ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" квітня 2014 р. суддя Дарницького
районного суду м. Києва Дубас В.А.,
розглянувши у приміщенні Дарницького
районного суду м. Києва заяву
представника позивача Волос О.П. про
забезпечення позову у справі за
цивільним позовом публічного
акціонерного товариства
«Інноваційно-промисловий банк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості за договором кредиту,
суд,-

в с т а н о
в и в :

У провадженні Дарницького районного
суду м. Києва перебуває зазначена
цивільна справа про стягнення
заборгованості за договором кредиту.

Представник позивача Волос О.П.
одночасно з пред»явленням позову
звернулась до суду із заявою про
забезпечення позову шляхом тимчасової
заборони виїзду за кордон України
відповідачам ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а
також шляхом накладення арешту на все
рухоме і нерухоме майно у межах суми
заборгованості, що належать згаданим
відповідачам у справі.

Відповідно до ч.1 ст.153 ЦПК України заява
про забезпечення позову розглядається
судом, у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження без
повідомлення відповідача та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали заяви та
цивільної справи, суд приходить до
висновку, що заяву про забезпечення
позову необхідно залишити без
задоволення виходячи з наступних
підстав.

Згідно з ч.3 ст.151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до ст. 152 ЦПК України суд
застосовує види забезпечення позову
визначені ч. 1 цієї статті, зокрема
шляхом накладення арешту на майно або
грошові кошти, забороною вчиняти певні
дії тощо, а у разі необхідності може
застосувати інші види забезпечення
позову.

Згідно з п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.2006 року
за № 9 «Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову» розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд
(суддя) має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних вимог,
дані про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами дійсно виник спір з приводу
солідарного стягнення боргу за
кредитним договором від 26.12.2008 року.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Серед видів забезпечення у ст. 152 ЦПК не
передбачено вжиття судом тимчасового
обмеження особи у праві виїзду за межі
України.

Враховуючи, що в цивільному процесі
відсутня правова норма, яка б надавала
суду повноваження в порядку,
передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК
України, застосовувати такий вид
забезпечення позову, як тимчасове
обмеження у виїзді за межі України,
слід дійти висновку, що суди не можуть
застосовувати зазначений спосіб
забезпечення позову на стадії розгляду
цивільної справи про стягнення
заборгованості та виконання інших
зобов'язань, оскільки це порушує норми
ЦПК.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» передбачено
можливість тимчасового обмеження у
виїзді з України, якщо діють
неврегульовані аліментні, договірні чи
інші неврегульовані зобов'язання - до
виконання зобов'язань, або розв'язання
спору за погодженням сторін у
передбачених законом випадках, або
забезпечення зобов'язань заставою,
якщо інше не передбачено міжнародним
договором України.

Таким чином, суд приходить до висновку,
про те, що вирішення судом питання про
обмеження у виїзді за межі України
можливе тільки у порядку, визначеному
ст. 377-1 ЦПК України, та за поданням
державного виконавця на підставі п. 18
ст. 11 Закону України "Про виконавче
провадження" у зв'язку з ухиленням
боржника від виконання судового
рішення чи рішення іншого органу, що
перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6
Закону «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»), а
не у порядку забезпечення позову (ст.152
ЦК України).

Разом з тим, вивчивши наявні матеріали,
враховуючи положення ст.ст. 151, 152 ЦПК
України, суд вважає за необхідне заяву
про забезпечення позову залишити без
задоволення, оскільки позивачем не
вказано на яке саме рухоме, нерухоме
майно відповідачів належить накласти
арешт; не надано доказів того, що
взагалі наявне будь-яке майно та/або
грошові кошти, що належить
відповідачам.

Окрім того, позивачем не надано суду
жодних належних та допустимих доказів
того, що невжиття заходів забезпечення
(шляхом заборони виїзду за кордон
України ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
шляхом накладення арешту на все майно
відповідчів) може утруднити чи зробити
неможливим виконання рішення суду у
тому числі у разі задоволення судом
позовних вимог та солідарного
стягнення з відповідачів на користь
банку заборгованості за договором
кредиту.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.ст.
151 - 153 ЦПК України, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви про забезпечення
позову - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду м. Києва через Дарницький районний
суд м. Києва протягом п'яти днів з дня
її проголошення. У разі якщо ухвалу
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом п'яти днів з дня
отримання ухвали суду.

СУДДЯ
В.А. ДУБАС