Справа № 132/4249/13-ц Провадження №
22-ц/772/1101/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Павленко І. В.Категорія:
23Доповідач: Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого:
Медвецького С.К.,

суддів:
Оніщука В.В., Голоти Л.О.,

при
секретарі Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 05 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до СВК
«Колос», треті особи: відділ
Держземагенства у Калинівському
районі Вінницької області,
Реєстраційна служба Калинівського
районного управління юстиції, про
визнання договорів оренди землі
недійсними та повернення земельних
ділянок, -

встановила:

У листопаді 2013 року представник
позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з
указаним позовом, мотивуючи вимоги тим,
що 09 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та СВК
«Колос» було укладено договір оренди
земельних ділянок

№ НОМЕР_1, НОМЕР_2, зареєстрований у
відділі Держкомзему у Калинівському
районі Вінницької області за №
06349 від 29 листопада 2012 року. У
договорі оренди землі укладеному між
сторонами та зареєстрованому в органі
державної реєстрації не міститься
повної інформації щодо такої істотної
умови, як об'єкт оренди. У реєстраційних
справах відсутні невід'ємні частини
договору оренди землі, передбачені ст.
15 Закону України «Про оренду землі», а
саме: план або схема земельної ділянки,
яка передається в оренду; акт
визначення земельної ділянки в натурі
(на місцевості).

Посилаючись на те, що в договорі оренди
відсутні істотні умови, передбачені ст.
15 Закону України «Про оренду землі»,
представник позивача просив визнати
договір оренди земельної ділянки
недійсним, витребувати у СВК «Колос» та
повернути у власність ОСОБА_3 земельні
ділянки № НОМЕР_1, НОМЕР_2, кадастровий
номер 080000057, розташовані на
території Кіровської сільської ради
Калинівського району Вінницької
області, площею 7, 7675 га, а також
стягнути судові витрати по справі.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 05 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати й
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

У судове засідання позивач та її
представник ОСОБА_2 не з'явилися,
останній подав заяву про відкладання
розгляду справи у зв'язку з участю в
іншому судовому засіданні.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними.

На думку колегії суддів, зазначена у
заяві причина неявки у судове
засідання представника позивача не
позбавляє права його довірителя бути
присутньою під час розгляду справи.

Представник відповідача Кисляк С.О.
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги та просив рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Представники третіх осіб у судове
засідання не з'явилися без поважних
причин, хоча належним чином були
повідомлені про час і місце розгляду
справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представника відповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги, вважає, що
вона не підлягає задоволенню з таких
міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим; законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
питання : 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Частина четверта статті 10 ЦПК України
передбачає, що суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Зазначеним вимогам судове рішення
відповідає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив із того, що
посилання позивача та його
представника на відсутність таких
істотних умов договору оренди землі, як
план або схема земельної ділянки, яка
передається в оренду та акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості), є безпідставними, оскільки
в матеріалах реєстраційної справи до
договору оренди землі додані копія
державного акту на право власності на
земельну ділянку з планом меж
земельної ділянки, кадастровий план з
описом меж суміжних землевласників,
акт погодження меж землекористування
та акт приймання передачі об'єкта
оренди.

При цьому суд першої інстанції прийшов
до висновку про те, що наявність акту
виносу в натурі меж земельної ділянки,
яка надається в оренду є обов'язковою
тільки в разі, якщо земельна ділянка
виділяється окремо, натомість земельна
ділянка позивача обробляється і
використовується в єдиному масиві з
ділянками інших співвласників
земельних паїв і відповідно
унеможливлює визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості).

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є
власником земельної ділянки площею 7,
7675 га, розташованої на території
Кіровської сільської ради
Калинівського району Вінницької
області, на підставі Держаного акта на
право власності на землю (а.с.10).

09 лютого 2011 року між ОСОБА_3 та СВК
«Колос» було укладено договір оренди
земельних ділянок № НОМЕР_1, НОМЕР_2,
зареєстрований у відділі Держкомзему у
Калинівському районі Вінницької
області за № 06349 від 29 листопада
2012 року (а.с.6-8).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договором. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору та умови, що визначені
законодавством, як істотні.

Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини
щодо найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», яка діяла на час
укладення договору оренди, істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Частиною другою ст. 15 зазначеного
Закону встановлено, що відсутність у
договорі оренди землі однієї з
істотних умов, передбачених цією
статтею є підставою для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Невід'ємною частиною договору оренди
землі є:

- план або схема земельної ділянки, яка
передається в оренду;

- кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень

(обтяжень) у її використанні та
встановлених земельних сервітутів;

- акт визначення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості);

- акт приймання-передачі об'єкта оренди;

- проект відведення земельної ділянки у
разі його розроблення згідно із
законом (ч. 4 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

У частині першій ст. 203 ЦК України
визначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
відсутність таких істотних умов
договору оренди землі, як план або
схема земельної ділянки, яка
передається в оренду та акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості), не є підставою для
визнання договору недійсним, оскільки
в матеріалах реєстраційної справи до
договору оренди землі додані копія
державного акту на право власності на
земельну ділянку з планом меж
земельної ділянки, кадастровий план з
описом меж суміжних землевласників,
акт погодження меж землекористування
та акт приймання передачі об'єкта
оренди.

Окрім цього, акт виносу в натурі меж
земельної ділянки, яка надається в
оренду є обов'язковою тільки в разі,
якщо земельна ділянка виділяється
окремо, натомість земельна ділянка
позивача обробляється і
використовується в єдиному масиві з
ділянками інших співвласників
земельних паїв і відповідно
унеможливлює визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

При цьому відповідно до вимог статті 3
ЦПК України та статті 15 ЦК України в
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право.
Представником позивача не зазначено в
чому порушуються права ОСОБА_3

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року № 6-94 цс 13, предметом
якої був спір про визнання договорів
оренди земельних ділянок недійсними.
При розгляді цієї справи Верховний Суд
України зробив правовий висновок,
відповідно до якого однією з
обов'язкових умов визнання договору
недійсним є порушення у зв'язку з його
укладенням прав та охоронюваних
законом інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, а
позивач посилається на формальне
порушення закону у суду немає правових
підстав для задоволення позову.

На думку колегії суддів, представник
позивача в апеляційній скарзі
посилається на формальне порушення
закону при укладенні договору оренди
землі, а відтак немає правових підстав
для скасування рішення суду та
задоволення позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються, а відтак не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Калинівського районного
суду Вінницької області від 05 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/
С.К. Медвецький

Судді: /підпис/
В.В. Оніщук

/підпис/
Л.О. Голота

З оригіналом вірно: