АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/347/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Циганкова В.О. Доповідач - Ткаченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

01 квітня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь
В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2013
року, -

В С Т А Н О В И В:

22 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
суми завдатку та вартості ремонтних
робіт.

Рішенням Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2013
року у задоволені позовних ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про стягнення суми - відмовлено
(а.с.43-44).

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі (а.с.47-49).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
12 жовтня 2003 року ОСОБА_3 написала
розписку про отримання від ОСОБА_2 в
якості завдатку 700 доларів США за
укладення у майбутньому, після
отримання правовстановлюючих
документів, договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 (а.с.6). Свої
зобов'язання за розпискою відповідач
не виконала. Сума отриманих у
відповідача 700 доларів США у
добровільному порядку позивачці не
повернута, тому позивачка звернулась
до суду з позовом про стягнення з
відповідачки на її користь суму
завдатку, 3 % річних, відсотки та
вартість ремонтних робіт у квартирі,
яку фактично після передання 700 доларів
США займала.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог щодо стягнення суми завдатку,
суд першої інстанції виходив з того, що
згідно розписки від 12.10.2003 року про
передачу авансу сторони встановили
строк дії вказаного договору, який
визначається моментом отримання
відповідачем правовстановлюючих
документів на квартиру АДРЕСА_1.
Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24.11.2011
року, свідоцтво про право власності на
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 отримала 25
травня 2004 року, а до суду позивачка
звернулася за захистом свого права 22
лютого 2013 року, тобто з пропуском
трирічного строку звернення до суду.
Заяву про поновлення вказаного строку
з зазначенням причин його пропущення
позивачка до суду не надавала.

Щодо відмови в стягненні вартості
ремонтних робіт, то суд 1 інстанції
відмовив в цій частині позовних вимог
за їх недоведеністю.

Колегія суддів вважає, що відносно
відмови у задоволенні позову в частині
стягнення вартості ремонтних робіт,
суд першої інстанції в достатньо
повному об'ємі з'ясував права та
обов'язки учасників спору, обставини
справи, перевірив доводи сторін та
давши їм належну правову оцінку,
ухвалив в зазначеній частині рішення,
яке є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону.

Вказані висновки суду в частині
стягнення вартості ремонтних робіт
зроблені без порушення норм
матеріального та процесуального права,
оскільки позивачка не скористалася
наданими їй правами, не обґрунтувала
свої позовні вимоги в зазначеній
частині та не надала суду доказів на їх
підтвердження, а згідно із ч.1 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів, наданих
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, а відповідно до ч.3 ст.10,
ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана надати суду докази на
підтвердження своїх вимог або
заперечень.

Доводи апелянта, приведені в
апеляційній скарзі в частині відмови
щодо стягнення вартості ремонтних
робіт фактично зводяться до переоцінки
доказів і незгоди з висновками суду 1
інстанції, яким у досить повному обсязі
з'ясовані права та обов'язки сторін,
обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка, а
відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Порушень норм матеріального та
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено, тому
апеляційний суд приходить до висновку,
що рішення суду в частині відмови щодо
стягнення вартості ремонтних робіт
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК
України, і його слід в частині відмови у
стягненні вартості ремонтних робіт -
залишити без змін.

Однак, колегія суддів в частині відмови
у задоволенні позовних вимог про
стягнення суми завдатку та відсотків, в
повній мірі не погоджується з
висновками суду.

Так, з матеріалів справи вбачається,
встановлено судом 1 інстанції і з цим
погоджується колегія суддів, що 12
жовтня 2003 року ОСОБА_2 передала, а
ОСОБА_3 отримала 700 доларів США на
підтвердження зобов'язання й на
забезпечення виконання після
отримання правовстановлюючих
документів договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 (а.с.6). Свої
зобов'язання за розпискою відповідач
не виконала, після отримання 25 травня
2004 року правовстановлюючих документів
договір купівлі продажу з позивачкою
не уклала, а отриману за розпискою суму
700 доларів США у добровільному порядку
позивачці не повернула.

Частиною 1 статті 570 ЦК України
визначено, що завдатком визнається
грошова сума або рухоме майно, які
видаються кредиторові боржником в
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання й на забезпечення його
виконання. Частиною 2 статті 570 ЦК
України передбачено, що якщо не буде
встановлено, що сума, сплачена в
рахунок належних платежів, є завдатком,
вона вважається авансом.

Враховуючи, що сторони домовилися
укласти договір купівлі-продажу, але
належним чином його не оформили, тому
сплачені в рахунок виконання договору
грошові кошти є авансом і підлягають
поверненню у тому розмірі, в якому вони
передавалися, без застосуванню
наслідків, передбачених ст. 571 ЦК
України.

Однак, судом 1 інстанції безпідставно
було відмовлено у стягненні з
відповідача суми авансу в розмірі
зазначеному в позовній заяві - 5599 грн. 10
коп. з посиланням на пропуск строку
позовної давності про застосування
якого було заявлено відповідачем.

Статтею 257 ЦК України встановлена
загальна позовна давність тривалістю у
три роки. Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Частина 4 вказаної статті
передбачає, що сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач зверталася до суду з позовною
заявою про визнання дійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та
визнання за нею права власності на
вказану квартиру. Рішенням
Бабушкінського районного суду м.
Дніпропетровська від 04.10.2010 року
позовні вимоги було задоволено, а
рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 24
листопада 2011 року вищевказане рішення
було скасовано, у задоволенні позову
ОСОБА_2 та інш. було відмовлено.

Таким чином, права позивача по справі
було порушено саме 24 листопада 2011 року,
а з позовною заявою про стягнення суми
вона звернулася до суду 22 лютого 2013
року, тобто в межах строку позовної
давності встановленого ст.. 257 ЦК
України.

Таким чином, судом 1 інстанції було
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
неправильно застосовано норми
матеріального права, а відповідно
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення суми
авансу, згідно ст. 309 ЦПК України,
підлягає скасуванню з ухваленням в цій
частині нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Враховуючи, що позивач передала
відповідачу 700 доларів США та в
позовній заяві просить стягнути
еквівалент зазначеної суми в розмірі
5595 грн. 10 коп., яка є авансом, та що також
підтверджується розпискою (а.с.6), то з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума авансу,
визначена в позовній заяві у
вищевказаному розмірі, що відповідає
вимогам ч.2 ст. 570 ЦК України та ст.ст. 10, 11
ЦПК України.

Також, враховуючи вимоги ст.. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню сплачений
судовий збір у сумі 214 грн. 60 коп.

Керуючись ст.. 307, 308, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 30 липня 2013 року
в частині відмови в стягненні суми
авансу - скасувати.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
суму авансу в розмірі 5599 грн. 10 коп. та
судові витрати в сумі 214 грн. 60 коп., а
всього 5813 грн. 70 коп.

В іншій частині рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
30 липня 2013 року - залишити без змін, а
апеляційну скаргу - відхилити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: