АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1901/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Нізік О. В. Доповідач - Петешенкова
М.Ю. Категорія 37
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

19 травня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Петешенкової М.Ю.

суддів - Дерев'янка
О.Г., Черненкової Л.А.,

при секретарі - Кириченко
М.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах позивача - ОСОБА_3 на рішення
Красногвардійського районного суду м.
Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
свідоцтва про право на спадщину
недійсним та про визнання права
власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року позивачі
звернулися до суду з зазначеним
позовом до відповідача, посилаючись на
те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла їх бабуся
ОСОБА_6, яка залишила заповіт,
посвідчений Третьою дніпропетровською
державною нотаріального округу від 10
жовтня 1998 року, зареєстрований в
реєстрі за № 5-2352. В процесі оформлення
спадкових прав, відповідач, який мав
право на 1/3 частину спадщини, умовив
відмовитися від належних їм частин на
його користь, з подальшою компенсацію
відповідних частин. В результаті
відповідач отримав у спадщину все
належне померлій ОСОБА_6 майно, однак
виплатити компенсацію отриманого
майна відмовляється. У зв'язку із чим,
просили встановити факт прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_6, визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, видане 08 жовтня
2005 року третьою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою за
реєстром № 4-2594.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 грудня 2013 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено
/а.с.а.с.110-113/.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3 посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ставить питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення вимог
позивачів в повному обсязі / а.с.а.с.
133-134/.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін з наступних
підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК
України - рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під
час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема питання про те, які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, за
життя була власницею ? частини
житлового будинку, що розташований по
АДРЕСА_1. На випадок смерті ОСОБА_6, 10
вересня 1998 року склала заповіт,
відповідно до якого заповіла все свою
майно своїй онуці ОСОБА_7 Даний заповіт
посвідчено державним нотаріусом
Третьої дніпропетровської державної
нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі за № 3-1596.

10 жовтня 1998 ОСОБА_6 склала новий
заповіт, за яким заповіла належну їй
частину житлового будинку АДРЕСА_1
синові ОСОБА_5 та онукам ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 в рівних частинах кожному. Даний
заповіт посвідчено державним
нотаріусом Третьої дніпропетровської
державної нотаріальної контори та
зареєстрований в реєстрі за № 5-2352.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

08 жовтня 2005 року відповідачу ОСОБА_5
було видане свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, посвідченим
Третьою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою 10 жовтня 1998 року,
зареєстрований в реєстрі 5-2352 після
смерті ОСОБА_6 на 1/2 частину
домоволодіння, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, вирішуючи даний спір,
який виник між сторонами, суд першої
інстанції правильно встановив, що
підстави для визнання заповіту
недійсним відсутні, що також знайшло
своє підтвердження при розгляді
вказаної цивільної справи в суді
апеляційної інстанції, а тому, позовні
вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
необґрунтованими, та такими, що не
підлягають задоволенню в повному
обсязі.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на нікчемність відмови
позивачів від прийняття спадщини та не
можливості усунення їх від оформлення
належних їм частин спадкового майна,
спростовуються копією витребуваної
під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції спадкової
справи, з якої вбачається, що згідно
заяви ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 09 червня 2005
року за № 1184/2-15, їм було відомо про
відкриття спадщини за вищевказаним
заповітом і як зазначено у заяві,
термін для прийняття спадщини вони
пропустили, свідоцтва про право на
спадщину отримувати не бажають.

За даними квартального комітету №
54 від 12 червня 2005 року, ОСОБА_5 спадщину
прийняв.

Враховуючи, що спадщина відкрилася
31 грудня 1998 року, то для її оформлення
застосовувалися положення п. 5
Прикінцевих та перехідних положень
Цивільного кодексу України (в редакції
2003 року), згідно з яким правила книги
шостої Цивільного кодексу України
застосовуються до спадщини, яка
відкрилася, але не була прийнята ніким
із спадкоємців до набрання чинності
Цивільного кодексу України (в редакції
2003 року) і відповідно до положення
розділу VII Цивільного кодексу України
(в редакції 1963 року).

Отже, і прийняття спадщини згідно
п. 4 ст. 1268 ЦК України не могло бути
застосоване до ОСОБА_3, який на час
відкриття спадщини був неповнолітнім,
бо законним було застосування ст.ст. 548,
549 ЦК України (в редакції 1963 року).

20 жовтня 2005 року ОСОБА_4 звернулася
до Третьої дніпропетровської
державної нотаріальної контори за
оформленням спадщини згідно іншого
заповіту, посвідченого той же
нотаріальною конторою 10 вересня 1998
року за реєстровим номером № 3-1596 після
померлої ОСОБА_8 на інше майно, і
отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом 20 жовтня 2005 року
за реєстровим номером № 5-2262 та 09 червня
2006 року за реєстровим номером № 3-1449.

Інші доводи, вказані апелянтом не
свідчать про незаконність рішення суду
в іншій частині та зводяться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону, достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах позивача - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 18 грудня
2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: