У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ в
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько
А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
територіальної громади в особі
Запорізької міської ради, міського
комунального підприємства
«Основаніє», третя особа - Хортицький
районний відділ у м. Запоріжжі
управління Державної міграційної
служби в Запорізькій області, про
визнання права користування жилим
приміщенням, зобов'язання вчинити дії
за касаційною скаргою територіальної
громади в особі Запорізької міської
ради, міського комунального
підприємства «Основаніє» на рішення
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 16 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Запорізької області
від 21 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що її сестра, ОСОБА_4, була наймачем
квартири АДРЕСА_1. Влітку 2011 року її
сестра почала постійно хворіти,
потребувала стороннього догляду.
Наприкінці жовтня 2011 року вона
переїхала до неї для постійного
проживання, доглядала за нею, вони вели
спільне господарство. На прохання
сестри вона знялася з обліку за місцем
реєстрації у АДРЕСА_2 для того, щоб
зареєструватися за місцем проживання
сестри у вище зазначеній квартирі. Для
цього 15 травня 2012 року ОСОБА_4 видала
довіреність на її ім'я. 19 травня 2012 року
вона звернулась із письмовою заявою
від імені ОСОБА_4 з тим, щоб
зареєструватися у вказаній квартирі,
проте жодної відповіді не отримала.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла, вона ж
залишилась проживати у вказаній
квартирі, сплачує комунальні послуги.
Зазначала, що вселилась у квартиру за
згодою сестри, вела з нею спільне
господарство, відтак, набула право
користування вказаною квартирою.

У зв'язку з цим позивачка просила суд
визнати за нею право на постійне
користування вказаною квартирою;
зобов'язати МКП «Основаніє» укласти з
нею договір найму зазначеної квартири;
доручити Хортицькому районному
відділу у м. Запоріжжі управління
Державної міграційної служби в
Запорізькій області здійснити
реєстрацію її місця проживання за
адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 16 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 21 січня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3
право користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1
Зобов'язано міське комунальне
підприємство «Основаніє» укласти з
ОСОБА_3 договір найму квартири АДРЕСА_1.
У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі територіальна
громада в особі Запорізької міської
ради, міське комунальне підприємство
«Основаніє», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просять
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позивач вселилась
та проживала в спірній квартирі за
згодою наймача, ОСОБА_4, як
член її сім'ї; вказана квартира була її
постійним місцем проживання, відтак, у
силу ст. 64 ЖК УРСР вона має право на
користування квартирою.

Проте погодитись із такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не
відповідають.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить до державного житлового
фонду, не приватизована, знаходиться у
повному господарському віданні та
обслуговуванні МКП «Основаніє».

ОСОБА_4, яка є рідною сестрою ОСОБА_3,
постійно проживала та була
зареєстрована у вказаній квартирі,
починаючи з 22 квітня 1994 року.

15 травня 2012 року ОСОБА_4 видала
довіреність на ім'я ОСОБА_3,
якою вона уповноважила останню
представляти її інтереси, зокрема, в
експлуатаційних та
житлово-комунальних установах, органах
приватизації з питань безоплатної
передачі у власність квартири АДРЕСА_1.

19 травня 2012 року ОСОБА_3 звернулась від
імені ОСОБА_4 з метою реєстрації місця
свого проживання у зазначеній вище
квартирі, посилаючись на наявність у
неї вище зазначеної довіреності,
незважаючи на те, що таких повноважень
згідно доручення їй не надавалось.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому законом порядку
за письмовою згодою всіх членів сім'ї,
які проживають з ним, вселити в займане
ним жиле приміщення свою дружину,
дітей, батьків, а також інших осіб.

Наймач жилого приміщення та члени його
сім'ї, які проживають разом з ним,
можуть за взаємною згодою дозволити
тимчасове проживання в жилому
приміщенні, що є в їх користуванні,
інших осіб без стягнення плати за
користування приміщенням (тимчасових
жильців), в тому числі опікуна чи
піклувальника, який не є членом сім'ї
наймача. Тимчасові жильці на вимогу
наймача або членів сім'ї, які
проживають разом з ним, зобов'язані
негайно звільнити приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення (ст. 98 ЖК УРСР).

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212
ЦПК України рішення суду не може
грунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього.

Ухвалюючи рішення, суди виходили із
того, що відповідно до довіреності від
15 травня 2012 року ОСОБА_4 уповноважила
ОСОБА_3 для подання заяви про
реєстрацію останньої у квартирі
АДРЕСА_1 та надала на це свою згоду.
Такий висновок судів є припущенням, так
як відсутня письмова заява наймача про
надання згоди на вселення ОСОБА_3, а з
тексту довіреності від 15 травня
2012 року надання такої згоди не
убачається. Вказаним обставинам суди
належної оцінки не дали.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року №
2 (з наступними змінами) "Про деякі
питання, що виникли у практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" судам роз'яснено, що при
вирішенні цієї категорії справ суди
повинні перевіряти, чи дотриманий
встановлений законом порядок при
вселенні у жиле приміщення, зокрема: чи
була письмова згода на це всіх членів
сім'ї наймача, чи приписані вони в
даному жилому приміщенні, чи було це
приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України
суди на вказані вимоги закону та
обставини справи уваги не звернули, не
з'ясували чи дотримано встановленого
порядку при вселенні позивачки до
спірної квартири, зокрема: чи
отримувала позивач письмову згоду
наймача на вселення у якості члена
сім'ї позивачки; не перевірили доводів
відповідача про те, що позивачка
знаходиться у зареєстрованому шлюбі,
має свою сім'ю та своє окреме
господарство і зберігає за собою право
користування іншим жилим приміщенням;
з травня 2011 року вона не працює, відтак,
не могла нести витрати по веденню
спільного господарства із ОСОБА_4

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, характер
правовідносин, що виник між сторонами,
та правова норма, яка підлягає до
застосування для їх вирішення судами
не встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу територіальної
громади в особі Запорізької міської
ради, міського комунального
підприємства «Основаніє» задовольнити
частково.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 16 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 21 січня
2014 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко