Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Полтава

Октябрський районний суд м.
Полтави у складі:

головуючого - судді Бугрія В.М.,

при секретарі - Ступці І.І.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м. Полтаві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
шлюбного договору від 02 листопада 2010
року -,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 у жовтні 2013 року
звернувся до суду із позовною заявою до
відповідача ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя.

В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що із 17 грудня 2003 року
перебував із ОСОБА_3 у шлюбі, який
розірвано рішенням Октябрського
районного суду м.Полтави від 29 грудня
2010 року. 2 листопада 2010 року між ним та
ОСОБА_3 укладено шлюбний договір. Не
зважаючи на це між сторонами виник спір
щодо поділу спільно нажитого майна у
зв'язку із чим був змушений звернутися
до суду із позовом про поділ майна
подружжя.

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
Октябрського районного суду м.Полтави
із позовом про визнання недійсним
шлюбного договору від 02 листопада 2010
року. В обґрунтування позову ОСОБА_3
вказала, що оспорюваний шлюбний
договір був укладений нею під впливом
психологічного насильства, під тиском
її колишнього чоловіка, а відтак її
волевиявлення не було вільним. Також
зазначила, що оспорюваний шлюбний
договір поставив її у вкрай невигідне
становище, що суперечить вимогам ч.4
ст.93 Сімейного кодексу України.

Ухвалою Октябрського районного суду
м.Полтави від 31.10.2013 року справу за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя та справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбного
договору було об'єднано в одне
провадження.

31.10.2013 року за клопотанням представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_1 до участі у справі в
якості третьої особи, що не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
була залучена приватний нотаріус
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, яка посвідчила шлюбний
договір від 02 листопада 2010 року.

Ухвалою Октябрського районного суду
м.Полтави від 07.04.2013 року за клопотанням
ОСОБА_1 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ
майна подружжя залишений судом без
розгляду.

У судове засідання ОСОБА_4 не з'явився.
Для участі у справі направив свого
представника ОСОБА_1

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна
подружжя підтримав в повному обсязі,
пояснення надав аналогічні викладеним
у позовній заяві. Згодом подав
клопотання про залишення позову без
розгляду. Проти задоволення позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбного
договору недійсним заперечував та
пояснив суду, що шлюбний договір між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений
добровільно за взаємною згодою сторін.
Нотаріус ОСОБА_5 роз'яснила сторонам
наслідки укладення шлюбного договору,
перевірила дієздатність сторін та їх
дійсну волю. Ніколи ОСОБА_4 не вчиняв
насилля над колишньою дружиною та не
примушував її до укладення
оспорюваного договору. Незадовго до
укладення шлюбного договору подружжям
був придбаний автомобіль марки БМВ
загальною вартістю 478084,89 (чотириста
сімдесят вісім тисяч вісімдесят
чотири) гривні 89 копійок, який
зареєстрований на ім'я ОСОБА_3 та після
розірвання шлюбу відповідно до умов
шлюбного договору залишився у її
особистій приватній власності. Крім
того, в 2008 році подружжям був взятий в
банку кредит в розмірі 500000 (п'ятсот
тисяч) доларів США і на момент
укладення шлюбного договору сторони
домовились про те, що у разі розірвання
шлюбу всі зобов'язання за кредитним
договором виконуватимуться ОСОБА_4
самостійно за особисті гроші. Свої
зобов'язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3
виконав та після розірвання шлюбу до 2012
року включно за особисті кошти
виплатив кредит у повному розмірі.
Додатково ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_4
ніколи не погрожував ОСОБА_3 забрати
доньку. Спори щодо місця проживання їх
спільної доньки розпочалися вже в 2012
році, тобто через декілька років після
укладення шлюбного договору, і
вирішувалися виключно в судовому
порядку. ОСОБА_4 жодного разу не
змінював протиправно місце проживання
доньки. На сьогоднішній день судами
визначено місце проживання дитини
разом із батьком і якби мали місце
факти застосування ОСОБА_4 насилля до
ОСОБА_3, то суди не передали б дитину
батькові для спільного проживання.
Також ОСОБА_1 пояснив суду, що він та
його довіритель ОСОБА_4 не вважають, що
в наслідок укладення шлюбного договору
ОСОБА_3 опинилася у вкрай невигідному
становищі, оскільки після розірвання
шлюбу отримала у власність новий
автомобіль дуже великої вартості. А
тому за необхідності могла його
продати і придбати нерухоме майно.

ОСОБА_3 будучи належним чином
повідомленою про час та місце слухання
справи в судове засідання не з'явилася.
Для участі у справі направила свого
представника ОСОБА_2, який проти
задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про поділ майна подружжя заперечував,
проте, жодних підстав, на які
посилається в обґрунтування своїх
заперечень суду не зазначив. Позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання шлюбного
договору недійсним підтримав та
пояснив, що на момент укладання
шлюбного договору ОСОБА_3 перебувала
під тиском ОСОБА_4, що не дає підстав
вважати її волевиявлення вільним.
Також вважає, що ОСОБА_3 після укладення
шлюбного договору опинилася у вкрай
невигідному становищі, бо все нерухоме
майно на момент укладення шлюбного
договору було зареєстроване на ОСОБА_4
Додатково зазначив, що донька після
розірвання шлюбу батьків згідно
рішення суду про розірвання шлюбу
залишилася проживати із матір'ю.

Третя особа приватний нотаріус
Полтавського міського нотаріального
округу до суду не з'явилася. Надала
заяву про слухання справи без її
участі. В заяві зазначила, що під час
посвідчення шлюбного договору від 02
листопада 2010 року, який укладено між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, нею, нотаріусом,
вчинено всі дії у відповідності до
вимог закону в тому числі встановлено
дієздатність осіб, роз'яснено права та
обов'язки, а також правові наслідки
укладення шлюбного договору.
Посвідчено особисті підписи сторін.

Оцінивши зібрані у справі докази,
заслухавши пояснення представників
сторін у засіданнях, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 про
визнання шлюбного договору від 02.11.2010
року не підлягають задоволенню з
огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
17 грудня 2003 року уклали шлюб. Після
укладення шлюбу дружина отримала
прізвище ОСОБА_3.

02 листопада 2010 року між сторонами
укладено шлюбний договір, який
посвідчений приватним нотаріусом
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_5

Згідно п.п. 1.1 Договору подружжя
домовилося, що майно, набуте ними за час
шлюбу є особистою приватною власністю
того із подружжя, на чиє ім'я оформлено
та/або зареєстровано майно.

Відповідно до п.п. 2.4 нерухоме майно та
транспортні засоби, які були придбані
подружжям під час шлюбу, є особистою
приватною власністю того з подружжя, на
чиє ім'я оформлене та зареєстроване це
майно.

Рішенням Октябрського районного суду
м.Полтави від 29 грудня 2010 року шлюб між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано.

У силу частини другої статті 97 СК
України та частини п'ятої статті 93 СК
України при укладенні шлюбного
договору сторони можуть домовитися про
непоширення на майно, набуте ними за
час шлюбу, положень статті 60 цього
Кодексу і вважати його особистою
приватною власністю кожного з них.

Згідно ч.4 ст. 93 СК України, шлюбний
договір не може зменшувати обсягу прав
дитини, які встановлені цим Кодексом, а
також ставити одного з подружжя у
надзвичайно невигідне матеріальне
становище.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

В своєму позові ОСОБА_3 зазначає, що
внаслідок укладення шлюбного договору
вона опинилася у вкрай невигідному
становищі. Представник ОСОБА_4 проти
вказаних обставин заперечував. А тому
ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_2 були
зобов'язані надати суду докази, які б
свідчили про те, що дійсно ОСОБА_3 після
укладення шлюбного договору опинилася
у вкрай невигідному для неї становищі.
Жодних доказів на підтвердження цих
обставин ОСОБА_3 та її представником до
суду не надано. Крім того, відповідаючи
на питання ОСОБА_1 представник ОСОБА_2
зазначив, що йому не відомо, яке майно
залишилося у власності ОСОБА_4
Клопотань про необхідність
витребування доказів до суду також не
заявлялися.

Отже, обставини які б свідчили про те,
що при укладенні шлюбного договору
ОСОБА_3 опинилася у вкрай невигідному
становищі ОСОБА_3 та її представником
не доведені.

На підтвердження своїх заперечень
представник ОСОБА_4 подав до суду копії
Акту прийому-передачі автомобілю від 11
жовтня 2010 року та Свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу. Із
вказаних документів вбачається, що під
час спільного проживання сторін в
шлюбі та до укладення шлюбного
договору згідно Акту прийому-передачі
автомобілю від 11 жовтня 2010 року ОСОБА_3
як покупець за контрактом №10-853А від
31.05.2010 року отримала від ТОВ «АВТ
Баварія» легковий автомобіль марки «BMW
E84/X1xdrive 25i» 2010 року випуску загальна
вартість якого складає 478084,89 (чотириста
сімдесят вісім тисяч вісімдесят
чотири) гривні 89 копійок. Як вбачається
із копії Свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу право власності
на вказаний автомобіль зареєстроване
на ОСОБА_3 В судовому засіданні ОСОБА_2
визнав, що вказаний автомобіль був
придбаний сторонами у шлюбі та після
розірвання шлюбу на підставі шлюбного
договору залишився у особистій
приватній власності ОСОБА_3

На переконання суду вартість майна, яке
залишилося у особистій приватній
власності ОСОБА_3 після розірвання
шлюбу є високою, а тому не має підстав
вважати, що внаслідок укладення
оспорюваного шлюбного договору ОСОБА_3
опинилася у вкрай невигідному
становищі.

Суд також вважає не доведеними
посилання ОСОБА_3 на вчинення ОСОБА_4
психологічного насилля по відношенню
до неї та примушування до укладення
шлюбного договору.

Як вбачається із змісту позовної заяви
ОСОБА_3 конкретних фактів вчинення
психологічного насильства над нею
зазначено не було. На питання ОСОБА_1 в
судовому засіданні представник ОСОБА_3
пояснив суду, що йому відомі конкретні
факти вчинення ОСОБА_4 психологічного
насильства над ОСОБА_3, але повідомити
їх суду ОСОБА_2 відмовився посилаючись
на те, що вказані обставини повідомлять
суду свідки.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_10 пояснила суду, що являється
матір'ю ОСОБА_3 На момент розгляду даної
справи між нею, свідком, та ОСОБА_4
Ленінським районним судом м.Полтави
вирішується спір за позовом ОСОБА_4 про
захист честі та гідності, спростування
недостовірної інформації. По суті
спору ОСОБА_10 повідомила, що ОСОБА_4
почав чинити психологічний тиск на її
доньку після того, як остання подала до
суду позов про розірвання шлюбу.
Очевидцем вчинення психологічного
насилля ОСОБА_4 над ОСОБА_3 свідок
ОСОБА_10 не була, а знає про це лише зі
слів доньки. Конкретних фактів із
зазначенням приблизного часу, місця та
іншої інформації, які б дозволили
встановити конкретні протиправні дії
ОСОБА_4 по відношенню до ОСОБА_3 свідок
назвати суду не змогла.

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 пояснила суду, що являється
рідною сестрою ОСОБА_3 Негативно
ставиться до ОСОБА_4 Вказала, що ОСОБА_4
постійно вчиняв фізичне та
психологічне насильство над ОСОБА_3 та
примушував її до укладення шлюбного
договору. На питання ОСОБА_2 чи може
свідок пригадати конкретні випадки
вчинення насильства ОСОБА_4 над ОСОБА_3
напередодні листопада 2010 року чи в
листопаді 2010 року свідок повідомила, що
не може пригадати таких подій та, що
ніколи не бачила та не чула особисто
вчинення над її сестрою насильства зі
сторони чоловіка, а тільки знає про це
зі слів ОСОБА_3 На питання ОСОБА_1 свідок
повідомила, що зі слів ОСОБА_3 знає про
факт побиття її сестри ОСОБА_4 і вважає,
що це було вже після розірвання шлюбу
між сторонами. ОСОБА_3 неодноразово
зверталася з приводу насильства по
відношенню до неї до правоохоронних
органів: Октябрського та Ленінського
райвідділів міліції у м.Полтаві.

Суд критично ставиться до пояснень
свідків, оскільки як вбачається зі слів
самих свідків ОСОБА_11 негативно
ставиться до ОСОБА_4, а ОСОБА_10
повідомила, що між нею та ОСОБА_4 в
судовому порядку вирішується спір щодо
спростування недостовірної
інформації. Обоє свідків є близькими
родичами ОСОБА_3 та фактично є
заінтересованими особами. Але основним
для суду є те, що жоден із свідків не був
очевидцем вчинення ОСОБА_4 насилля по
відношенню до ОСОБА_3, а сприймали цю
інформацію лише зі слів ОСОБА_3

Також ОСОБА_3 та її представником ні в
позові ні під час дачі пояснень в
судовому засіданні не доведено
причинно-наслідковий зв'язок між
вчиненням психологічного насильства,
про який зазначено у змісті позовної
заяви, із наслідком у вигляді укладення
шлюбного договору.

Також суд приймає до уваги відповіді
Ленінського РВ ПМУ УМВС України в
Полтавській області від 15.05.2013 року та
Октябрського РВ ПМУ УМВС України в
Полтавській області від 15.05.2013 року,
надані ОСОБА_4 на його звернення зі
змісту яких вбачається, що за період із
2010 року по час надання вказаних
документів ОСОБА_3 до вказаних
райвідділів міліції із заявами про
вчинення до неї насилля зі сторони
ОСОБА_4 не зверталась.

Крім того, в рішенні Октябрського
районного суду м.Полтави від 21.12.2010 року
встановлено, що майнових спорів між
сторонами немає.

Згідно ч.3 ст.203 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У відповідності до ст.204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Згідно із ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналізуючи норми чинного
законодавства, обставини справи та
докази, якими сторони обґрунтовують
свої вимоги та заперечення суд
приходить до висновку, що у справі
відсутні достатні та беззаперечні
докази, які б свідчили про вчинення
ОСОБА_4 психологічного насильства по
відношенню до ОСОБА_3 з метою
примушування її до укладення шлюбного
договору. А тому у суду відсутні
підстави для застосування ст.231 ЦК
України.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 93, 97 СК України, ст.ст 203, 204, 215, 231 ЦК
України, ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, ч.1 ст.88,
208-210, 212-215, 218, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: приватний нотаріус
Полтавського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
шлюбного договору від 02 листопада 2010
року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Полтавської області через
Октябрський районний суд м. Полтави
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення апеляційної скарги.

СуддяВ. М. Бугрій