У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської
М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання батьківства та стягнення
аліментів за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення апеляційного суду
Рівненської області від 10 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, посилаючись на
те, що підтримувала з відповідачем
близькі стосунки, у зареєстрованих
шлюбних відносинах ні з ким не
перебувала. У 1998 році у неї народилась
дочка ОСОБА_5, батьком якої є
відповідач. Проте відповідач
відмовився подати заяву до органу РАГС
про реєстрацію батьком дитини. У
2012 році ОСОБА_4 припинив стосунки і
спілкування з дочкою. На даний час
позивачка та її неповнолітня дочка
проживають разом, відповідач
ухиляється від утримання
неповнолітньої дочки, хоча має таку
можливість, оскільки працює і отримує
заробітну плату. У зв'язку з цим просила
суд визнати відповідача батьком
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути
аліменти на її утримання у розмірі ј
частини усіх видів заробітку
відповідача.

Рішенням Кузнецовського міського суду
Рівненської області від 18 грудня 2013
року позов задоволено частково.
Визнано ОСОБА_4 батьком
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліменти на утримання неповнолітньої
дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у
розмірі ј частки його заробітку
(доходу) щомісячно, але не менше 30%
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, починаючи з 05
березня 2013 року до досягнення дитиною
повноліття. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 понесені витрати по
сплаті судового збору у розмірі 114 грн.
70 коп. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь держави витрати по сплаті
судового збору у розмірі 229 грн. 40 коп.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 10 лютого 2014
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції, посилаючись на
докази надані позивачкою та відмову
відповідача від проведення
судово-генетичної експертизи, дійшов
висновку про встановлення факту
батьківства відповідача відносно
дочки позивачки та стягнення з нього
аліментів на її утримання.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у позові, суд апеляційної
інстанції, виходив із того, що
позивачка не надала суду доказів
передбачених ст. 53 КпШС України, які б
підтверджували батьківство
відповідача стосовно її дочки.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він
суперечать вимогам закону та не
ґрунтується на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є матір'ю
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження дитини (а. с. 3).

Згідно з листа від 12 березня 2013 року №
180/11.2-13 відділу РАГС Кузнецовського
міського управління юстиції запис про
батька ОСОБА_5 внесено на підставі
заяви матері та у відповідності із ч. 1
ст. 135 СК України (а. с. 9).

Позивач у шлюбі з відповідачем чи в
іншому шлюбі не перебувала і не
перебуває.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 53 КпШС України,
чинного на час виникнення спірних
правовідносин, у разі народження
дитини у батьків, які не перебувають у
шлюбі, при відсутності спільної заяви
батьків батьківство може бути
встановлене в судовому порядку за
заявою одного з батьків або опікуна
(піклувальника) дитини, особи, на
утриманні якої знаходиться дитина, а
також самої дитини після досягнення
нею повноліття. При встановленні
батьківства суд бере до уваги спільне
проживання та ведення спільного
господарства матір'ю дитини і
відповідачем до народження дитини, або
спільне виховання чи утримання ними
дитини, або докази, що з достовірністю
підтверджують визнання відповідачем
батьківства.

Постановою Пленуму Верховного Суду
«Про застосування судом окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» від 15 травня 2006
року № 3 визначено, що при вирішенні
питання про встановлення батьківства
щодо дитини, яка народилася до 1 січня
2004 року судам необхідно брати до уваги
всі докази, що достовірно
підтверджують визнання відповідачем
батьківства, в їх сукупності.

З метою виконання вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України щодо доведення батьківства
відповідача позивачка звернулася до
суду із заявою про призначення
судово-генетичної експертизи (а. с. 27),
яку суд першої інстанції задовольнив.
Проте судова експертиза проведена не
була, оскільки відповідач, незважаючи
на неодноразові повідомлення про
прибуття до експертної установи з
метою відібрання у нього біологічного
матеріалу, до неї не прибув (а. с. 38).

Відмовляючи у позові, апеляційний суд
виходив з того, що позивачка не надала
доказів, передбачених ст. 53 КпШС
України, які б підтверджували
батьківство відповідача стосовно її
дочки.

Проте суд не звернув уваги на те, що
згідно з ч. ч. 2-4 ст. 212 ЦПК України жоден
доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті. Крім
того, за правилами ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Однак, судове рішення апеляційної
інстанції фактично основане на
припущеннях і суд не дав можливість
позивачці довести свій позов тими
доказами, на які вона посилалась, що є
також порушенням
ч. 4 ст. 129 Конституції України.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
303, 315 ЦПК України не встановив дійсні
обставини справи та не перевірив
причин неприбуття відповідача до
експертної установи для відібрання
біологічного матеріалу з метою
проведення судово-генетичної
експертизи як засобу встановлення його
батьківства.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК
України провадження у цивільних
справах здійснюється відповідно до
законів, чинних на час вчинення окремих
процесуальних дій, розгляду і
вирішення справи.

Судом апеляційної інстанції не
врахована зазначена норма
процесуального законодавства та не
взято до уваги, що судом першої
інстанції у справі була призначена
судово-генетична експертиза, від
участі в якій відповідач ухилився.
Разом з тим при розгляді справ про
встановлення батьківства, у разі коли
ухилення сторони у справі зазначеної
категорії від участі в експертизі або
від подання необхідних матеріалів,
документів тощо унеможливлює її
проведення, суд відповідно до ст. 146 ЦПК
України може визнати факт, для
з'ясування якого її було призначено,
або відмовити в його визнанні (залежно
від того, хто зі сторін ухиляється, а
також яке значення має для них ця
експертиза). Якщо відповідач у такій
справі ухиляється від участі у
проведенні судово-генетичної
експертизи, суд вправі постановити
ухвалу про його примусовий привід.

Отриманий результат (докази) суд оцінює
за правилами ст. 212 ЦПК України
відповідно до правовідносин, які
виникли.

Оскільки суд апеляційної інстанції на
вищевикладені обставини уваги не
звернув, у порушення вимог ст. ст. 212-214
ЦПК України не врахував норми
матеріального та процесуального права,
які регулюють спірні правовідносини,
не встановив обставин, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 10 лютого 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко