У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.О.,

суддів -
Фазикош Г.В., Бисаги Т.Ю.

при секретарі -
Чучка Н.В.,

з участю:
представника відповідача -ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу апеляційною
скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах
ОСОБА_3, на рішення Іршавського
районного суду від 17 жовтня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, з третьою особою без
самостійних вимог на стороні
відповідача ОСОБА_5, про відшкодування
шкоди, спричиненої ДТП та
відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, який
мотивовано тим, що 20.04.2012 року на
території Російської Федерації
сталася дорожньо-транспортна пригода
за участю автомобіля марки БМВ Х5,
д.н.з.НОМЕР_3, яким керував позивач на
підставі довіреності від 19.04.2012 року, та
автомобіля марки «Вольво», д.н.з.
НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_4, а в
момент ДТП керував ним ОСОБА_5
Дорожньо-транспортна пригода сталася з
вини ОСОБА_5, що стверджується
постановою по справі про
адміністративне правопорушення від
28.05.2012 року, і автомобіль яким він
керував був застрахований, на підставі
чого власнику автомобіля БМВ ОСОБА_6
було виплачено суму в межах страхової
виплати, що становила 120 000 російських
рублів, що еквівалентно 28 920 гривень.
Однак, різниця між дійсною шкодою
спричиненою внаслідок ДТП та
відшкодованою страховою компанією
сумою становить 321 996, 75 руб, що
еквівалентно 77 601 грн. Також, крім
матеріальної шкоди, ОСОБА_3 внаслідок
ДТП було спричинено моральну шкоду, яку
позивач оцінює в 50 000 грн., і яка полягає
в тому, що внаслідок ДТП позивач
отримав тілесні ушкодження у вигляді
закритого перелому правої п»яточної
кістки зі зміщенням, закритого
перелому ХІ ребра зліва, забою
передньої брючної стінки. У зв»язку з
отриманими травмами ОСОБА_3 зазнав
значеного фізичного болю, а також
хірургічного втручання на п»яточній
кістці, внаслідок чого не міг тривалий
час самостійно пересуватися та
потребував сторонньої допомоги. На
підставі викладеного, просив суд
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
спричинену матеріальну шкоду в розмірі
77 601 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000
грн., а також судові витрати у справі.

Судом першої інстанції до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, залучено ОСОБА_6 (а.с. 52).

Рішенням Іршавського районного суду
від 17.10.2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування
шкоди, спричиненої
дорожньо-транспортною
пригодою-відмовлено за недоведеністю
позовних вимог.

Не погодившись із рішенням суду,
представником позивача ОСОБА_3-ОСОБА_2
подано апеляційну скаргу, в якій
зазначає, що оскаржуване рішення є
незаконним та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, при цьому
посилається на той факт, що
відповідальність за настання ДТП у
даному випадку має нести саме ОСОБА_4, а
від так висновки зроблені судом першої
інстанції не відповідають обставинам
справи. Просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

У судове засідання позивач та
його представник не з»явилися, про час
та місце розгляду справи повідомлялися
належним чином.

Заслухавши доповідь судді -
доповідача, пояснення представника
відповідача, перевіривши матеріали
справи, обговоривши підстави
апеляційної скарги та заперечення на
неї, колегія суддів вважає за
необхідне її відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
20 квітня 2012 року на території
Російської Федерації відбулася
дорожньо-транспортна пригода за участю
транспортного засобу «БМВ Х5», д/н
НОМЕР_3, під керуванням позивача, та
належного відповідачеві транспортного
засобу «Вольво», д/н НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_5, якого визнано
винним у вчиненні даного ДТП, що
підтверджується постановою 32 ПЯ №070644
по справі про адміністративне
правопорушення від 28.05.2012 року про
притягнення ОСОБА_5 до
адміністративної відповідальності
(а.с.11). Зазначені обставини не
заперечуються сторонами спору.

Між тим, спір у даній справі стосуються
виключно питання відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
заподіяної позивачеві внаслідок
фізичного знищення у вказаній пригоді
керованого ним транспортного засобу і
отриманням ним тілесних ушкоджень.

Відповідно до ст.1192 ЦК України з
урахуванням обставин справи суд за
вибором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоди майну,
відшкодувати її в натурі (передати річ
того ж роду і такої ж якості,
полагодити пошкоджену річ тощо) або
відшкодувати завдані збитки у повному
обсязі. Розмір збитків, що підлягають
відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.03.2013 р. №4 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки» (далі - Постанова)
встановлено, що при визначенні розміру
та способу відшкодування шкоди,
завданої майну потерпілого, судам слід
враховувати положення статті 1192 ЦК.
Наприклад, з урахуванням обставин
справи суд за вибором потерпілого може
зобов'язати особу, яка завдала шкоди
майну, відшкодувати її в натурі
(передати річ такого ж роду і такої ж
якості, полагодити пошкоджену річ тощо)
або відшкодувати завдані збитки у
повному обсязі. Коли відшкодування
шкоди в натурі неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
втраченого майна на момент розгляду
справи або виконання робіт, необхідних
для відновлення пошкодженої речі. Як
при відшкодуванні шкоди в натурі, так і
при відшкодуванні реальних збитків
потерпілий має право вимагати
відшкодування упущеної вигоди.
Ухвалюючи рішення про стягнення на
користь потерпілого відшкодування
вартості майна, що не може
використовуватись за призначенням,
але має певну цінність, суд з
урахуванням принципу диспозитивності,
тобто за заявою заподіювача шкоди,
одночасно повинен вирішити питання про
передачу цього майна після
відшкодування збитків особі,
відповідальній за шкоду.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27.03.1992 р. № 6 (із
наступними змінами) «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» при
визначенні розміру відшкодування
шкоди, заподіяної майну, незалежно від
форм власності, судам належить
виходити з положень ст.453 ЦК, статей 48,
51, 52, 54, 56, 57 Закону України «Про
власність». Зокрема, слід враховувати,
що відшкодування шкоди шляхом
покладення на відповідальну за неї
особу обов'язку надати річ того ж роду і
якості, виправити пошкоджену річ,
іншим шляхом відновити попереднє
становище в натурі, застосовується,
якщо за обставинами справи цей спосіб
відшкодування шкоди можливий. Коли
відшкодування шкоди в натурі
неможливе, потерпілому
відшкодовуються в повному обсязі
збитки відповідно до реальної вартості
на час розгляду справи втраченого
майна, робіт, які необхідно провести,
щоб виправити пошкоджену річ, усунути
інші негативні наслідки неправомірних
дій заподіювача шкоди. Як при
відшкодуванні в натурі, так і при
відшкодуванні заподіяних збитків
грішми потерпілому на його вимогу
відшкодовуються неодержані доходи у
зв'язку з заподіянням шкоди майну.
Постановляючи рішення про стягнення на
користь потерпілого відшкодування
вартості майна, що не може
використовуватись за призначенням,
але має певну цінність, суд одночасно
повинен обговорити питання про
передачу цього майна після
відшкодування збитків особі,
відповідальній за шкоду.

За приписами ст.ст.10, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

З наведеного слідує, що у справах
про відшкодування шкоди на позивача
покладено обов'язок належними та
допустимими доказами довести факт
заподіяння йому шкоди та її конкретний
розмір.

Стверджуючи про фізичне зниження
керованого ним транспортного засобу,
позивач повинен довести вартість цього
засобу на момент настання ДТП, його
вартість після настання ДТП (вартість
залишків) та вартість проведення
ремонтних робіт і запчастин,
необхідних для відновлення такого
засобу.

Тільки за наявності всіх наведених
умов суд може об'єктивно перевірити
доводи позивача щодо недоцільності
проведення ремонтних робіт, визнання
пошкодженого транспортного засобу
фізично знищеним та вирішення питання
передачі залишків цього засобу особі,
відповідальній за заподіяну шкоду.

Натомість позивач надав суду тільки
докази вартості проведення ремонтних
робіт і запчастин, необхідних для
відновлення такого засобу.

Зазначених доказів суд визнає
недостатніми для вирішення питання
дійсного розміру шкоди, заподіяного
пошкодженням в ДТП транспортного
засобу «БМВ Х5», д/н НОМЕР_3.

За приписами ст.ст.10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах рівності, диспозитивності та
змагальності сторін.

Відтак, суд приходить до висновку, що
позивач не надав суду доказів того, що
керований ним транспортний засіб був
дійсно фізично знищеним в результаті
пошкодження у згаданій пригоді, а тому
пред'явлені позовні вимоги щодо
відшкодування майнової шкоди у
заявленому розмірі не підлягають
задоволенню.

Обґрунтовуючи свої доводи, позивач
зазначав, що він на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
від 19.04.2012 р. уповноважений власником
транспортного засобу «БМВ Х5», д/н
НОМЕР_3, ОСОБА_6 представляти інтереси
останнього, пов'язані з усіма правами
щодо цього транспортного засобу. Так
як страховик виплатив ОСОБА_6 страхове
відшкодування за пошкодження цього ТЗ
в межах встановленої договором
страхової суми, позивач вважав, що він
вправі вимагати відшкодування решти
матеріальної і моральної шкоди саме з
відповідача.

Проте з наявної у матеріалах справи
довідки ДАІ №32 від 20.04.2012 р. вбачається,
що власником пошкодженого автомобіля
«БМВ Х5», є ОСОБА_7 (а.с.9).

Копію свідоцтва про державну
реєстрацію транспортного засобу «БМВ
Х5», д/н НОМЕР_3, позивач ні в суд першої
інстанції, ні в суд апеляційної
інстанції не надав.

Надані позивачем в апеляційному суді
копії довіреностей на право керування
вказаним ТЗ суд не приймає до уваги,
оскільки вони всі видані вже після
настання страхового випадку і не
стосуються обставин справи. Даними
довіреностями ОСОБА_7 та ОСОБА_6
уповноважили ОСОБА_8 і ОСОБА_9, які не
мають відношення до факту заподіяння
шкоди, представляти їх інтереси,
пов'язані з володінням зазначеного ТЗ.

Тому суд вважає, що позивач не довів
будь-якого відношення до власника
транспортного засобу «БМВ Х5», д/н
НОМЕР_3, а тим більше своє право, як
представника власника, на отримання
відповідного відшкодування.

Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Керуючись цією нормою процесуального
закону, яка має імперативний характер
та не дає можливості вибору правила
поведінки, суд не приймає у якості
доказу надану позивачем в апеляційний
суд копію трудового договору між
працівником і фізичною особою від
25.11.2011 р., через те, що даний документ
безпідставно не був своєчасно поданий
позивачем до суду першої інстанції.

Таким чином, суд визнає, що
правовідносини у цій справі стосуються
відшкодування шкоди особою -
володільцем транспортного засобу, а не
роботодавцем.

За приписами ст.ст.1167, 1187 ЦК України
завдана фізичній чи юридичній особі
моральна шкода, відшкодовуються
безпосередньо тою особою, яка її
завдала.

Враховуючи, що моральна шкода
була завдана позивачеві водієм ОСОБА_5,
який на момент настання ДТП керував
транспортним засобом «Вольво», д/н
НОМЕР_2, суд приходить до переконання,
що саме ОСОБА_5 повинен відшкодовувати
заподіяну ним моральну шкоду.

Таким чином, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

РІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка
діє в інтересах ОСОБА_3-відхилити.

Рішення Іршавського районного
суду від 17 жовтня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: