Справа № 362/5681/13-ц Головуючий у І
інстанції Орда О.О.Провадження №
22-ц/780/2401/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Категорія 56
УХВАЛА

Іменем України

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом про скасування
державного акту на право приватної
власності на землю серії IV-KB № 4,
виданий 12.09.2002 року Крушинською
сільською радою Васильківського
району Київської області.

В обгрунтування заявлених позовних
вимог, позивач зазначала, що 03.06.1987 року
вона успадкувала після смерті ОСОБА_2
житловий будинок та надвірні
господарські споруди у с. Крушинка,
Васильківського району Київської
області.

На підставі рішення виконкому
Васильківської міської ради народних
депутатів Київської області № 123 від
21.03.1989 року на земельній ділянці
дозволено будівництво нового
житлового будинку, яке завершилось в 2006
році.

Рішенням Крушинської сільської ради
Васильківського району Київської
області № 83 від 28.12.2006 року за позивачем
визнано право власності на житловий
будинок, а в 2008 році отримано технічний
паспорт на домоволодіння та свідоцтво
про право власності на нерухоме майно.

В процесі розгляду цивільної справи №
2-2498/11 за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
до ОСОБА_1 про усунення перешкод в
реалізації права власності у
Васильківському міськрайонному суді
Київської області з'ясувалось, що
частина земельної ділянки, на якій
розміщений сарай і (госпоблок) та
колодязь ОСОБА_1, на підставі
Державного акту на право приватної
власності на землю серії IV-KB № 4
від 12.09.2002 року, виданого Крушинською
сільською радою Васильківського
району Київської області належала
ОСОБА_6, спадкоємцями якої є
відповідачі по справі.

Позивач, вважаючи вищевказаний
державний акт таким, що був виданий з
порушенням вимог чинного
законодавства, просив його скасувати
посилаючись на наступне.

Згідно Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних акті на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої Наказом Державного
комітету України по земельним Ресурсам
№ 43 від 04.05.1999 року - видача державного
акту здійснюється після проведення
Землевпорядних робіт по встановленню в
натурі (на місцевості) меж земельної
ділянки, яка передається у власність.

Межі земельної ділянки ОСОБА_6, з
пояснень позивача, були винесені в
натуру (на місцевість) після видачі
державного акту, що є порушенням
інструкції, а тому й підставою для
скасування державного акту.

Крім того, як зазначала позивач, її
земельна ділянка, на якій розташовані
всі об'єкти нерухомого майна
обгороджена забором і жодних претензій
у колишньої власниці домоволодіння
НОМЕР_1 ОСОБА_6, ніколи не було, що на
думку позивача підтверджує, що будинок
і всі господарські споруди знаходяться
на належній їй земельній ділянці.

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 лютого 2014 року в задоволені
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій, просила з підстав неповного
з'ясування судом обставин, які мають
значення для справи, неправильного
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що грунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
приватної власності на землю
встановлений Інструкцією про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних акті на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої Наказом Державного
комітету України по земельним ресурсам
№ 43 від 04.05.1999 року.

Так у відповідності до положень п. 1.12
вищевказаної Інструкції - складання
державного акта на право власності на
земельну ділянку або право постійного
користування земельною ділянкою при
передачі або наданні земельних ділянок
громадянам, підприємствам, установам,
організаціям та об'єднанням громадян
всіх видів проводиться після
перенесення в натуру (на місцевість)
меж земельної ділянки та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженим

в установленому порядку проектом
відведення цієї ділянки.

Відповідно до Наказу «Про затвердження
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі ( на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками» № 376 від
18.05.2010 року ( надалі - Наказ) установлено,
що межові знаки, які встановлені з
метою закріплення меж земельних
ділянок в натурі (на місцевості) до
набрання чинності цим наказом, є
дійсними підлягають заміні лише при
добровільному зверненні власника
(користувача) земельної ділянки.

Пунктом 4.1. Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої вищевказаним Наказом
встановлено що відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється при повній
(частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке і Унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
Земельних ділянок.

Чинним законодавством не заборонено
відновлення меж земельної ділянки в
натурі у випадках встановлених
вищевказаною Інструкцією.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав, визнання угоди
недійсною, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування тощо.

Таким чином, оскільки захист прав
громадян на земельну ділянку
здійснюється шляхом визнання
недійсним рішення органів виконавчої
влади або органів місцевого
самоврядування, то визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на землю без визнання
недійсним рішення, на підставі якого
видано цей державний акт, є порушенням
норм закону.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що сторони отримали державні акти на
підставі рішень прийнятих
компетентним органом, без порушення
прав позивачки. Також суд дійшов
висновку, що позивачкою не надано
належних та допустимих доказів про
порушення її прав відповідачами.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
ґрунтуються на матеріалах справи та
вимогах закону.

Згідно зі ст. 116 Земельного кодексу
України (далі - ЗК України) громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Згідно з положеннями ст.ст. 125, 126 ЗК
України право власності на земельну
ділянку виникає з моменту державної
реєстрації цього права, яке
посвідчується державним актом.

Відповідно до п. 1.12 «Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
приватної власності на землю, право
колективної власності на землю, право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
та договорів оренди землі»,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 4.05.1999 року за №43 (зі змінами),
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку при
наданні земельних ділянок громадянам
проводиться після перенесення в натуру
(на місцевість) меж земельної ділянки
та закріплення їх довгостроковими
межовими знаками встановленого зразка
за затвердженими в установленому
порядку проектом відведення цієї
ділянки.

Відповідно до ч.І ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Тобто акт органу місцевого
самоврядування визнається судом
недійсним, якщо він порушує права особи
щодо володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою.

Тобто, належні сторонам земельні
ділянки згідно отриманих ними
державних актів на право власності на
земельні ділянки не накладаються та є
суміжними.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, відмовляючи у позові, суд першої
інстанції дійшов обгрунтованого
висновку про те, що позивачкою не
надано належних та допустимих доказів
про порушення її прав відповідачами.

Таким чином рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
передбачених законом підстав для його
скасування при апеляційному розгляді
не встановлено.

Колегія суддів вважає, що підстави для
захисту прав позивачки у вибраний нею
спосіб, а саме, визнання недійсним
вказаного державного акту відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не можуть бути підставою
для скасування рішення суду.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, вірно
послався на закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про відмову у позові та
ухвалив рішення з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а тому апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 11 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: