Номер провадження: 22-ц/785/3748/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Погорєлової С.О., Сєвєрової Є.С., при
секретарі - Колмакові В.І, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Іллічівського міського суду Одеської
області від 04 лютого 2014року по справі
за позовом ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та за позовом ОСОБА_2 до
ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору
кредиту та договору іпотеки недійсним,
-

встановила:

18 червня 2013року представник ПАТ
«Укрсоцбанк» звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

В обґрунтування позову позивач
послався на те, що 21 грудня 2007р. між
банком та ОСОБА_2 був укладений
кредитний договір на суму 60000доларів
США на строк до 20грудня 2022р. зі сплатою
13,5 % річних на поточні потреби. В той же
день між банком та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 був
укладений іпотечний договір, згідно
якого іпотекодавці передали банку в
іпотеку нерухоме майно: двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 взятих
на себе зобов'язань, станом на 26вересня
2012р. виникла заборгованість в розмірі
77744,61 доларів США, що еквівалентно
621412грн.66коп., яка складається з:

- строкової заборгованості за
кредитом в сумі 41333,52 доларів США, що
еквівалентно 330378грн.83коп.;

- простроченої заборгованості за
кредитом в сумі 12330,29 доларів США, що
еквівалентно 98556гн.01коп.;

- суми строкової заборгованості за
відсотками у розмірі 357,76 доларів США,
що еквівалентно 2859грн.58коп.;

- суми простроченої
заборгованості за відсотками у розмірі
21923,27 доларів США, що еквівалентно
175232грн.70коп.;

- пені за несвоєчасне повернення
кредиту 1601,82 доларів США, що
еквівалентно 12803грн.37коп.;

- пені за несвоєчасне повернення
відсотків 197,95 доларів США, що
еквівалентно 1582грн.18коп.

Стягнення вказаної заборгованості
Банк просив провести в солідарному
порядку з відповідачів, шляхом
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 шляхом продажу з прилюдних
торгів в межах виконавчого провадження
за ціною, що встановлюється на рівні, не
нижчому за звичайні ціни на цей вид
майна на підставі оцінки, проведеної
суб'єктом оціночної діяльності
/незалежним експертом на стадії оцінки
майна під час проведення виконавчих
дій. Також Банк просив суд стягнути з
відповідачів солідарно на користь
банку судовий збір в сумі 3441грн.(том 1
а.с.3-5).

09 січня 2014р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», який
остаточно уточнивши, просив суд
визнати недійсними кредитний договір,
укладений між Банком та ОСОБА_2 від 21
грудня 2007р., договір поруки від 21 грудня
2007р. та іпотечний договір від 21 грудня
2007р.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 послався
на те, що Банк повинен мати
індивідуальну ліцензію на видачу
кредиту у іноземній валюті; Банком без
повідомлення позичальника була в
односторонньому порядку підвищена
відсоткова ставка, чим порушені вимоги
п.2.6.1 договору кредиту. Вважаючи, що це
був намір кредитора, про який він
умовчав та який не відповідає його
внутрішній волі, ОСОБА_2 послався на те,
що його було введено в оману, тому на
підставі ч.1 ст.230 ЦК України такий
правочин є недійсним (том 1 а.с.125-128, 176, 186
- 191).

22 січня 2014р. ухвалою суду були
об'єднанні вищезазначені позови в одне
провадження (том 1 а.с.121-122).

Рішенням суду від 04 лютого 2014року позов
ПАТ «Укрсоцбанк» задоволений (том 1
а.с.209-215).

Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 заборгованість в розмірі
621412грн.66коп. в еквіваленті грошового
зобов'язання 77744,61 доларів США за курсом
НБУ на 26 вересня 2012р. за договором
кредиту №661/Ф03.14/283 від 21 грудня 2007р. зі
зверненням стягнення на предмет
іпотеки, а саме на нерухоме майно:
двокімнатну квартиру, загальною площею
44,4кв.м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та належить іпотекодавцям на
праві приватної власності, шляхом
продажу з прилюдних торгів в межах
виконавчого провадження, за ціною, що
встановлюється на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності /незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ПАТ «Укрсоцбанк» в рівних долях
судовий збір у розмірі 3441грн.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ
«Укрсоцбанк» про визнання недійсними
договору кредиту, договору поруки,
договору іпотеки від 21 грудня 2007р. -
відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволені позову ПАТ «Укрсоцбанк» та
задоволенням його позову, з посиланням
на те, що рішення суду постановлено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи (том 2
а.с.1-7).

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, апелянта ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3 і представника
Банку, вивчивши матеріали справи в
межах доводів апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд 1 інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов банку, суд першої
інстанції виходив з того, що кредитний
договір та договір поруки укладені у
відповідності до вимог діючого
законодавства, відповідачі допустили
порушення умов договору і свої
зобов'язання за договором не виконують,
що призвело до утворення
заборгованості по кредиту.

Відмовляючи у задоволені позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач ОСОБА_2 був
ознайомлений з умовами кредитного
договору, іпотечного договору та
договору поруки, про що свідчить підпис
в цих договорах, доказів на
підтвердження введення його в оману
позивачем не надано суду, банк має
право надавати кредит в іноземній
валюті, оскільки має необхідні
ліцензії та дозвіл.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
відповідають обставинам справи,
зібраним доказам, яким суд дав належну
оцінку та нормам ЦК України.

Судом першої інстанції були
встановлені факти і відповідні їм
правовідносини, які виникли між
сторонами.

21 грудня 2007р. між
Акціонерно-комерційним банком
соціального розвитку «Укрсоцбанк»
(правонаступником якого є ПАТ
«Укрсоцбанк») та ОСОБА_2 був укладений
договір кредиту за №661/Ф03.14/283,
відповідно до якого Банк надав
позичальникові ОСОБА_2 у тимчасове
користування грошові кошти в сумі
60000доларів США з кінцевим терміном
повернення до 20 грудня 2022 року зі
сплатою 13,5 % річних (том 1 а.с.13-17).

У якості забезпечення зобов'язання 21
грудня 2007р. між банком, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було укладено іпотечний договір,
згідно з яким іпотекодавці передали
банку в іпотеку нерухоме майно:
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка
належить іпотекодавцями на праві
приватної власності (том 1 а.с.21-24).

21 грудня 2007р. на забезпечення виконання
Кредитного договору за №661/Ф03.14/283 між
банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено
Договір поруки за № О7-15/1748, згідно п.п.
1.1. якого ОСОБА_3 поручилась перед
Банком за виконання Кредитного
договору №661/Ф03.14/283 від 21грудня 2007р.,
укладеного між Банком та ОСОБА_2 (том 1
а.с.134-135). Зазначеним договором була
встановлена солідарна
відповідальність боржника і
поручителя перед кредитором, що
відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 умов
кредитного договору станом на 26вересня
2012року у нього перед банком утворилася
заборгованість у сумі 77744,61 доларів США,
що еквівалентно 621412грн.66коп., яка
складається з:

- строкової заборгованості за
кредитом в сумі 41333,52 доларів США, що
еквівалентно 330378грн.83коп.;

- простроченої заборгованості за
кредитом в сумі 12330,29 доларів США, що
еквівалентно 98556гн.01коп.;

- суми строкової заборгованості за
відсотками у розмірі 357,76 доларів США,
що еквівалентно 2859грн.58коп.;

- суми простроченої
заборгованості за відсотками у розмірі
21923,27 доларів США, що еквівалентно
175232грн.70коп.;

- пені за несвоєчасне повернення
кредиту 1601,82 доларів США, що
еквівалентно 12803грн.37коп.;

- пені за несвоєчасне повернення
відсотків 197,95 доларів США, що
еквівалентно 1582грн.18коп.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» (далі - Закон) у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки. Право
іпотекодержателя на звернення
стягнення на предмет іпотеки також
виникає з підстав, встановлених
статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 35 Закону
у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
прийняти рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору. Положення частини першої
цієї статті не є перешкодою для
реалізації права іпотекодержателя
звернутись у будь-який час за захистом
своїх порушених прав до суду у
встановленому законом порядку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що
одностороння відмова від виконання
договірного зобов'язання не
допускається.

Згідно ч.І ст.549 ЦК України, неустойкою
(штрафом, пенею) є грошова сума, яку
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Відповідно до ч.3 цієї же статті, пенею є
неустойка, що обчислюється у відсотках
від суми несвоєчасного виконання
грошового зобов'язання за кожен день
прострочення виконання.

Частиною 2 ст.533 ЦК України встановлено,
що якщо у зобов'язанні визначено
грошовий еквівалент в іноземній
валюті, сума, що підлягає сплаті у
гривнях, визначається за офіційним
курсом відповідної валюти на день
платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором
або законом чи іншим
нормативно-правовим актом.

На підставі викладеного, оцінюючі
зібрані по справі докази в їх
сукупності, приймаючи до уваги
недопустимість односторонньої відмови
від виконання договірного
зобов'язання, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку, що
позов банку є обґрунтованими та
підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відносно позовних вимог ОСОБА_2 про
визнання недійсними договорів кредиту,
іпотеки та поруки, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволені
позову, з наступних підстав.

При укладанні договору кредиту за
№661/Ф03.14/283 від 21 грудня 2007р.; договору
поруки №07-15/1748 від 21 грудня 2007р.;
договору іпотеки ВКВ №159649 від 21 грудня
2007р., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було ознайомлено
з умовами цих договорів та ОСОБА_2
особисто підписав їх, що свідчить про
його згоду з усіма умовами цих
договорів. Крім того, ОСОБА_2 в рахунок
погашення за кредитним договором
сплачував кошти, що підтверджено
квитанціями (том 1 а.с.70-92).

Не знайшли свого підтвердження в суді
апеляційної інстанції доводи апелянта,
що Банком нібито незаконно була в
односторонньому порядку підвищена
відсоткова ставка, у зв'язку з чим
позивач ОСОБА_2 вважає, що його ввели в
оману і тому договори підлягають
визнанню в судовому порядку
недійсними.

З матеріалів справи вбачається, що
кредитним договором була встановлена
плата за користування кредитом у
розмірі 13,5 % річних, така ж ставка була
прийнята і при розрахунку
заборгованості відповідачів (том 1
а.с.13, 9-12).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
волевиявлення позивача при укладенні
спірних договорів було вільним і
відповідало його волі, про що свідчить
те, що з моменту укладення спірного
договору він протягом певного часу
належним чином виконував його умови,
сплачував грошові кошти за
користування кредитом та не ставив під
сумнів його дійсність, а з позовом про
визнання його недійсним позивач
звернувся лише після того, коли банк
звернувся до нього з позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором шляхом звернення стягнення
на предмет іпотеки.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
ОСОБА_2 не довів ні суду першої
інстанції, ні суду апеляційної
інстанції, що банк його ввів в оману під
час укладення кредитного договору.

Доводи ОСОБА_2 щодо порушення Банком
вимог ст.524 ЦК України, оскільки сума
договору кредиту виражена в іноземній
валюті, без посилання на грошову
одиницю України та на те, що суд першої
інстанції не перевірив чи мав право
Банк надавати кредит в іноземній
валюті також є необґрунтованими.

Статтею 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
закон держави не встановлює якихось
обмежень щодо можливості використання
в Україні грошових одиниць іноземних
держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і порядку, встановлених законом. Тобто
відповідно до законодавства, гривня
має статус універсального платіжного
засобу, який без обмежень приймається
на всій території України, однак у той
же час обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України.

Згідно ч.3 ст. 533 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом. Пункт 1.3.
Положення про валютний контроль,
затвердженого постановою Правління
НБУ № 49 від 08.02.2000р., визначає, що
використання іноземної валюти як
засобу платежу - це розрахунок за
продукцію, роботи, послуги, об'єкти
права інтелектуальної власності та
інші майнові права.

Як визначає стаття 1054 ЦК України, за
кредитним договором Банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Таким чином, виконання позичальником
своїх зобов'язань за кредитним
договором в частині повернення суми
кредиту та сплати процентів у
іноземній валюті не є використанням
іноземної валюти як засобу платежу,
відповідно, дія статей 192 та 533
Цивільного кодексу України на дані
правовідносини банку та позичальника
не розповсюджується.

Правомірність укладення кредитної
угоди в іноземній валюті за наявності
банківської ліцензії та письмового
дозволу НБУ вбачається з наступного.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
(далі - Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5
Декрету КМУ операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Пунктом 2.3. Положення про порядок
видачі банкам банківських ліцензій,
письмових дозволів та ліцензій на
виконання окремих операцій, що
затверджене Постановою Правління НБУ
№275 від 17.07.2001р. (зареєстровано в
Міністерстві юстиції України від 21
серпня 2001р. за №730/5921) встановлено, що за
наявності банківської ліцензії та за
умови отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з
валютними цінностями;

- операції з готівковою іноземною
валютою (купівля, продаж, обмін), що
здійснюються в пунктах обміну
іноземної валюти, які працюють на
підставі укладених банками агентських
договорів з юридичними
особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів
(резидентів і нерезидентів) в іноземній
валюті та клієнтів-нерезидентів у
грошовій одиниці України;

- залучення та розміщення
іноземної валюти на валютному ринку
України;

- залучення та розміщення
іноземної валюти на міжнародних
ринках;

- інші операції з валютними
цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що
уповноважені банки на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету
КМУ, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то
необхідно зазначити, що на сьогодні
законодавець не визначив межі термінів
і сум надання або одержання кредитів в
іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5
Положення про порядок видачі НБУ
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
НБУ від 14 жовтня 2004р. № 483, використання
іноземної валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється,
якщо ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку на
здійснення яких Національний банк
видав банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами статті 5 Декрету КМУ є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

До того ж, як визначає Верховний Суд
України в узагальненнях судової
практики розгляду цивільних справ, які
виникають з кредитних правовідносин
(2009-2010p.p.) від 07жовтня 2010р., при розгляді
спорів про визнання недійсними
договорів про надання кредиту в
іноземній валюті судам слід
враховувати, що у випадку наявності у
банку відповідної генеральної
ліцензії та письмового дозволу
Національного банку України,
здійснення кредитних операцій у валюті
не суперечить вимогам чинного
законодавства України.

Дані умови відображаються зі статті 2
Закону України «Про банки і банківську
діяльність», якою встановлено, що кошти
- це гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49
цього Закону визначають операції
банків із розміщення залучених коштів
від свого імені, на власних умовах та на
власний ризик як кредитні операції,
незалежно від виду валюти, яка
використовується. Вказані операції
здійснюються на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу.

Судом першої інстанції було
встановлено, що АКБ «Укрсоцбанк» була
видана Національним банком України
банківська ліцензія №5 від 29 грудня
2001р., дозвіл № 5-2 від 29 липня 2003р.,
додаток до дозволу № 5-2 від 29 липня 2003р.,
з яких вбачається, що банк має право має
право здійснювати банківські операції,
зокрема, надавати кредити в іноземній
валюті.

Таким чином, ПАТ «Укрсоцбанк» має всі
необхідні ліцензії для здійснення
валютних операцій відповідно до вимог
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» та Декрету КМУ «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю». Тому ПАТ
«Укрсоцбанк» має достатні правові
підстави для укладення кредитних угод
в іноземній валюті з фізичними та
юридичними особами.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог та на підставі наданих сторонами
доказів.

Відповідачі не надали суду першої
інстанції та апеляційної інстанції
доказів на підтвердження своїх
заперечень проти позову банку. Також
ОСОБА_2 не надав доказів на
підтвердження свого позову до банку.

Наданий суду ОСОБА_2 висновок експерта
ПП «Ніка Консалт» за №30/с від 03лютого
2014р. судом першої інстанції оцінений
відповідно до вимог ст.212 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення Банком строків позовної
давності є необґрунтованими.

Як зазначалося вище, сторони
встановили як строк дії договору
визначений до моменту виконання
сторонами в повному обсязі взятих на
себе зобов'язань (п. 7.3 Кредитного
договору), так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів, останній з яких у
визначеній сумі підлягав виконанню в
строк до 20 грудня 2022року (том 1 а.с.13-17).

Таким чином, графіком платежів, який є
складовою частиною договору, погашення
кредитної заборгованості та строки
сплати чергових платежів визначено
місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3
ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 перестав
виконувати щомісячні зобов'язання з
погашення кредиту з січня 2011року, у той
час як з вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом та з
вимогами про дострокове повернення
кредиту банк звернувся 18 червня 2013року,
включивши до позовних вимог як всю
заборговану суму, так і майбутні
платежі (том 1 а.с.37).

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст.
264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два
види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Для окремих видів
вимог законом встановлена спеціальна
позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок
перебігу позовної давності
пов'язується не стільки зі строком дії
(припинення дії) договору, як з певними
моментами (фактами), які свідчать про
порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Згідно з умовами кредитного договору
(пп.1.1.1- 1.1.2.) позичальник зобов'язаний
здійснювати повернення кредиту
частинами (щомісячними платежами) в
розмірі 333,33долари США з січня 2008року по
листопад 2022року та в грудні 2022року -
333,93Долари США та щомісячно сплачувати
проценти за користування кредитом, а
також встановлено відповідальність за
порушення строків повернення кредиту
та процентів за користування ним (том 1
а.с.13-17).

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

За умовами договору погашення кредиту
повинно здійснюватись позичальником
частинами кожного місяця, а процентів -
кожного місяця не пізніше десятого
числа місяця наступного за тим, якому
нараховані проценти (п.2.4.1.), початок
позовної давності для стягнення цих
платежів необхідно обчислювати з
моменту (місяця, дня) невиконання
позичальником кожного із цих
зобов'язань.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Як встановлено судом, обставиною, яка
стала підставою для звернення 18
червня 2013р. ПАТ «Укрсоцбанк» до суду з
позовом про дострокове повернення
кредиту виявився факт порушення
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором, а саме: припинення
ним у січні 2011року передбачених
договором виплат з погашення
чергового платежу за кредитом,
оскільки остання сплата була здійснена
28 грудня 2010р., про що свідчить квитанція
на а.с.92 тому 1.

Право позикодавця вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилась, та сплати
процентів у разі прострочення сплати
чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК
України. Аналогічні положення
містяться у кредитному договорі.

Аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК
України слід дійти висновку про те, що у
разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом всього часу -
до закінчення строку виконання
останнього зобов'язання (у справі, що
переглядається - 20 грудня 2022р.) вправі
заявити вимоги про дострокове
повернення тієї частини позики, що
підлягає сплаті разом з нарахованими
процентами, а також стягнути
несплачені до моменту звернення
кредитора до суду з позовом, щомісячні
платежі (з процентами) в межах позовної
давності щодо кожного із цих платежів.
В останньому випадку, перебіг позовної
давності буде починатись в залежності
від закінчення строку сплати кожного
із щомісячних платежів.

На підставі вищевикладеного, судова
колегія вважає, що Банк не пропустив
строк позовної давності.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України
та умов договору (п.4.2.) розмір пені за
прострочення виконання грошового
зобов'язання визначений у розмірі
подвійної облікової ставки
Національного банку України, що діяла у
відповідний період від суми
прострочених виконанням зобов'язань за
кожний день прострочення. За загальним
правилом, що випливає із Цивільного
кодексу України, період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобов'язання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для
обрахування пені прострочених
платежів, які мали місце поза межами
позовної давності до основної вимоги,
не ґрунтується на вимогах закону.

З розрахунку заборгованості банку
вбачається, що пеня розрахована на 1
рік.

Судова колегія вважає, що ні є
підставою для визнання недійсними
договорів той факт, що Банк не
сповістив ОСОБА_2 про те, що ПАТ
«Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ
«Укрсоцбанк», тому на підставі ч.2 ст. 517
ЦК України він має право не виконувати
свого обов'язку новому кредиторові,
оскільки такі вимоги не ґрунтуються на
законі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 512 ЦК України
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
правонаступництва.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 516 ЦК України
заміна кредитора у зобов'язанні
здійснюється без згоди боржника, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Якщо боржник не був письмово
повідомлений про заміну кредитора у
зобов'язанні, новий кредитор несе ризик
настання несприятливих для нього
наслідків. У цьому разі виконання
боржником свого обов'язку первісному
кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 517 ЦК України
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення. Боржник має
право не виконувати свого обов'язку
новому кредиторові до надання
боржникові доказів переходу до нового
кредитора прав у зобов'язанні.

Судом встановлено, що ПАТ «Укрсоцбанк»
є правонаступником АКБ «Укрсоцбанк»,
що підтверджується статутом, що
зареєстрований 14 червня 2010року (том 1
а.с.30-33,34,35).

З наданих відповідачем ОСОБА_2 копій
квитанцій про сплату кредиту,
вбачається, що ОСОБА_2 сплачував кредит
саме на рахунок ПАТ «Укрсоцбанк», що
свідчить про свідомість відповідача
про заміну кредитора шляхом
правонаступництва (том 1 а.с.156,157,158).

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а доводи апеляційної скарги суттєвими
не являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Іллічівського міського суду
Одеської області від 04 лютого 2014року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий:
І.П.Сидоренко

Судді:
С.О.Погорєлова

Є.С. Сєвєрова