У х в а л а

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С.,
Умнової О.В., Гримич М.К.,
Фаловської
І.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про усунення перешкод в
здійсненні права власності, виселення,
за касаційною скаргою ОСОБА_8 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 01 лютого 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 28 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 04 листопада 2010
року між ОСОБА_8 і ОСОБА_6 укладено
договір іпотеки нерухомого майна,
предметом якого є забезпечення вимог
ОСОБА_6 за договором позики грошових
коштів, згідно з умовами якого ОСОБА_8
зобов'язувалась до 04 серпня 2011 року
повернути ОСОБА_6 грошові кошти в сумі
720 000 грн., що є еквівалентом 90
000 доларів США. За умовами зазначеного
договору ОСОБА_8 з метою забезпечення
належного виконання зобов'язання за
договором позики передала в іпотеку
ОСОБА_6 житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,1768 га, цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_6
зареєструвала право власності на
зазначені предмети іпотеки. ОСОБА_6
зазначає, що боржниця ОСОБА_8 взяті в
борг кошти не повертає, вимогу від 28
лютого 2012 року про погашення боргу не
задовольнив. Також ОСОБА_8 не реагує на
вимогу про виселення з житлового
будинку, який є предметом іпотеки.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просила
задовольнити її позовні вимоги й
зобов'язати ОСОБА_8, ОСОБА_7 не чинити
перешкоди в користуванні житловим
будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення з
нього ОСОБА_8, ОСОБА_7 без надання іншого
жилого приміщення.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 01
лютого 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 28 жовтня 2013 року, позов
задоволено. Зобов'язано ОСОБА_7, ОСОБА_8
не чинити ОСОБА_6 перешкоди в
користуванні житловим будинком
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_7,
ОСОБА_8 з житлового будинку без надання
іншого жилого приміщення. Вирішено
питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 і
виселяючи ОСОБА_8, ОСОБА_7 з будинку, суд
першої інстанції, з яким погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив з
того, що внаслідок неналежного
виконання ОСОБА_8 взятого на себе
зобов'язання за договором позики
утворилась заборгованість по
поверненню боргу за вказаним
договором, тому відповідно до статті 40
Закону України «Про іпотеку» у ОСОБА_6
виникло право на виселення всіх осіб,
що мешкають у будинку, що є предметом
іпотеки.

Проте з такими висновками судів першої
та апеляційної інстанцій погодитися не
можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 04 листопада 2010 року між
ОСОБА_6 і ОСОБА_8 укладено договір
іпотеки нерухомого майна, яким
забезпечувались вимоги ОСОБА_6 за
договором позики грошових коштів,
укладеним 04 листопада 2010 року між
ОСОБА_6 і ОСОБА_8, згідно з яким ОСОБА_8
отримала від ОСОБА_6 грошові кошти в
сумі 720 000 грн., що на день укладення
договору є еквівалентом 90 000 доларів
США, на строк до 04 серпня 2011
року.

Пунктом 1.2 договору іпотеки
передбачено, що ОСОБА_8 з метою
забезпечення належного виконання
зобов'язання за договором позики
передала в іпотеку ОСОБА_6 нерухоме
майно: житловий будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,1768 га, цільове
призначення - для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1, які належать
ОСОБА_8 на праві власності.

На підставі договору іпотеки ОСОБА_6
здійснено державну реєстрацію права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
й отримано державний акт про право
власності на земельну ділянку від 27
вересня 2011 року.

ОСОБА_8 свої зобов'язання за договором
позики не виконує.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 та ст. 39 Закону
України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основними зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки. Звернення стягнення на
предмет іпотеки передбачено на
підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 40
Закону України «Про іпотеку» звернення
стягнення на передане в іпотеку
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей.

Положеннями частин другої і третьої
статті 40 Закону України «Про іпотеку»
встановлено певний порядок дій
іпотекодержателя: після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок, житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

Як роз'яснив пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 43 постанови від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке: згідно з частиною
четвертою ст. 9, ст. 109
Житлового кодексу України, статей 39 - 40
Закону України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Суд першої інстанції не звернув уваги,
що ОСОБА_6 з позовом про звернення
стягнення на предмет іпотеки до суду не
зверталась, пославшись на повідомлення
ОСОБА_6 до боржника ОСОБА_8 про
виселення (письмова вимога від 07
листопада 2012 року) суд першої інстанції
не звернув уваги, що таке повідомлення
відсутнє в матеріалах справи, до того ж
воно надіслано на адресу боржника
ОСОБА_8, коли ще не сплив строк сплати
останньою коштів на підставі умов
мирової угоди, в якій зазначено, що
сплата боргу повинна відбутися до 01
грудня 2012 року, також суд не дослідив
повідомлення про виселення, яке
повинно надсилатися мешканцям
житлового будинку, який є предметом
іпотеки на підставі статті 40 Закону
України «Про іпотеку».

Вирішуючи спір суд першої інстанції
також не встановив осіб, які проживають
у будинку, що є предметом іпотеки, не
перевірив доводів відповідачів, що в
будинку проживає ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка на час звернення ОСОБА_6 до суду із
зазначеним позовом була
неповнолітньою, не вирішив питання
залучення її до участі у справі і не
з'ясував її процесуального становища.

Отже, суд першої інстанції не
визначився з характером спірних
правовідносин, не з'ясував всі
обставини справи, не дослідив всі
докази та не надав їм оцінки. З'ясування
цих обставин має суттєве значення для
правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
частини другої статті 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 01
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 28
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В.
УмноваІ.М. Фаловська