Справа № 2-1476/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.04.2014
Ровеньківський міський суд Луганської
області в складі: головуючого судді
Шумченко Л.В.,

при секретарі Запорожцевій С.В.,

за участю адвокатів ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Ровеньки справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист
права власності та визнання втратившою
право користування житловим
приміщенням та зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права
власності та поділ спільного майна, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до Ровеньківського
міського суду Луганської області з
позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання
її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням в
будинку за адресою: АДРЕСА_1. Заявлені
вимоги мотивував тим, що з 02 вересня 2006
року він перебував у шлюбних
відносинах з відповідачем. 12 лютого 2011
року відповідач зареєструвала місце
свого проживання в будинку за адресою:
АДРЕСА_1, який на праві особистої
приватної власності належить йому.
Через сварки з відповідачем, в травні
2012 року сім`я фактично розпалася. Шлюб
між сторонами було розірвано на
підставі рішення суду від 14 червня 2012
року. Позивач бажає продати належний
йому на праві власності будинок, однак,
покупці, які бажають придбати
нерухомість, згодні укласти договір
купівлі - продажу лише після того як
відповідач буде знята з реєстрації
місця проживання за адресою
розташування будинку. Так як
відповідач не бажає виписуватися,
позивач звернувся до суду з даним
позовом і просить суд визнання
відповідача такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач та його
представник заявлені вимоги
підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідачки заявлені
вимоги не визнав, вважає їх
безпідставними, оскільки у зв'язку з
проведенням ремонтних робіт в будинку
АДРЕСА_1 відповідач тимчасово
переїхала жити до своїх батьків, а
припинення шлюбних відносин не є
підставою для виселення відповідача.

27 серпня 2012 року відповідач звернулася
до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3
про поділ майна подружжя та стягнення
матеріальної компенсації за частку в
спільному майні в сумі 118 229 грн.
Зустрічна позовна заява мотивована
тим, що після укладення шлюбу до лютого
2011 року сторони проживали однією сім`єю
в квартирі за адресою: АДРЕСА_2. За
спільні кошти у вказаній квартирі ними
був зроблений ремонт вартістю 50 000,00
гривень. Крім цього, за спільні кошти
ними було придбано: пральну машину
(вартістю 5 000,00 грн.), кухонний гарнітур
(вартістю 2 000,00 грн.), шафу - купе
(вартістю 2 500,00 грн.) В листопаді 2011 року
ОСОБА_3, без її відома, продав зазначене
вище майно, в тому числі і квартиру в
АДРЕСА_2, яка належала йому на праві
особистої приватної власності, за що
отримав 10 000,00 доларів США. За отримані
від продажу квартири кошти ОСОБА_3
придбав автомобіль Опель Астра, який
оформив на свого батька. У зв'язку з цим
позивач вважає, що її частка в
гривневому еквіваленті від вартості
проданого відповідачем майна складає 40
000,00 грн. Під час шлюбу, за спільні кошти
подружжя сторони здійснили ремонт
житлового будинку, який знаходить за
адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_3 на
праві особистої приватної власності.
На ремонт зазначеного будинку сторони
витратили 70 000,00 грн. Так як вартість
будинку значно зросла, ОСОБА_4 вважає,
що має право вимагати визнання за нею
права власності на будівлю в розмірі ?
її частини або ж відповідної грошової
компенсації, в розмірі 35 000,00 грн. 24.12.2007
року за договором купівлі - продажу
сторони придбали автомобіль CHERY SQR7130S21,
державний номер НОМЕР_1. З метою оплати
вартості автомобіля та страхових
платежів, 08.01.2008 року ОСОБА_3 уклав
кредитний договір на суму 50 560,00 грн. У
2010 році відповідач за зустрічним
позовом продав автомобіль, а отримані
від продажу кошти привласнив собі, які
зрештою витратив на свої потреби. Факт
продажу автомобіля, ОСОБА_3 приховав
від позивача. У зв'язку з цим, ОСОБА_4
вважає, що оскільки відповідач своїми
умисними діями позбавився майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
то частка відповідача має бути
зменшена до 1/3, а вона відповідно має
право на 2/3 частини автомобіля CHERY
SQR7130S21, що складає 43 229,00 грн. Просила суд
стягнути з ОСОБА_3 на її користь
вартість її частки в спільно нажитому
майні подружжя в сумі 118 229,00 грн.

Ухвалою суду від 03 вересня 2012 року
зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
визнання права власності та поділ
майна подружжя, об'єднано в одне
провадження із позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

Представник відповідачки підтримав
зустрічні вимоги та просив їх
задовольнити з підстав, викладених у
позові.

В судовому засіданні позивач та його
представник заперечили проти
задоволення зустрічного позову,
просили суд відмовити в його
задоволенні. Позивач пояснив, що після
одруження, він з дружиною переїхали
жити в АДРЕСА_2 яка належала його батьку
- ОСОБА_6 До одруження, батько зробив в
квартирі ремонт, а він з дружиною лише
замінив вікна та балконну раму, придбав
кухонний гарнітур, шафу - купе та
пральну машину. За спільні кошти, під
час шлюбу вони придбали автомобіль CHERY
SQR7130S21, державний номер НОМЕР_1. З метою
оплати вартості автомобіля та
страхових платежів, 08.01.2008 року він
уклав з Акціонерним комерційним банком
«Правекс-банк» кредитний договір на
суму 50 560,00 грн. Оскільки він не зміг
виплачувати кредит на автомобіль,
батько дружини дав йому позику за
рахунок якої він погасив кредит перед
банком. Через певний час батько дружини
почав вимагати від нього повернути
позику. Так як в нього не було коштів
щоб повернути борг, між ними виникли
неприязні відносини. Зрештою, він
продав автомобіль по довіреності
третій особі, а отримані від продажу
кошти передав батьку дружині. Про
зазначені обставини дружина добре
знала, так як з даного приводу в них
були неодноразово сварки. Після смерті
діда, він з дружиною переїхали жити в
будинок в АДРЕСА_1, який належить йому
на праві особистої приватної власності
і був набутий ним ще до шлюбу. Дружині
не подобалося жити в зазначеному
будинку у зв'язку з чим вона переїхала
жити до своїх батьків. В травні 2012 року,
скориставшись відсутністю ОСОБА_3,
дружина вивезла речі, які були нажиті
ними під час шлюбу. Після цього, він
подав на розлучення. Рішенням
Ровеньківського міського суду
Луганської області від 14.06.2012 року їх
розлучили. Ремонт будинку по АДРЕСА_1
він розпочав за власні кошти вже після
розлучення з ОСОБА_4, що можуть
підтвердити свідки. У зв'язку з цим
вважає, що доводи ОСОБА_4 про наявність
в неї права на ? вартості частки будинку
чи її грошову компенсацію в сумі 35 000,00
грн., є необґрунтованими. Щодо продажу
квартири в АДРЕСА_2 і придбання
автомобіля Опель Астра, то будь - якого
відношення до вчинення зазначених
правочинів він не має, так як квартира
належала його батьку, який вправі на
власний розсуд розпоряджатися коштами
отриманими від її продажу. Тому, ОСОБА_3
вважає, що ОСОБА_4 не має права на
отримання грошової компенсації ? від
продажу квартири. Оскільки спільно
нажите майно за час подружжя ОСОБА_4
вивезла, а іншого спільного майна, яке
знаходилося б в нього, не має, вважає
заявлений зустрічний позов
необґрунтованим і просить відмовити в
його задоволенні.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що він є
товаришем ОСОБА_6 (батька позивача за
первісним позовом). ОСОБА_6 звернуся до
нього для ремонту квартири в АДРЕСА_2.
Ремонт він виконав на замовлення
ОСОБА_6 ще до одруження ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є
товаришем ОСОБА_3 Вікна та балконна
рама в квартирі в АДРЕСА_2 були замінені
під час проживання в ній молодого
подружжя.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що проживає по
сусідству з ОСОБА_3 в АДРЕСА_1. Також
суду пояснила, що бачила як ОСОБА_4 в
травні 2012 року зі своїми родичами
виносили речі з будинку по АДРЕСА_1, які
завантажили в автомобіль «Газель».
ОСОБА_3 в цей час в будинку не було.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що проживає по
сусідству з ОСОБА_3 в АДРЕСА_1. Також
суду пояснила, що бачила як ОСОБА_4 в
травні 2012 року зі своїми родичами
виносили речі з будинку по АДРЕСА_1, які
завантажили в автомобіль «Газель» і
поїхали.

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що він з сім`єю
ОСОБА_4 був в дружніх стосунках. Після
продажу квартири в м. Антрацит
допомагав їм перевозити речі в

м. Ровеньки в будинок по АДРЕСА_1. Також
суду пояснив, що ремонт ОСОБА_3 розпочав
вже після розлучення.

Свідок ОСОБА_12 пояснив, що є колегою по
роботі

ОСОБА_3 Також суду пояснив, що ОСОБА_3
розпочав ремонт після розлучення з
ОСОБА_4 Він допомагав йому в ремонті
будинку.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що є колегою по
роботі ОСОБА_3 Також суду пояснив, що
ОСОБА_3 розпочав ремонт після
розлучення з ОСОБА_4 Він допомагав йому
в ремонті будинку.

Розглянувши подані документи,
заслухавши пояснення сторін, їх
представників, показання свідків,
з`ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтуються заявлені позови, оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, судом
встановлено наступне.

З 02 вересня 2006 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі,
який було розірвано на підставі
рішення Ровеньківського міського суду
Луганської області від 14 червня 2012 року
(ар.с. 5).

Сторони визнають, що фактично шлюбні
відносини між ними було припинено в
травні 2012 року, після того як
відповідач переїхала жити до своїх
батьків.

12 лютого 2011 року відповідач
зареєструвала місце свого проживання в
будинку за адресою: АДРЕСА_1 (ар.с. 9-11).

Вказаний будинок на праві особистої
приватної власності належить позивачу,
про що свідчить рішення Ровеньківского
міського суду Луганської області від 27
лютого 2006 року по справі № 2-894/2006 (ар.с. 6)
та витяг про державну реєстрацію прав
Комунального підприємства
Ровеньківського бюро технічної
інвентаризації (ар.с. 7).

Будучи власником житлового будинку
позивач вважає, що має право вільно
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому на праві
власності майном. Так як відповідач
відмовляється знятися з реєстрації,
позивач, керуючись ст. 16, 386, 391 ЦК
України просить суд, захистити його
право власності визнавши відповідача
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, яке знаходиться
за адресою:

АДРЕСА_1.

З врахуванням встановлених обставин,
суд дійшов наступних висновків.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь - яких порушень його
права, хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. 16, 386, 391 ЦК
України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК
УРСР, які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом (ст. 321 ЦК України).

Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї
власника жилого будинку, які
проживають разом з ним у будинку, що
йому належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів сім'ї
власника будинку належать особи,
зазначені в частині другій статті 64
цього Кодексу.

Згідно ч.2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки.

Якщо особи, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач і члени його сім'ї
(ч.3 ст. 64 ЖК УРСР).

Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР,
припинення сімейних відносин з
власником будинку не позбавляє їх
права користування займаним
приміщенням.

Статтею 47 Конституції України
визначено право кожного на житло. Ніхто
не може бути примусово позбавлений
житла інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Крім того, відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК УРСР,
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК
УРСР.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК
УРСР може мати місце, якщо наймач, члени
його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ОСОБА_4 вселилась до спірного
будинку в установленому законом
порядку та набула прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 ЖК УРСР. Припинення
сімейних відносин з власником будинку,
в силу ч.4 ст. 156 ЖК УРСР, не позбавляє її
права користування займаним
приміщенням. Позивач не надав суду
доказів порушення відповідачем умов
проживання й користування жилим
приміщенням.

Представник відповідача в судовому
засіданні посилався на те, що ОСОБА_4
покинула житлове приміщення за
адресою: АДРЕСА_1, тимчасово, у зв'язку з
відсутністю в ньому належним умов для
проживання, а потім не могла
повернутися до будинку з підстав, що
від неї не залежать. позивач та його
представники цих обставин не
спростували.

З огляду на вищезазначене, суд вважає,
що позов ОСОБА_14 до ОСОБА_4 про визнання
її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням в
будинку за адресою: АДРЕСА_1, є
необґрунтованим у зв'язку з чим в його
задоволенні слід відмовити.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та
стягнення матеріальної компенсації за
частку в спільному майні в сумі 118 229
грн., судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності. Дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором. При
вирішення спору про поділ майна суд
може відступити від засад рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема, якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч.2 ст.370 та ч.2 ст.372 ЦК
України з урахуванням положень п.5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 20 від 22 грудня 1995 року "Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності"
частка учасника спільної сумісної
власності визначається при поділі
майна. У разі виділу частки із майна, що
є у спільній сумісній власності
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлене домовленістю між ними,
законом або рішенням суду.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного
суду України №11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Сторони визнають, що після укладення
шлюбу до лютого 2011 року вони проживали
однією сім`єю в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, в якій ними було замінені
вікна та балконна рама на
металопластикові.

Судом також встановлено і не
заперечується сторонами, що під час
шлюбу, подружжя придбало пральну
машину, кухонний гарнітур, шафу - купе.
Крім того, подружжя в кредит придбало
автомобіль CHERY SQR7130S21, державний номер
НОМЕР_1, який зареєстровано на ім'я
ОСОБА_3

В лютому 2011 року подружжя переїхало
жити в будинок за адресою: АДРЕСА_1, який
належить ОСОБА_3 на праві особистої
приватної власності.

Через сварки в сім`ї, в травні 2012 року,
ОСОБА_4 зібрала речі і переїхала жити до
своїх батьків фактично припинивши
подружні відносини з ОСОБА_3

Доводи ОСОБА_4 про те, що за спільні
кошти подружжя в квартирі за адресою:
АДРЕСА_2, був зроблений ремонт вартістю
50 000,00 гривень, спростовуються
поясненнями свідка - ОСОБА_7. Останній, в
судовому засіданні пояснив, що ремонт
квартири в АДРЕСА_2, був виконаний ним
на замовлення ОСОБА_6 (який був
власником зазначеного житлового
приміщення) до одруження ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_4
проте, що квартира в АДРЕСА_2, належала
на праві особистої приватної власності
ОСОБА_3, а також те, що вказана
нерухомість разом зі спільно нажитим
майном (пральною машиною, кухонним
гарнітуром, шафою - купе), були
відчужені відповідачем за зустрічним
позовом третім особам за 10 000 доларів
США. Вказані обставини не
підтверджується жодними доказами, які
були надані позивачем за зустрічним
позовом.

Натомість, свідок ОСОБА_11 в судовому
засіданні пояснив, що допомагав сім`ї
перевозити з квартири в м. Антрацит
речі в м. Ровеньки в будинок по АДРЕСА_1.
А свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили
суду, що бачили як в травні ОСОБА_4 зі
своїми родичами виносили з будинку в
АДРЕСА_1 речі і вантажили їх в
автомобіль «Газель», після чого сіли в
автомобіль і поїхали.

З огляду на зазначене, суд вважає
вимогу ОСОБА_4 про стягнення на її
користь ? вартості квартири за адресою:
АДРЕСА_1 та спільно нажитого майна, що
становить 40 000,00 грн., необґрунтованою.

Щодо стягнення з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 ? вартості замінених під час
проживання в квартирі в АДРЕСА_2, вікон
та балконної рами, суд приходить до
висновку, що зазначена вимога заявлена
до неналежного відповідача, оскільки
ОСОБА_3 не є власником зазначеної
квартири.

Суд не приймає до уваги доводи ОСОБА_4
проте, що за спільні кошти подружжя в
будинку за адресою: АДРЕСА_1, був
зроблений ремонт вартістю 70 000,00
гривень. Вказані доводи спростовуються
поясненнями свідків - ОСОБА_11, ОСОБА_12
та ОСОБА_13. Вказані свідки пояснили
суду, що ремонт житлового будинку в
АДРЕСА_1, ОСОБА_3 розпочав після
розлучення з ОСОБА_4, а ОСОБА_12 та
ОСОБА_13 виконували за вказаною адресою
ремонті роботи.

Таким чином, суд вважає вимогу ОСОБА_4
про стягнення на її користь ? вартості
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
що становить 35 000,00 грн.,
необґрунтованою.

Щодо стягнення на користь ОСОБА_4 2/3
вартості придбаного під час шлюбу
автомобіля CHERY SQR7130S21, державний номер
НОМЕР_1, суд встановив наступне.

24.12.2007 року за спільні кошти сім`ї
ОСОБА_3 придбав автомобіль CHERY SQR7130S21,
державний номер НОМЕР_1, який
зареєстрував на своє ім'я.

З метою оплати вартості автомобіля та
страхових платежів, 08.01.2008 року ОСОБА_3
уклав з Акціонерним комерційним банком
«Правекс-банк» кредитний договір на
суму 50 560,00 грн., погашення якого
здійснював до грудня 2008 року. Через
економічні труднощі, з метою погашення
кредиту, він змушений був позичити
кошти в батька дружини - ОСОБА_2
Останній надав йому кошти за рахунок
яких ОСОБА_3 погасив кредит перед
банком.

Судом встановлено, що в 2010 році ОСОБА_3
продав по довіреності автомобіль CHERY
SQR7130S21, державний номер НОМЕР_1, а
отримані від продажу кошти передав
ОСОБА_2 в рахунок погашення боргу.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_3 в інтересах сім'ї було укладено
кредитний договір для виконання
зобов'язань по договору купівлі -
продажу автомобіля. З цього слідує, що
цивільні права та обов'язки з цього
договору виникають в обох із подружжя,
в тому числі і в ОСОБА_4 Оскільки, для
погашення боргу перед банком ОСОБА_3
позичив кошти в ОСОБА_2, а зрештою, після
продажу спірного автомобіля повернув
їх, суд вважає, що відповідач за
зустрічним позовом погасив борги сім`ї.
З зазначених підстав суд вважає вимогу
ОСОБА_4 про стягнення на її користь 43
229,00 грн., необґрунтованою.

Вартість майна, що підлягає поділу, має
визначатися за погодженням між
подружжям, а при недосягненні згоди -
виходячи з дійсної його вартості на час
розгляду справи.

Під час розгляду справи в суді сторони
не досягли погодження щодо вартості
майна, що підлягає поділу, а ОСОБА_4,
будучи позивачем за зустрічним
позовом, не надала суду доказів
вартості спірного майна на час
розгляду справи. У зв'язку з цим, суд
приходить до висновку, що розмір
заявлених ОСОБА_4 вимог є
необґрунтованим.

Таким чином, наведені вище доводи
свідчать про необґрунтованість
заявлених вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
поділ майна подружжя та стягнення
матеріальної компенсації за частку в
спільному майні в сумі 118 229 грн., що є
підставою для відмови в задоволенні
позову.

Згідно статті 10 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних і юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 9,71,72 ЖК України, ст.ст. 60,65,68,69
Сімейного Кодексу України, ст.ст. 364,386,391
ЦК України, ст. ст. 10,11,60, 212-215 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про захист права власності та визнання
втратившою право користування
житловим приміщенням відмовити у
зв'язку з необґрунтованістю.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права
власності та поділ спільного майна
відмовити у зв'язку з
необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_4 судовий збір на
користь держави в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному суді Луганської області
через Ровеньківський міський суд
протягом десяти днів зі дня його
проголошення, а особами, які не були
присутніми при оголошенні рішення - у
той же строк з моменту отримання його
копії.

Суддя:
Л.В. Шумченко