У х в а л а

іменем україни

28 травня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Гончара В.П.,
Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи: служба у справах
дітей Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області, служба у справах дітей
Ірпінської міської державної
адміністрації Київської області, про
визначення місця проживання дитини та
стягнення аліментів

та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
треті особи: служба у справах дітей
Києво-Святошинської районної
державної адміністрації Київської
області, служба у справах дітей
Ірпінської міської державної
адміністрації Київської області, про
визначення місця проживання дитини та
стягнення аліментів,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою
адвокатом ОСОБА_5, на рішення
апеляційного суду Київської області
від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, який змінила
у процесі розгляду справи, і остаточно
просила:

- стягнути з відповідача на її користь
аліменти на утримання малолітнього
сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій
грошовій сумі у розмірі 2 850 грн
щомісячно до досягнення дитиною
повноліття;

- визначити місце проживання
малолітнього сина ОСОБА_6 разом із нею
за адресою: АДРЕСА_1;

- відібрати у відповідача та будь-яких
третіх осіб малолітнього сина та
передати їй.

На обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що з 27 серпня 2010 року
перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказала, що на час подання позову
шлюбні відносини між ними фактично
припинено, малолітній син проживає
разом із нею за адресою: АДРЕСА_1, а
відповідач не надає матеріальної
допомоги на його утримання.

Крім того, доповнивши позовні вимоги,
зазначила, що після подання позову про
стягнення аліментів ОСОБА_4 відібрав у
неї сина та у добровільному порядку їй
його не віддає, а також забороняє
бачитися з ним, згоди щодо визначення
місця проживання дитини дійти не
можуть.

Посилаючись на вищевикладене, просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, в
якому просив:

- визначити місце проживання
малолітнього сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним;

- стягнути з відповідачки на його
користь на утримання малолітнього сина
ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 516 грн
щомісячно.

На обґрунтування зустрічних позовних
вимог посилався на те, що з 27
серпня 2010 року перебуває із
відповідачкою у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають малолітнього сина
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказав, що внаслідок неадекватної
поведінки ОСОБА_3, спрямованої на
зруйнування сімейних відносин, шлюбні
стосунки між ними були припинені.

На час подання позову вони проживають
окремо та фактично сімейних відносин
не підтримують, неповнолітній син
проживає разом з ним.

Позивач зазначив, що є директором
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтер Січ» та має
стабільний дохід, з 07 грудня 2012 року
перебуває у трудових відносинах з
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Український
паркетний дім» та отримує
середньомісячний дохід у розмірі 15 500
грн, а також забезпечений житлом.

ОСОБА_3 офіційно не працевлаштована,
будь-яких офіційних доходів не має, а
тому не взмозі належним чином
самостійно утримувати малолітнього
сина, у зв'язку з чим просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
вересня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Визначено місце проживання
малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з
його матір'ю ОСОБА_3 за адресою:
АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
аліменти на утримання дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 2 000 грн
щомісячно до досягнення дитиною
повноліття, починаючи з 08
травня 2013 року.

Присуджено допустити негайне
виконання рішення суду в межах суми
платежу за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 19 лютого 2014 року
апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено,
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 16
вересня 2013 року скасовано та ухвалено
нове рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_3 та задоволення позову
ОСОБА_4

Визначено місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4, який
проживає за адресою: АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь
ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у
розмірі 516 грн щомісячно до досягнення
дитиною повноліття, починаючи з 27
червня 2013 року.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_3 -
ОСОБА_5, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції і залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційних скарг та
заперечення ОСОБА_4 на касаційну
скаргу, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
первісних позовних вимог та відмову у
задоволенні зустрічних позовних вимог,
проаналізувавши норми сімейного
законодавства та роз'яснення,
викладені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня
1998 року № 6 «Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю», врахував вік малолітньої
дитини, та виходив з того, що дитина у
шестирічному віці потребує
материнської турботи, та, встановивши
відсутність грубого чи егоїстичного
ставлення матері до дитини та інших
будь-яких виключних обставин, місцевий
суд зазначив, що батько дитини не
обмежений у своєму праві на
спілкування з дитиною, прийняття
участі у його вихованні та утриманні до
досягнення дитиною повноліття.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 про відібрання дитини,
місцевий суд виходив з того, що
заявлені позовні вимоги є
передчасними, оскільки між сторонами
тривав спір щодо визначення місця
проживання дитини.

Вирішуючи заявлені вимоги ОСОБА_3 в
частині стягнення аліментів, суд
виходив з неоспорюваної відповідачем
суми його сукупного доходу на місяць в
15 000 грн та визначеного судом місця
проживання дитини, дійшовши висновку
про стягнення аліментів на утримання
дитини в сумі 2 000 грн.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
первісного позову та про задоволення
зустрічного позову, виходив з того, що
ОСОБА_3 фактично добровільно
самоусунулась від участі у вихованні
дитини, не виявляє ініціативи, щоб
побачитись із сином, не відвідує
дошкільний навчальний заклад, де
навчається син, не цікавиться його
розвитком; також апеляційний суд
врахував, що останнім часом малолітня
дитина проживає з батьком, бабусею та
дідусем, з якими проживала тривалий
час, а тому порушення життєвого укладу
дитини за відсутності для цього
об'єктивних підстав і обґрунтованої
необхідності захисту її інтересів
суперечить інтересам дитини.

При цьому апеляційний суд погодився з
висновком місцевого суду, що між
сторонами склалися конфліктні
стосунки, вони не можуть знайти
порозуміння з питань участі у
вихованні дитини, батько і мати
проживають окремо і кожен з них
характеризується позитивно, за місцем
їх проживання створені необхідні умови
для належного виховання дитини.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає, що зазначеним
вимогам рішення суду апеляційної
інстанції не відповідає з наступних
підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 27 серпня 2010 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
зареєстровано шлюб у відділі
реєстрації актів цивільного стану
Святошинського районного управління
юстиції у м. Києві (а.с. 5).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

Місцевий суд встановив, а апеляційний
суд погодився з таким висновком, що між
сторонами склалися конфліктні
стосунки, батько і мати проживають
окремо та не можуть дійти згоди з
питань участі у вихованні дитини,
сторони характеризуються позитивно, а
за місцем їх проживання створені
належні умови для виховання дитини,
ОСОБА_4 працює та має сукупний дохід у
розмірі 15 000 грн щомісячно.

За правилами ст. ст. 141, 160, 161 СК України
мати та батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, місце проживання
дитини, яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини береться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальної поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації
прав дитини, затвердженої резолюцією
1386 (XIV) Генеральної асамблеї ООН від 20
листопада 1959 року, визначено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особи потребує любові і
розуміння. Вона повинна, коли це
можливо, зростати під опікою і під
відповідальністю своїх батьків і в
усякому разі в атмосфері любові і
моральної і матеріальної
забезпеченості; малолітня дитини не
повинна, окрім тих випадків, коли є
виняткові обставини (відсутність
самостійного доходу, зловживання
спиртними напоями або наркотичними
засобами, аморальна поведінка, яка може
зашкодити розвиткові дитини), бути
розлученою зі своєю матір'ю.

У ст. 3 Конвенції про права дитини, яка
набрала чинності для України 27 лютого
1991 року, проголошено, що у всіх діях
щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питанням соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Попередніми судами правильно
проведено аналіз норм сімейного
законодавства, із якого вбачається, що
питання про визначення місця
проживання дитини має вирішуватися не
тільки з урахуванням інтересів кожного
з батьків, а перш за все з урахуванням
прав та законних інтересів дитини - її
права на належне батьківське
виховання, яке повною мірою може бути
забезпечене тільки обома батьками;
права на безперешкодне спілкування з
кожним із батьків, здійснення обома
батьками якого є запорукою нормального
психічного розвитку дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998
року № 6 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю»
роз'яснено, що, вирішуючи спори між
батьками, які проживають окремо, про те,
з ким із них і хто саме з дітей
залишається, суд, ґрунтуючись на
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинен
ухвалити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
враховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

З огляду на викладене колегія суддів
суду касаційної інстанції вважає, що
суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 та про
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_4, на порушення положень ст. ст.
212-214, 303 ЦПК України належним чином не
перевірив доводів за позовом ОСОБА_3, у
достатньому обсязі не визначився з
наявністю чи відсутністю обставин, на
які вона посилалася, не мотивував свого
висновку про неможливість
забезпечення ОСОБА_3 виховання дитини,
не надав оцінки обставинам справи та
поясненням сторін у їх сукупності;
визначивши місце проживання
малолітнього сина ОСОБА_6 з батьком, на
порушення ч. 1 ст. 161 СК України не взяв
до уваги вік дитини; з огляду на
положення, визначені у принципі 6
Декларації прав дитини, не встановив і
не зазначив у рішенні виключних
обставин, за яких була б викликана
необхідність розлучення малолітньої
дитини з її матір'ю (ч. 2 ст. 161
СК України).

Крім того, суд апеляційної інстанції
дослідив нові докази, які не надавалися
суду першої інстанції, а саме
психолого-педагогічну характеристику
відділу освіти Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Дошкільного навчального закладу
(ясла-садок) «Малятко» від 17 жовтня 2013
року, акти
Петропавлівсько-Борщагівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області від 26
листопада 2013 року та довідку
відділу освіти Києво-Святошинської
районної державної адміністрації
Дошкільного навчального закладу
(ясла-садок) «Малятко» від 17 жовтня 2013
року № 7 (а.с. 159, 160, 162-164).

Апеляційний суд на порушення ч. 2 ст. 303
ЦПК України не вказав тих підстав, за
яких ці докази приймаються апеляційним
судом, тобто якими поважними причинами
зумовлено неподання їх до суду першої
інстанції.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення апеляційного суду із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

За викладених обставин, рішення
апеляційного суду Київської області
від 19 лютого 2014 року не може бути
обґрунтованим та законним, а тому
підлягає скасуванню із направленням
справи на новий судовий розгляд до
апеляційного суду з підстав,
встановлених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
адвокатом ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного
суду Київської області від 19 лютого 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Г.В. Юровська

Судді:

В.П. Гончар

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

В.О. Савченко