Єдиний унікальний номер 255/9214/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4449/2014
Головуючий у 1-їй інстанції Гурідова
Доповідач Соломаха Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді
Пономарьової О.М.

суддів
Соломахи Л.І., Іванової А.П.

при секретарі
Сачко І.В.

за участю:

позивача
ОСОБА_2

представників відповідачів
Шмакова Р.С., Кирилюк А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_2 до Головного управління
юстиції у Донецькій області, Головного
управління Державної казначейської
служби України у Донецькій області
(третя особа - Управління Пенсійного
фонду України у Київському районі м.
Донецька) про відшкодування моральної
шкоди з апеляційною скаргою
відповідача - Головного управління
Державної казначейської служби
України у Донецькій області на рішення
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 07 квітня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Донецькій
області, Головного управління
Державної казначейської служби
України у Донецькій області про
відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що 14 березня 2011 року відділом
примусового виконання рішень відділу
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Донецькій області
(далі ВПВР) було відкрито виконавче
провадження ВП № 25195611 за виконавчим
листом № 2а-4008/10, виданим 03
березня 2011 року Київським районним
судом м. Донецька на підстави постанови
Київського районного суду м. Донецька
від 06 жовтня 2010 року про зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України у
Київському районі м. Донецька
перерахувати йому надбавку до пенсії,
як інваліду Великої вітчизняної війни,
у розмірі 200% мінімальної пенсії за
віком - прожиткового мінімуму для осіб,
які втратили працездатність, за період
з 01 липня 2010 року з виплатою
недооотриманих сум.

Посилаючись на те, що:

- відповідно до частини 2 ст. 30 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
провести виконавчі дії з виконання
рішення немайнового характеру у
двомісячний строк з дня винесення
постанови про відкриття виконавчого
провадження;

- з часу відкриття виконавчого
провадження минуло 17 місяців, але
постанова суду не виконана;

- 07 вересня 2012 року він звернувся до
ВПВР з заявою про повідомлення його про
результати примусового виконання
постанови Киїівського районного суду
м. Донецька від 06 жовтня 2010 року; заява
була отримана відповідачем 10 вересня
2012 року, але відповіді в порушення
частини 2 ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» він від
державного виконавця не отримав;

- бездіяльність відповідача,
невиконання ним своїх посадових
обов'язків завдали йому душевних
страждань

просив стягнути з відповідача на його
користь на відшкодування завданої йому
моральної шкоди 2 000 грн. (а.с. 1).

Ухвалою Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 09 грудня 2013 року до
участі у справі у якості третьої особи
залучено Управління Пенсійного фонду
України у Київському районі м. Донецька
(а.с. 116).

Ухвалою Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 07 квітня 2014 року
замінено неналежного відповідача -
Відділ примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Донецькій області на належного
відповідача - Головне управління
юстиції у Донецькій області (а.с. 138).

Рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 07 квітня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено
частково, стягнуто з Головного
управління Державної казначейської
служби України у Донецькій області на
користь ОСОБА_2 на
відшкодування моральної шкоди 500 грн.,
на користь держави судовий збір - 114,70
грн. В задоволенні іншої частини
позовних вимог відмовлено (а.с. 139-140).

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач - Головне управління
Державної казначейської служби
України у Донецькій області (далі ГУ
ДКСУ у Донецькій області) в апеляційній
скарзі посилається на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове про відмову у
задоволенні позовних вимог.

Зазначає, що суд дійшов помилкового
висновку про стягнення грошової
компенсації на відшкодування
моральної шкоди з ГУ ДКСУ у Донецькій
області. Згідно ст. 96 ЦК України
юридична особа самостійно відповідає
за своїми зобов'язаннями. Жодним
нормативно-правовим актом не
передбачено, що орган Державної
казначейської служби України повинен
нести цивільно-правову
відповідальність за неправомірні дії
посадових та службових осіб органів
державної влади. Відповідно до ст. 43
Бюджетного кодексу України Державне
казначейство України та його
територіальні органи є окремими
юридичними особами, які здійснюють
розрахункове-касове обслуговування
розпорядників та одержувачів
бюджетних коштів. Позивач не вказує на
ГУ ДКСУ у Донецькій області як на
порушника своїх прав, свобод чи
інтересів, а тому немає законних
підстав для відшкодування завданої
позивачу моральної шкоди з даної
юридичної особи.

Дійшовши висновку, що працівники ВПВР
неналежно виконували свої посадові
обов'язки щодо примусового виконання
постанови суду, суд дійшов помилкового
висновку, що така підлягає стягненню з
ГУ ДКСУ у Донецькій області, оскільки
ВПВР не є юридичною особою. Суд не
врахував, що відповідачем по справі є
також Головне управління юстиції у
Донецькій області, яке є юридичною
особою, має свій кошторис, згідно з яким
здійснює фінансування своїх
територіальних підрозділів, одним з
яких є ВПВР. Суд також не врахував, що
жодне судове рішення, яким би дії
працівників державної виконавчої
служби були визнані незаконними, не
існує (а.с. 144-146).

В судовому засіданні апеляційного суду
представник відповідача - ГУ ДКСУ у
Донецькій області Кирилюк А.С., яка діє
від імені юридичної особи на підставі
довіреності від 08 січня 2014 року №
15-08/7-105 (а.с. 166), доводи апеляційної
скарги підтримала, просила її
задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 проти доводів
апеляційної скарги заперечував, просив
її відхилити.

Представник відповідача - Головного
управління юстиції у Донецькій області
Шмаков Р.С., який діє на підставі
довіреності цієї юридичної особи від 17
жовтня 2013 року № 2525-4/13П (а.с. 165), доводи
апеляційної скарги ГУ ДКСУ у Донецькій
області підтримав, просив її
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ГУ ДКСУ у Донецькій
області Кирилюк А.С., позивача ОСОБА_2,
представника Головного управління
юстиції у Донецькій області Шмакова
Р.С., дослідивши матеріали цивільної
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга
відповідача підлягає задоволенню, а
рішення суду скасуванню з ухваленням
нового рішення з наступних підстав:

З матеріалів справи встановлено, що 14
березня 2011 року старшим державним
виконавцем ВПВР відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Донецькій області
Меженським В.В. було відкрито виконавче
провадження ВП № 25195611 за
виконавчим листом № 2а-4008/10, виданим 03
березня 2011 року Київським районним
судом м. Донецька про зобов'язання
Управління Пенсійного фонду України у
Київському районі м. Донецька
перерахувати ОСОБА_2 надбавку до
пенсії, як інваліду Великої
вітчизняної війни, у розмірі 200%
мінімальної пенсії за віком -
прожиткового мінімуму для осіб, що
втратили працездатність, за період з 01
липня 2010 року по 31 липня 2010 року з
виплатою недооотриманих сум. Боржнику
було запропоновано добровільно
виконати рішення суду в семиденний
строк (а.с. 38-39).

07 вересня 2012 року позивач ОСОБА_2
направив на ім'я старшого державного
виконавця ВПВР відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Донецькій області
Меженського В.В. заяву, в якій посилався
на те, що з моменту відкриття
виконавчого провадження минуло 17
місяців та просив повідомити його про
результати примусового виконання
постанови Киїівського районного суду
м. Донецька від 06 жовтня 2010
року (а.с. 3). Згідно рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення (форма № 119) заява ОСОБА_2
отримана 10 вересня 2012 року (а.с. 2), але
відповідь на заяву ОСОБА_2 не отримана.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди та стягуючи грошову компенсацію
на відшкодування моральної шкоди з ГУ
ДКСУ у Донецькій області, суд першої
інстанції послався на норми ст. 56
Конституції України, ст. 1167, ст. 1173 ЦК
України, ст. 86 Закону України «Про
виконавче провадження», та виходив з
того, що працівники ДВС неналежно
виконували свої посадові обов'язки з
виконання постанови суду, не прийняли
всіх належних мір до виконання
постанови суду, у зв'язку з чим позивачу
завдана моральна шкода, так як він не
отримав присуджених йому коштів, не міг
своєчасно ними розпорядитися. Моральна
шкода, завдана позивачеві, є наслідком
неправомірних дій державного
виконавця ВПВР Головного управління
юстиції у Донецькій області, який не є
юридичною особою. Статтею 11 Закону
України «Про державну виконавчу
службу» передбачено відшкодування
шкоди, заподіяної державним виконавцем
фізичним та юридичним особам під час
виконання рішення за рахунок держави.
Враховуючи характер та ступінь
страждань, втрати нормального способу
життя, час та зусилля, необхідні для
відновлення попереднього стану,
виходячи з принципів розумності та
справедливості, моральні страждання
позивача суд оцінив в 500 грн.

З такими висновками суду першої
інстанції погодитися не можливо, до них
суд дійшов порушивши норми
матеріального та процесуального права,
що відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК
України є підставами для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення.

Звертаючись до суду з позовом про
відшкодування моральної шкоди, позивач
посилався, що така йому завдана
бездіяльністю державного виконавця,
який на протязі 17 місяців не прийняв
заходів щодо виконання рішення суду та
на його заяву від 07 вересня 2012 року в
порушення вимог частини 2 ст. 11 Закону
України «Про виконавче провадження»,
яка зобов'язує державного виконавця
розглядати заяви сторін виконавчого
провадження, не повідомив його про стан
виконання рішення суду.

Відповідно до частини 2 ст. 4 Закону
України від 24.03.1998 року № 202/98-ВР «Про
державну виконавчу службу» державний
виконавець є представником влади і
здійснює примусове виконання судових
рішень, постановлених іменем України,
та рішень інших органів (посадових
осіб), виконання яких покладено на
державну виконавчу службу, у порядку,
передбаченому законом.

Тобто, правовідносини, що виникли між
позивачем та Відділом примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Донецькій області
щодо відшкодування моральної шкоди,
завданої державним виконавцем під час
виконання судового рішення,
регулюються перш за все ст. 56
Конституції України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Частиною другою статті 1167 ЦК України
визначено перелік випадків
відшкодування моральної шкоди органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим, органом
місцевого самоврядування, фізичною або
юридичною особою, яка її завдала.
Зазначений перелік не є вичерпним,
оскільки пункт 3 статті передбачає
наявність інших випадків передбачених
законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній
особі незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
(стаття 1173 ЦК України).

Відповідно до частини 1 ст. 1174 ЦК
України шкода, завдана фізичній або
юридичній особі незаконними рішеннями,
діями чи бездіяльністю посадової або
службової особи органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні нею
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цієї особи.

Згідно частини 3 ст. 11 Закону України
від 24.03.1998 року № 202/98-ВР «Про державну
виконавчу службу» шкода, заподіяна
державним виконавцем фізичним чи
юридичним особам під час виконання
рішення, підлягає відшкодуванню у
порядку, передбаченому законом, за
рахунок держави.

Згідно правової позиції, яка виражена в
постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 11
вересня 2013 року у справі № 6-48цс13, при
відшкодуванні моральної шкоди,
завданої особі незаконними діями чи
бездіяльністю працівників виконавчої
служби, застосуванню підлягають
положення законодавства про моральну
шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України,
статті 23, 1167, 1173 ЦК України та ст. 11
Закону України від 24 березня 1998 р. №
202/98-ВР «Про державну виконавчу службу».

Згідно роз'яснень, які викладені в п. 28
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах» при розгляді позовів фізичних
чи юридичних осіб про відшкодування
завданої шкоди рішеннями, діями чи
бездіяльністю державного виконавця
під час проведення виконавчого
провадження суди повинні виходити з
положень статті 56 Конституції України,
статті 11 Закону «Про державну
виконавчу службу», частини другої
статті 87 Закону про виконавче
провадження, а також з положень статей
1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких
справах відповідачами є держава в
особі відповідних органів державної
виконавчої служби, що мають статус
юридичної особи, в яких працюють
державні виконавці, та відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України.

Стягуючи грошову компенсацію
моральної шкоди з ГУ ДКСУ у Донецькій
області, суд першої інстанції
зазначене в повній мірі не врахував, не
врахував, що в разі доведеності факту
завдання державним виконавцем під час
виконання рішення моральної шкоди така
підлягає відшкодуванню за рахунок
держави, а не за рахунок відповідних
територіальних органів Державної
казначейської служби України, яка, як
обґрунтовано зазначає апелянт, не несе
відповідальності за винні дії
державного виконавця, а відповідно до
ст. 43 Бюджетного кодексу України лише
здійснює розрахунково-касове
обслуговування розпорядників та
одержувачів бюджетних коштів, зокрема,
відповідно до Закону України від 16.01.2014
року № 719-VII Про Державний бюджет
України на 2014 рік», яким передбачені
видатки на відшкодування шкоди,
завданої фізичній чи юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органів державної влади,
їх посадових і службових осіб, в
розмірі 18 750,0 тис. гривень.

Згідно роз'яснень, які викладені в п. 28
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику
розгляду судами скарг на рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судових рішень у цивільних
справах» підставою для
цивільно-правової відповідальності за
завдання шкоди у такому випадку є
правопорушення, що включає як складові
елементи шкоду, протиправне діяння
особи, яка її завдала, причинний зв'язок
між ними. Шкода відшкодовується
незалежно від вини.

Належним доказом протиправних
(неправомірних) рішень, дій чи
бездіяльності державного виконавця є,
як правило, відповідне судове рішення
(вирок) суду, що набрало законної сили,
або відповідне рішення вищестоящих
посадових осіб державної виконавчої
служби.

Відповідно до статей 10, 11, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

В порушення вимог статей 10, 11, 60, 212, 215
ЦПК України в рішенні суду не зазначені
докази, на підставі яких він дійшов
висновку про доведеність факту
неналежного виконання працівниками
ДВС своїх посадових обов'язків з
виконання постанови суду.

З матеріалів справи встановлено, що
виконавче провадження з примусового
виконання виконавчого листа № 2а-4008/10,
виданого 03 березня 2011 року Київським
районним судом м. Донецька про
зобов'язання Управління Пенсійного
фонду України у Київському районі м.
Донецька перерахувати ОСОБА_2 надбавку
до пенсії, як інваліду Великої
вітчизняної війни, у розмірі 200%
мінімальної пенсії за віком -
прожиткового мінімуму для осіб, що
втратили працездатність, за період з 01
липня 2010 року по 31 липня 2010 року з
виплатою недооотриманих сум, було
відкрито 14 березня 2011 року, що
підтверджується копією наданої
постанови про відкриття виконавчого
провадження (а.с. 38-39).

Копія постанови про відкриття
виконавчого провадження ст. державним
виконавцем Меженським В.В. була
направлена боржнику - Управлінню
Пенсійного фонду України у Київському
районі м. Донецька та стягувачу ОСОБА_2
14 березня 2011 року, що підтверджується
копією супровідного листа від 14
березня 2011 року № 532/1-11П
(а.с. 37).

Постановою ст. державного виконавця
ВПВР відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Донецькій області Меженського В.В. від
04 квітня 2011 року виконавче провадження
ВП № 25195611 було зупинено у зв'язку із
зверненням державного виконавця з
заявою до Київського районного суду м.
Донецька про роз'яснення рішення суду
(а.с. 41-43). Копія постанови була
направлена стягувачу ОСОБА_2
супровідним листом від 04 квітня 2011 року
№ 11-1П (а.с. 40).

03 лютого 2012 року виконавче провадження
було відновлено, що підтверджується
відповідною постановою ст. державного
виконавця ВПВР відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Донецькій області
Меженського В.В. (а.с. 49).

Постановою ст. державного виконавця
ВПВР відділу державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Донецькій області Меженського В.В. від
03 лютого 2012 року виконавче провадження
з примусового виконання виконавчого
листа № 2а-4008/10, виданого 03 березня 2011
року Київським районним судом м.
Донецька про зобов'язання Управління
Пенсійного фонду України у Київському
районі м. Донецька перерахувати ОСОБА_2
надбавку до пенсії, як інваліду Великої
вітчизняної війни, у розмірі 200%
мінімальної пенсії за віком -
прожиткового мінімуму для осіб, що
втратили працездатність, за період з 01
липня 2010 року по 31 липня 2010 року з
виплатою недооотриманих сум, було
закінчено у зв'язку із надходженням
листа Київського районного суду м.
Донецька про повернення виконавчого
документа без виконання у зв'язку із
подачею апеляційної скарги по цій
справі (а.с. 51-52).

Тобто, після відкриття 14 березня 2011
року виконавчого провадження воно 04
квітня 2011 року, тобто через 22 дні, було
зупинено, відновлено виконавче
провадження 03 лютого 2012 року та в цей же
день виконавче провадження було
закінчено.

Відповідно до частини 3 ст. 49 Закону
України від 21.04.1999 року № 606-XIV (в
редакції Закону України від 04
листопада 2010 року № 2677-VI) «Про
виконавче провадження» про закінчення
виконавчого провадження державний
виконавець виносить постанову з
обов'язковим мотивуванням підстав її
винесення, яка затверджується
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований. Копія
постанови у триденний строк
надсилається сторонам і може бути
оскаржена в десятиденний строк у
порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ст. 50 зазначеного Закону у разі
закінчення виконавчого провадження
(крім направлення виконавчого
документа за належністю іншому органу
державної виконавчої служби,
офіційного оприлюднення повідомлення
про визнання боржника банкрутом і
відкриття ліквідаційної процедури,
закінчення виконавчого провадження за
рішенням суду, винесеним у порядку
забезпечення позову чи вжиття
запобіжних заходів, а також крім
випадків нестягнення виконавчого
збору або витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій), повернення
виконавчого документа до суду або
іншого органу (посадовій особі), який
його видав, арешт, накладений на майно
боржника, знімається, скасовуються
інші вжиті державним виконавцем заходи
примусового виконання рішення, а також
провадяться інші дії, необхідні у
зв'язку із завершенням виконавчого
провадження. Завершене виконавче
провадження не може бути розпочате
знову, крім випадків, передбачених цим
Законом.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 39 Закону
України від 21.04.1999 року № 606-XIV (в
редакції Закону України від 04
листопада 2010 року № 2677-VI) «Про
виконавче провадження» постанова про
зупинення виконавчого провадження
може бути оскаржена у десятиденний
строк в порядку, встановленому цим
Законом.

Протягом строку, на який виконавче
провадження зупинено, виконавчі дії не
провадяться.

З матеріалів справи встановлено, що
копія виконавчого провадження, а саме,
копії постанов державного виконавця
про відкриття виконавчого провадження,
про зупинення виконавчого провадження,
про закінчення виконавчого
провадження, ст. державним
викаонавцемМеженським В.В. були надані
до суду першої інстанції 17 квітня 2013
року (а.с. 33-53), оскаржуване судове
рішення постановлено 07квітня 2014 року,
тобто майже через рік після надання
копії виконавчого провадження.

Як пояснив у судовому засіданні
позивач ОСОБА_2 ні постанову про
зупинення виконавчого провадження від
04 квітня 2011 року, ні постанову про
закінчення виконавчого провадження
від 03 лютого 2012 року він в
установленому законом порядку не
оскаржував та на теперішній час
відсутні такі, що набрали законної сили
судові рішення або відповідні рішення
вищестоящих посадових осіб державної
виконавчої служби, якими б зазначені
постанови були визнані незаконними або
скасовані.

Перевірка законності постанов
державного виконавця про зупинення
виконавчого провадження та про
закінчення виконавчого провадження,
які винесені під час виконанням
судового рішення в адміністративній
справі, не є компетенцією суду
загальної юрисдикції. Судовий контроль
за виконанням судових рішень в
адміністративних справах здійснюється
у порядку, встановленому статтею 267
Кодексу адміністративного судочинства
України.

Як обгрунтовано зазначає відповідач -
ГУ ДКСУ у Донецькій області, позивачем
не надано належних доказів
протиправних (неправомірних) рішень,
дій чи бездіяльності державного
виконавця, а тому підстави для
задоволення його позовних вимог за
рахунок державного бюджету відсутні.

Доводи апеляційної скарги ГУ ДКСУ у
Донецькій області про порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права є обґрунтованими.

Враховуючи зазначене, рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
позивачу у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 307, ст. 309, ст. 314, ст. 316 ЦПК
України, апеляційний суд Донецької
області, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу відповідача -
Головного управління Державної
казначейської служби України у
Донецькій області задовольнити.

Рішення Ворошиловського
районного суду м. Донецька від 07 квітня
2014 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог до Головного управління
юстиції у Донецькій області, Головного
управління Державної казначейської
служби України у Донецькій області
(третя особа - Управління Пенсійного
фонду України у Київському районі м.
Донецька) про відшкодування моральної
шкоди.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
О.М. Пономарьова

Судді:
Л.І. Соломаха

А.П. Іванова