Справа № 461/5165/13
Головуючий у 1 інстанції: Государський
Провадження № 22-ц/783/3541/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді - Гірник Т.А.

суддів - Кабаль І.І. , Левик Я.А.

секретар - Глинський О.А.

з участю прокурора Максимчука А.М. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Галицького району м.
Львова від 16 грудня 2013 року у справі за
позовом прокурора Галицького району м.
Львова в інтересах малолітніх дітей
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи -
відділ у справах дітей Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради, ОСОБА_5, Львівська
загальноосвітня школа-інтернат №2 про
накладення заборони на відчуження
майна, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У квітні 2014 року прокурор
Галицького району м. Львова в інтересах
малолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2,
третіх осіб відділу у справах дітей
Галицької районної адміністрації
Львівської міської ради, ОСОБА_5,
Львівська загальноосвітня
школа-інтернат №2 про накладення
заборони на відчуження майна та з
посиланням на ст. 248 Сімейного кодексу
України, ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» просив накласти
заборону на відчуження квартири,
належної на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_2, розташованої за
адресою АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 16 грудня 2013
року позов задоволено та накладено
заборону на відчуження квартири
АДРЕСА_1, що належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави
судовий збір в розмірі 229, 40 грн.

Рішення суду, після залишення
28.03.2014 року заяви про перегляд заочного
рішення без задоволення, в загальному
порядку оскаржила відповідач - ОСОБА_2
Вважає рішення незаконним, прийнятим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у задоволенні позову. Мотивує
тим, що квартира АДРЕСА_1 належить на
праві спільної сумісної власності,
згідно свідоцтва про право власності
від 09.11.2009 року ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
які до участі у розгляді справи не
залучались. Відтак, ОСОБА_2 є
співвласником лише 1/8 частини квартири
АДРЕСА_1, проте рішенням суду накладено
заборону на відчуження цілої квартири.

Зазначає, що згідно п.3 ч.1 ст. 247, п.2 ч.1 ст.
248 СК, а також п.3 ч.3 ст. 71 ЖК України в
разі поміщення дитини (дітей) на
виховання в дитячий заклад, до родичів,
опікуна чи піклувальника за ним (нею)
зберігається право користування
житлом, у якому вона проживала.
Зазначає, що відповідно до практики ВСУ
про розгляд судами справ, пов'язаних із
позбавленням батьківських прав,
поновлення батьківських прав,
усиновленням, установленням опіки та
піклування над дітьми, інколи суди у
своїх рішеннях вирішують питання щодо
забезпечення за дитиною зазначеного
права, оскільки право дитини на
збереження за нею права користування
житлом встановлене законом і є
безспірним.

Таким чином право дитини на збереження
майна закріплено у Законі і нагляд за
додержанням прав дитини покладено на
відповідні органи опіки та піклування.

Вказує, що станом на сьогоднішній день
квартира знаходиться у аварійному
стані, у квартирі за борги відключено
водопостачання та електроенергію, у
зв'язку з чим квартира є непридатною
для проживання дітей. Заборона судом на
її відчуження порушує інтереси
неповнолітніх дітей, які є
співвласниками даної квартири.

Прокурор просить рішення суду першої
інстанції залишити без змін, а
апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з»явились. Належно
повідомлені про розгляд справи за
апеляційною скаргою, про що до справи
долучено розписки про отримання
судових повісток, причини неявки не
повідомили. У відповідності до вимог ч.2
ст. 305 ЦПК України - колегія суддів
вважає можливим продовжувати розгляд
справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що така підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції таким вимогам не
відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки при позбавленні
ОСОБА_2 батьківських прав щодо її
малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не
вирішено питання про накладення
заборони на відчуження майна та житла
дітей, а тому суд з посиланням на
відповідні норми Закону вважав за
необхідне накласти заборону на
відчуження квартири АДРЕСА_1.

Проте з таким висновком колегія суддів
не погоджується, та вважає, що до такого
висновку суд дійшов з порушенням норм
матеріального та процесуального права
виходячи з наступного.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що згідно зі свідоцтвами
про народження серії НОМЕР_1 та серії
НОМЕР_2 маті»ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_2 -
відповідач по справі. Відомості про
батька дітей записані за заявою матері
відповідно до ч.1 ст. 135 СК України.

Розпорядженням ГРА ЛМР від 12.08.2005 року
№962 встановлено опіку малолітній
ОСОБА_4, яка зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_1, у зв»язку з ухиленням матері
від виконання своїх батьківських
обов»язків.

Призначено ОСОБА_5 опікуном
малолітньої, а також опікуном над її
майном та житлом.

Розпорядженням ГРА ЛМР від 11.09.2006 року
№1280 ОСОБА_4 надано статус дитини,
позбавленої батьківського піклування.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 01.02.2007 року позбавлено
ОСОБА_2 батьківських прав щодо її
малолітньої доньки ОСОБА_4 Рішення не
оскаржувалось та набрало законної
сили.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 28.02.2011 року позбавлено
ОСОБА_2 батьківських прав щодо її
малолітнього сина ОСОБА_3 Рішення суду
набрало законної сили.

Розпорядженням ГРА ЛМР від 04.04.2011 року
№р-159 надано малолітньому ОСОБА_3, який
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, та
навчається у Львівській
загальноосвітній школі-інтернаті №2,
статус дитини, позбавленої
батьківського піклування. Означеним
розпорядженням також зобов»язано
начальника СГІРФО Галицького РВ та
директора ЛМКП « Айсберг» не знімати з
реєстраційного обліку малолітнього
ОСОБА_3 з місця реєстрації у АДРЕСА_1
без попередньої згоди Галицької
районної адміністрації як органу опіки
та піклування.

Згідно Свідоцтва про право власності
на квартиру №Г-2969, виданого 09.11.2009 року
Управлінням комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради, квартира
АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної
власності належить, ОСОБА_6 та членам її
сім»ї зокрема, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Зазначеними доказами безспірно
встановлено, що неповнолітні ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 з моменту народження та до часу
ухвалення рішення про позбавлення
ОСОБА_2 батьківських прав щодо ОСОБА_4
та ОСОБА_3 проживали та були
зареєстровані АДРЕСА_1, є її
співвласниками, як і інші особи.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 321 Ц
України - право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Задовольняючи позовні вимоги
прокурора, суд першої інстанції на цю
норму права уваги не звернув.

Накладаючи заборону на відчуження
вказаного житла, суд порушив майнові
права інших осіб і такими є інші
співвласники квартири, яка згідно
правовстановлюючих документів окрім
відповідача ОСОБА_2 та неповнолітнім
в інтересах яких пред»явлено позов
також належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які до участі
судом не залучались і накладаючи
заборону на відчуження майна - квартири
АДРЕСА_1, не врахував, що відповідачу по
справі ОСОБА_2 належить лише
невизначена її частина даної квартири,
як і не визначена частка дітей в
інтересах яких пред»явлено позов, хоча
така згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦК України
може становити лише по 1/8 на кожного
співвласника.

Не залучивши до справи інших
співвласників квартири, суд вирішив
питання про їх права та обов»язки, чим
грубо порушив норми процесуального
права, що є окремою та безумовною
підставою для скасування рішення суду.

Крім того, суд не врахував, що
накладенням заборони на відчуження
житла що перебуває у спільній сумісній
власності, порушено норми
матеріального права, а саме вимоги ч. 1
ст. 316 ЦК України, за змістом якої -
правом власності є право особи на
річ/майно/, яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб, а також
вимоги ч. 1 ст. 317 ЦК України - за якою
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Задовольняючи вимоги прокурора суд
позбавив такого права осіб, які є
співвласниками квартири та не мають
відношення до майнових прав
неповнолітніх дітей в інтересах яких
пред»явлено позов.

Частиною 3 ст. 25 Закону України
«Про охорону дитинства» передбачено,
що у разі передачі дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування,
під опіку чи піклування, влаштування в
будинки дитини, дитячі будинки,
школи-інтернати, дитячі будинки
сімейного типу та прийомні сім'ї жиле
приміщення, в якому вони проживали,
зберігається за дітьми протягом усього
часу перебування їх в цих закладах, у
опікунів чи піклувальників, дитячому
будинку сімейного типу, прийомній сім'ї
незалежно від того, чи проживають у
жилому приміщенні, з якого вибули діти,
інші члени сім'ї.

Аналогічну норму містить ч.1 ст.32 Закону
України «Про забезпечення
організаційно правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування», у відповідності до якої за
дітьми-сиротами та дітьми,
позбавленими батьківського
піклування, а також особами з їх числа
зберігається право на житло, в якому
вони проживали з батьками, рідними до
встановлення опіки, піклування,
влаштування в прийомні сім'ї, дитячі
будинки сімейного типу, заклади для
дітей-сиріт та дітей, позбавлених
батьківського піклування, у порядку,
встановленому Кабінетом Міністрів
України.

Аналіз зазначених норм свідчить про те,
що за дітьми, які передані на виховання
в дитячий заклад, до опікуна
зберігається право користування
житловим приміщенням протягом усього
часу їх перебування. Тому колегія
суддів знаходить підставними мотиви
апеляційної скарги про те, що право
дитини на збереження майна закріплено
у Законі і є безспірним.

На органи опіки та піклування
покладено обов»язок здійснення
контролю за розпорядженням майном
дітей . Згідно вимог ст. 177 СК України -
дозвіл органу опіки та піклування на
вчинення правочинів щодо нерухомого
майна дитини надається в разі
гарантування збереження її права на
житло .

Оскаржуваним рішенням суд першої
інстанції в тому числі унеможливив
вирішення таких питань, які
передбачені законом щодо
розпорядження майном дитини, якщо це
відповідає інтересам дитини.

При розгляді справи в суді апеляційної
інстанції, заперечуючи проти доводів
апеляційної скарги прокурор пояснив,
що накладена оскаржуваним рішенням
заборона на розпорядження квартирою,
співвласниками якої є діти, в
інтересах яких заявлено позов,
повинна діяти до досягнення цими
дітьми повноліття, а скасування такої
можливе лише у випадку звернення до
суду з відповідним позовом. Колегія
суддів з обгрунтованістю такої
позиції прокурора погодитись не може,
оскільки така не ґрунтується на
законі.

Крім того, звертаючись до суду з
відповідним позовом, прокурор
Галицького району м. Львова зіслався на
ч.4 ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства», яка передбачає, що суд у
разі позбавлення батьків батьківських
прав або відібрання дитини без
позбавлення батьківських прав
одночасно накладає заборону на
відчуження майна та житла дітей, про що
повідомляє нотаріуса за місцем
знаходження майна та житла.

Тобто дана норма може бути застосована
судом одночасно лише при розгляді
справи про позбавлення батьківських
прав або відібрання дитини.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

За приписом ст. 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:1) визнання права;
2) визнання правочину недійсним; 3)
припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Однак будь-яких порушень, невизнання
або оспорювання прав на житло
малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судом
апеляційної інстанції не встановлено.

Посилання в позовній заяві на те, що при
розгляді справи про позбавлення ОСОБА_2
батьківських прав відносно малолітніх
дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , не було
вирішено питання про накладення
заборони на відчуження майна та житла
малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у
відповідності до ст. 17 Закону України
«Про охорону дитинства», чим, на думку
позивача, порушено права дітей на
житло, яке підлягає захисту у судовому
порядку, не заслуговують на увагу,
оскільки вказане питання врегульоване
і вирішується у відповідності до
положень ст. 177 СК України.

За наведених вище обставин колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. 303,304 , п.2 ч.1 ст. 307,п.1, п. 4
ст.309, ч.2 ст.314, ст. 316 , 317 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Заочне рішення Галицького
районного суду м. Львова від 16 грудня 2013
року скасувати та ухвалити у справі
нове рішення, яким у задоволенні
позову прокурора Галицького району м.
Львова в інтересах малолітніх дітей
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи -
відділ у справах дітей Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради, ОСОБА_5, Львівська
загальноосвітня школа-інтернат №2 про
накладення заборони на відчуження
майна - відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, може бути оскарженим у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий

Судді