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої
інстанції до спірних правовідносин
щодо спадкування не застосував
положення Цивільного кодексу УРСР (в
редакції 1963 року) /надалі ЦК УРСР/ який
діяв на час відкриття спадщини після
смерті ОСОБА_5.

Відповідно до положень якого, часом
відкриття спадщини визнається день
смерті спадкодавця, при спадкоємстві
за законом спадкоємцями першої черги є,
в рівних частках, діти, дружина і батьки
померлого, та для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв
/фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном/ та
прийнята спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини /статті 525, 529, 548, 549 ЦК УРСР/.

При цьому судом не враховано, що ОСОБА_4
був спадкоємцем майна ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, який прийняв спадщину,
оскільки він фактично вступив в
управління та володіння спадковим
майном, так як письмовими доказами /а.с.
19, 82, 83, 87, 88/ підтверджено що на час
відкриття спадщини та в подальшому по
день смерті ОСОБА_4 проживав та
користувався спадковим майном.

Спадкове майно, складалося із належної
спадкодавцю ОСОБА_5 частки в праві
спільної сумісної власності, що
належала останній на підставі
Свідоцтва про право власності на житло
від 15 жовтня 1998 року /а.с.16/.

Згідно із свідоцтвом про смерть /а.с. 20/
ОСОБА_5, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 та після її
смерті спадкоємцем був чоловік ОСОБА_4,
та оскільки інших спадкоємців не було
останній фактично реалізував своє
спадкове право, та отримав у власність
квартиру АДРЕСА_1.

Наведені обставини також
підтверджуються відомостями із
Спадкового реєстру /а.с. 79/, згідно яких
після смерті ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 свідоцтво про право на
спадщину не видавалося.

Отже з'ясовані у справі обставини дають
підстави для висновку про те, що
фактично право спільної сумісної
власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1
трансформувалося у право особистої
власності ОСОБА_4 на це майно.

Згідно обставин у справі ОСОБА_4 та
ОСОБА_1 перебували в шлюбі, та остання
звернулася із заявою до нотаріальної
контори в передбачений чинним
законодавством шестимісячний строк з
часу відкриття спадщини та прийняла
спадщину, як спадкоємець після смерті
ОСОБА_4 по заповіту від 14 січня 2009 року,
за змістом якого останній належну йому
квартиру АДРЕСА_1 заповів ОСОБА_1

Однак нотаріальною конторою,
відповідно до постанови від 09 грудня 2013
року, відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4
через не подання нотаріусу всіх
документів необхідних для вчинення
нотаріальної дії, та через
неможливість нотаріуса визначити
склад спадкового майна, так як в
правовстановлюючому документі
зазначено про спільну сумісну
власність без визначення часток.

Та відповідно до ч. 2 п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику у справах про
спадкування" від 30 травня 2008 року N 7 у
разі відмови нотаріуса в оформлені
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

У той же час, при задоволенні позову суд
не врахував, що після смерті ОСОБА_5
право власності в порядку спадкування
набув ОСОБА_4 та після цього фактично
припинилось право спільної сумісної
власності та у суду були відсутні
підстави визначати що частка
спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_4
становить по ?.

Разом з тим, відповідно до встановлених
у справі обставин, закликана до
спадкування ОСОБА_1, яка подала до
нотаріуса заяву про прийняття спадщини
згідно із ст. 1269 ЦК України, тобто
встигла прийняти спадщину, одержала
право на спадщину, та фактично, є такою
що набула право на спадкове майно
квартиру АДРЕСА_1, після смерті
чоловіка.

Та згідно системного аналізу наведених
норм були всі підстави для задоволення
позову спадкоємиці ОСОБА_1 про визнання
за нею права власності на це майно в
порядку спадкування, згідно положень
ч.5 ст.1268 ЦК України, за якою прийнята
спадкоємцем спадщина належить йому з
часу її відкриття, однак остання таких
вимог до суду не заявляла.

Отже, з урахуванням наведеного,
встановлені у справі обставини,
підтверджені належними доказами дають
підстави зробити висновок, що рішенням
суду першої інстанції не відповідає
вимогам про законність.

Та вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про
наявність підстав для визнання права
власності за померлими на спадкове
майно через неправильне застосування
норм матеріального права.

У той же час, суд визнаючи що право
власності на квартиру АДРЕСА_1 в праві
спільної сумісної власності становить
у кожного з спадкодавців по ? частці не
врахував що останні померли та у
розумінні положень цивільного
процесуального законодавства не
можуть набувати цивільні права,
оскільки судом фактично вирішується
питання про права осіб, які не є
сторонами процесу та у зв'язку із
смертю не мають цивільної
процесуальної правоздатності та
дієздатності.

Разом з тим, не підтверджені жодними
належними та допустимими доказами, з
огляду на що не заслуговують на увагу,
доводи апеляційної скарги з приводу
недійсності заповіту складеного
ОСОБА_4 14 січня 2009 року.

З урахуванням наведених обставин,
апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід
задовольнити частково, рішення суду
скасувати та в задоволенні позову
відмовити з підстав викладених вище в
рішенні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Димитровського міського суду
Донецької області від 11 лютого 2014 року
скасувати.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до
Димитровської міської ради про
визначення часток ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 у праві спільної сумісної
власності.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено протягом
двадцяти днів з моменту набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: