Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2343/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення
Приморського районного суду
Запорізької області від 27 березня 2014
року в справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на будинок та
виселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ПАТ КБ
«Приватбанк» звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про звернення
стягнення на будинок та виселення.

Позивач зазначав, що між ПАТ КБ
«Приватбанк» та відповідачем 03.03.2008
року був укладений договір № ZPP0GA,
згідно якого відповідач отримала
кредит в розмірі 50000 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 16,08% на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 03.03.2018 року.
Відповідач порушив умови виконання
договору та станом на 22.02.2013 року має
заборгованість - 107309 грн. 53 коп., яка
складається з : 40790.41 грн. -
заборгованість за кредитом; 42024,73 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 514.83 грн. -
заборгованість по комісії за
користуванням кредитом; 18631.49 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, а також
штрафи відповідно до Договору; 250.00 грн.
- штраф (фіксована частина); 5098.07 грн. -
штраф (процентна складова).

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» і Відповідач 04.03.2008 року
уклали договір іпотеки № ZРР0GА
(надалі - договір іпотеки). Згідно з
договором іпотеки Відповідач надав в
іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок
загальною площею 33,20 кв. м., житловою
площею 24.80 кв. м, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1. Майно належить
відповідачці на праві власності на
підставі договору купівлі-продажу.
Обумовлена сторонами договору іпотеки
ціна предмету іпотеки дорівнює 71500 грн.
00 коп.

Оскільки відповідач не виконує свої
зобов'язання за кредитним договором,
просили звернути стягнення на будинок
загальною площею 33.20 кв. м, житловою
площею 24.80 кв. м, який розташований за
адресою: АДРЕСА_1 та виселити ОСОБА_3 з
цього житлового будинку із зняттям з
реєстраційного обліку.

Рішенням Приморського районного суду
Запорізької області від 27 березня 2014
року в задоволені позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк», посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
рішення, порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції посилався на положення
статей 641-642 ЦК України - щодо пропозиції
укласти договір та прийняття
пропозиції та на статтю 1056-1 ЦК України
якою встановлено порядок та умови
застосування процентної ставки за
кредитом.

Також суд посилався на статтю 40 Закону
України «Про іпотеку» за змістом якої
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом. Після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Відмовивши в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не порушує зобов'язання за
кредитним договором, погашає кредит у
відповідності до Додатку № 2 до
кредитного договору, згідно якого
щомісячний платіж складає 862,35 грн.,
оскільки про підвищення процентної
ставки будь-яких повідомлень не
отримувала, а тому нарахована
позивачем заборгованість за
підвищеною процентною ставкою не
відповідає обставинам справи та не
може бути підставою для звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції неправильно застосував
положення статей 641-642 ЦК України та
частини 6 статті 1056-1 ЦК України,
зазначивши, що банк порушив вимоги цих
норм. Також суд першої інстанції не
врахував, що за умовами договору (п. 2.3.1)
сторони домовилися про зміну
відсоткової ставки в односторонньому
порядку і для цього достатньо лише
повідомити боржника про таку зміну
шляхом направлення відповідного
повідомлення, що і було зроблено з
дотриманням строків - за термін більш
ніж 7 днів до дати зміни відсоткової
ставки.

Проте, такі доводи апеляційної скарги
не знайшли підтвердження при
апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що 03.03.2008 року між
ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено
кредитний договір на суму 56 075 грн. з
яких 50 000 грн. визначено на споживчі
цілі, а 6 075 грн. - на страхові платежі,
відповідно до п. 8.1 кредитного договору
( а. с. 21-26).

Строк дії договору встановлено до
03.03.2018 р. Період сплати чергових
платежів визначено з 01 по 05 число
кожного місяця, згідно графіку (додаток
№2), яким передбачено сплата щомісяця
фіксованої суми в 862,35 грн. (а. с. 79-80).

В забезпечення виконання кредитного
договору між банком та ОСОБА_3 04.03.08р.
укладено договір іпотеки на житловий
будинок АДРЕСА_1 За пунктом 35.5 сторони
визначили, що вартість Предмета
іпотеки складає 71500 грн. ( а. с. 31-36).

При вирішення спору судом першої
інстанції враховано роз'яснення пункту
28 Постанови Пленуму Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 5 від
30.03.2012 року «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», в якому вказано: При
вирішенні спорів щодо правомірності
підвищення процентної ставки згідно зі
статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям
Закону України від 12 грудня 2008 року №
661-VI «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким передбачено, що
встановлений кредитним договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшений банком в
односторонньому порядку, а також, що
умова договору щодо права банку
змінювати розмір фіксованої
процентної ставки в односторонньому
порядку є нікчемною, суди мають
виходити з того, що цей закон набрав
чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією
України принципу незворотності дії в
часі законів та інших
нормативно-правових актів (частина
перша статті 58), всі рішення банку в
будь-якій формі (постанова, рішення,
інформаційний лист) щодо підвищення
процентної ставки в односторонньому
порядку є неправомірними лише з 10 січня
2009 року (Рішення Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у
справі про зворотну дію в часі законів
та інших нормативно-правових актів ).

При вирішенні питання щодо
правомірності підвищення банком чи
іншою фінансовою установою процентної
ставки суди також повинні розрізняти
умови кредитного договору, які
встановлюють односторонню зміну умов
договору, від умов договору, що
встановлюють погоджену сторонами
процедуру зміни договору шляхом
прийняття позичальником пропозиції
кредитора про зміну умов договору
відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК або
в порядку, визначеному частиною шостою
статті 1056-1 ЦК. Наприклад, не є
односторонньою зміною умов договору та
не суперечить статті 1056-1 ЦК зміна
розміру фіксованої процентної ставки
залежно від зміни обставин кредитного
ризику (неукладення договору
страхування, припинення договору
застави/іпотеки тощо), якщо в
кредитному договорі визначено
обставини, за якими застосовується
інша фіксована процентна ставка, та її
розмір.

При підвищенні процентної ставки
з'ясуванню підлягають визначена
договором процедура підвищення
процентної ставки (лише повідомлення
позичальника чи підписання додаткової
угоди тощо); дії позичальника щодо
прийняття пропозиції кредитора тощо».

Також судом першої інстанції враховано
роз'яснення пункту 30 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», в якому
зазначено, що вимога про дострокове
виконання кредитного договору навіть у
разі належного його виконання, а якщо
вимогу не буде задоволено - право
звернення стягнення на предмет
застави/іпотеки може бути заявлено
заставодержателем лише в чітко
визначених законом або договором
випадках, наприклад при передачі
заставодавцем/іпотекодавцем предмета
застави/іпотеки іншій особі без згоди
заставодержателя, якщо одержання такої
згоди було необхідним (частина друга
статті 586, пункт 2 частини другої статті
592 ЦК); порушення обов'язків,
установлених іпотечним договором
(частина перша статті 12 Закону України
«Про іпотеку»); порушення споживачем
умов договору про надання споживчого
кредиту (частина десята статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»).

Суд першої інстанції посилався на те,
що за п. 2.3.1 та п. 2.3.2 Кредитного
договору визначено право Банку в
односторонньому порядку на збільшення
процентної ставки, та вважав, що з 10.01.09
року ці пункти договору є нікчемними і
прийняті на підставі них рішення банку
- не відповідають закону.

З довідки про заборгованість видно, що
процентна ставка банком підвищувалась
з первинної -16,08% до 18,12% з 06.10.2008 року, а з
01.02.2009 року процентна ставка підвищена
до 29,52% (а. с. 8; 9).

В матеріалах справи є копія
повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» на
адресу ОСОБА_3 від 28.11.2012 року про
наявну заборгованість та про
повернення кредиту у тридцяти денний
строк з дня отримання цієї вимоги,
проте докази щодо вручення
повідомлення боржнику відсутні (а. с.
16-17).

В копії реєстру поштових відправлень -
рекомендованих листів з повідомленням,
направлених 21 січня 2013 року відсутні
посилання щодо змісту поштового
направлення на адресу ОСОБА_3, а дата
складання реєстру значно
відрізняється (більше ніж на місяць)
від дати направлення повідомлення,
датованого 28.11.2012 року (а. с. 18-20).

В матеріалах справи також є копія
повідомлення, направленого 31.12.2008 року
ПАТ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_3, в
якому банк повідомляє боржника,що
починаючи з 01.02.2009 року відсоткова
ставка за кредитним договором
складатиме 29,52 % на рік. Також зазначено,
що про розмір нового щомісячного
платежу можливо дізнатися після
звернення до відділення банку після
03.02.2009 року, але докази щодо отримання
боржником ОСОБА_3 цього повідомлення в
матеріалах справи відсутні (а. с. 28).

В копії реєстру поштових відправлень -
рекомендованих листів, направлених 09
січня 2009 року відсутні посилання щодо
змісту поштового направлення на адресу
ОСОБА_3 (а. с. 29-30).

Відмовивши ПАТ КБ «Приватбанк» в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що про зміну
розміру процентів з ОСОБА_3 не укладено
додаткового договору, або в іншій
спосіб не отримано її згоду як-то
передбачено діючим після 10.01.2009 року
законодавством. Новий графік
щомісячних виплат з урахуванням
підвищення процентів боржнику не
надавався. Суд першої інстанції дійшов
висновку, що банком порушено вимоги
статей 641 - 642 ЦК України та частини 6
статті 1056-1 ЦК України при зміні
суттєвих умов договору щодо підвищення
процентної ставки, що тягне визнання їх
нікчемними.

При розгляді справи в суді першої
інстанції були досліджені документи,
які містяться в іншій цивільній справі
№ 2/326/289/2013, що розглядалась між тими ж
сторонами в цьому ж суді, і в процесі
розгляду якої ОСОБА_3 надала копії
квитанцій про сплату сум кредиту. Суд
зазначив, що при розгляді цивільної
справи № 2/326/289/2013, встановлено, що на
липень 2013р. ОСОБА_3 мала переплату за
додатком № 2 до кредитного договору, а
саме, з підлягаючих за графіком сплаті
загальної суми - 55 190,4 грн., нею було
сплачено 55 198,6 грн., тобто переплата
становить 8,2 грн.

При апеляційному розгляді справи
відповідач ОСОБА_3 пояснила, що вона
своєчасно виконує зобов'язання за
кредитним договором, а саме, погашає
кредит за графіком, який було надано
при укладенні кредитного договору
(Додаток № 2), в якому зазначений
щомісячний платіж у розмірі 862, 35 грн.
Іншого графіку погашення кредиту вона
не отримувала, як і не отримувала
будь-яких повідомлень про зміну
процентної ставки або про наявність у
неї заборгованості за кредитним
договором (а. с. 79-80).

Виходячи з вищевикладеного суд першої
інстанції дійшов висновку, що
нарахована позивачем заборгованість
за підвищеною процентною ставкою не
відповідає обставинам справи та не
може бути підставою для звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для встановлення
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права. За таких обставин судова
колегія вважає, що підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Приморського районного суду
Запорізької області від 27 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: