РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2014 року Ленінський районний
суд міста Луганська у складі:

головуючого судді: Кравченко Н.О.,

при секретарі:Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Луганська
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Луганської міської ради про
визнання права власності на гараж,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду із
вказаним позовом, у якомузазначила, що
вона на підставі домашньої угоди
придбала у ОСОБА_5 індивідуальний
капітальний гараж, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5 передав
позивачці гараж та документацію на
нього, а позивачка сплатила повну
вартість гаража 900 грн. Вказаний
правочин не був нотаріально
посвідчений тому, що у ОСОБА_5 були
відсутні правовстановлюючі документи
на гараж. У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та
після його смерті правонаступником є
ОСОБА_4. 22.03.2004 р. на підставі рішення
Ленінської районної ради у місті
Луганську від 01.03.2004 р. № 98 позивачкою
було укладено договір оренди земельної
ділянки. 28.09.2009 р. Ленінською районною у
місті Луганську радою було прийнято
рішення №351/6 «Про передачу в оренду
терміном на 5 років гр. ОСОБА_3 земельної
ділянки, на якій споруджено гараж». На
підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.
41, ст. 42, ч. 1 ст. 44, ч.2 ст. 47 ЦК УРСР, ст. 321
ЦК України позивачка просила суд
визнати за нею право власності на
капітальний гараж, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
позивачки позовні вимоги підтримала в
повному обсязі надавши пояснення
аналогічні змісту позовної заяви,
просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги
визнала в повному обсязі та просила суд
їх задовольнити.

Представник відповідача Луганської
міської ради проти позовних вимог
заперечував та просив суд відмовити у
їх задоволенні у зв'язку з їх
незаконністю та необґрунтованістю.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази у їх
сукупності, вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Як було встановлено судом, 11.10.1994 р.
виконавчим комітетом Ленінської
районної ради було прийнято рішення №
285, згідно якого було вирішено надати
ОСОБА_5 на умовах оренди терміном на 5
років земельну ділянку площею 30,0 кв.м.
що зайнята гаражем во дворі житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1;
зобов'язати ОСОБА_5 оформити договір
оренди.(а.с.13)

21.10.1994 р. між ОСОБА_5 та виконавчим
комітетом Ленінської районної ради був
укладений договір оренди землі № 399,
терміном на 5 років. (а.с. 10).

21.09.2001 р. між позивачкою та ОСОБА_5 було
укладено домашню угоду, за якою
позивачка придбала у ОСОБА_5
індивідуальний капітальний гараж, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_5
(а.с.8).

Судом встановлено, що станом на дату
укладання домашньої угоди у 2001 р.,
договір оренди земельної ділянки №399
сплинув та у ОСОБА_5 були відсутні
правові підстави користування
земельною ділянкою за вказаною
адресою.

28.09.2009 р. Ленінською районною радо у м.
Луганську було прийнято рішення № 351/6,
відповідно до якого вирішено передати
ОСОБА_3 в оренду терміном на 5 років
земельну ділянку площею 0,0029 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 під
розміщений капітальний гараж;
зобов'язано гр. ОСОБА_3 в місячний
термін звернутися для укладення
договору оренди землі.(а.с.9)

Позивачем не надано суду поважних
причин невиконання вказаного рішення в
частині укладання договору оренди
землі та доказів сплати плати за землю.

Судом встановлено, що повноваження
щодо розпорядження вказаною земельною
ділянкою станом на 2009 р. згідно рішення
Луганської міської ради від 30.05.2006 р.
№4/1 «Про обсяг і межі повноважень
районних в місті Луганську рад та їх
виконавчих органів» належані
Ленінської районної у м. Луганську
раді, на час судового розгляду такі
повноваження належать відповідачу -
Луганській міській раді, який
заперечує проти задоволення позовних
вимог.

Відповідно до ст.328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема із
правочинів.

Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не
встановлена судом.

Згідно ст.376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда інше нерухоме
майно вважається самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була відведена
їй для цієї мети, за умови надання
земельної ділянки у встановленому
законом порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Твердження позивача про те, що
ОСОБА_4 є правонаступником та
спадкоємцем, є хибними, оскільки
спадкоємець особи, що здійснила
самочинне будівництво, спадкує права
зазначеної особи, зокрема на вчинення
дій по оформленню права власності на
самочинне будівництво.

Для спадкоємців вирішення
цього питання можливе шляхом отримання
свідоцтва про право власності на
будівельні матеріали з подальшим
узаконенням ним самочинного
будівництва в адміністративному
порядку.

Пленум Верховного Суду
України в п 7 своєї постанови від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» роз'яснив, що якщо
спадкодавцем було здійснено самочинне
будівництво (ч. 1 ст. 376 ЦК України), до
спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

Положеннями ч. 1 ст. 57 ЦПК
України встановлено, що доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Виходячи із матеріалів справи, суд
вважає, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України позивачем не надано належних
доказів в обґрунтування заявлених
позовних вимог.

Виходячи з вище викладеного, суд вважає
позов таким, що не підлягає
задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 11, 57, 60, 79, 88, 209, 212 215 ЦПК України,
ст.ст. 15, 316, 356, 376, 386, 391 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Луганської міської ради про визнання
права власності на гараж залишити без
задоволення.

Вступна та резолютивна частини рішення
ухвалено в нарадчій кімнаті та
проголошено 21 березня 2014 року.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Луганської області
через Ленінський районний суд м.
Луганська протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Н.О. Кравченко