22-ц/775/590/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Шиян В.В.
Доповідач: Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

20 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Ігнатоля Т.Г.,

суддів
Мироненко І.П., Попової С.А.,

при секретарі
Бєльченко Б.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
28 лютого 2014 року у цивільній справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
суми заборгованості за кредитним
договором, -

в с т а н
о в и л а :

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду із позовом, в якому
зазначив, що 26.07.2006р. між сторонами було
укладено кредитний договір № DNH4KR74810521,
за яким позичальник отримав споживчий
кредит в розмірі 2990грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 25,08% річних на суму залишку
заборгованості за кредитом зі строком
повернення до 26.07.2008р. Внаслідок
невиконання відповідачем взятих на
себе зобов"язань станом на 24.04.2013р.
утворилась заборгованість в сумі
40863,89грн., яку позивач просив стягнути з
позичальника і компенсувати за його
рахунок понесені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 28 лютого 2014 року
позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від 26.07.2006р.:
заборгованість за кредитом в сумі
2989грн., заборгованість за відсотками в
сумі 13364,03грн., пеня за порушення
строків погашення відсотків в сумі 6186,69
грн., штраф (фіксована та процентна
складова) в розмірі 1626,99грн., а всього
24166,98грн. Вирішено питання з розподілом
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду встановленим
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
та, просив рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову банку відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
заслухавши пояснення представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, який
підтримав доводи скарги, заперечення
проти скарги представника ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шишелової Н.В.,
розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305
ЦПК України у відсутність
повідомленого про дату і час розгляду
справи відповідача, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню, з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без зміни, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це
підтверджується матеріалами справи,
26.07.2006р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № DNH4KR74810521, що
складається з заяви позичальника та
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт),
за якими позичальник отримав кредит в
сумі 2990грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом в розмірі 2,09% у
місяць (або 25,08% річних) на суму залишку
заборгованості по кредиту на строк по
25.07.2008р., із зобов'язанням здійснювати
повернення кредиту щомісячними
платежами в сумі 160,22грн. в період з 10 по
17 число кожного місяця.

Позичальником порушені умови
кредитного договору, внаслідок чого
утворилася заборгованість,
розрахована банком станом на 24.05.2013р. в
загальній сумі 40863,89грн., що включає:
заборгованість за кредитом - 2989грн.,
заборгованість по нарахованим
відсоткам - 13364,03грн., пеня - 22088,77грн.,
штраф фіксований - 500грн., штраф
відсотковий - 1922,09грн.

06.03.2009р. Орджонікідзевським районним
судом міста Маріуполя на підставі
заяви ПАТ КБ "ПртватБанк" видано
судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на
користь банку заборгованості за
кредитним договором № DNH4KR74810521 від
26.07.2006р. Даний судовий наказ скасовано
згодом за ухвалою суду від 25.03.2011р.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з доведення
порушення позичальником взятих на себе
за кредитним договором зобов'язань і
врахував переривання строку позовної
давності видачею 06.03.2009р. судового
наказу про стягнення з позичальника
боргу; позов банку суд вважав поданим
07.06.2013р. в межах строку позовної
давності. Зменшуючи розмір пені, суд
застосував положення ст. 258 ЦК щодо
річного строку, за який мала бути
нарахована пеня, і взяв період
24.05.2012р.-24.05.2013р., відповідно зменшивши
процентний розмір штрафу.

З такими висновками не можна не
погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Зі ст. 530 ЦК України вбачається, що якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Суд вважав доведеним факт порушення
позичальником взятих на себе грошових
зобов'язань, що є підставою для
відновлення прав кредитора шляхом
стягнення з нього на користь кредитора
основної суми боргу, процентів за
користування грішми кредиту,
передбачених договором штрафів і
зменшеної пені за положеннями ст. 258 ЦК
України.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначає про необґрунтоване до нього
застосування штрафних санкцій у
вигляді пені і штрафів, що має бути
виключено з огляду на підвергнення
його таким чином до подвійної
відповідальності за одне й теж саме
порушення.

Однак з такими доводами погодитись не
можна, зважаючи на наступне.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно
до ст. 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

З урахуванням цієї норми права, а також
положень ст. 611 ЦК України сплата
неустойки є єдиним видом
відповідальності за порушення
зобов'язання незалежно від виду
неустойки (штрафу або пені).

Відповідно до п. 5.1 умов кедитного
договору, при порушенні позичальником
будь-якого із зобов"язань, передбачених
п.п. 3.2.2, 3.2.3 (про погашення кредиту у
порядку і строки відповідно до заяви;
сплати відсотків за користування
кредитом), банк нараховує, а
позичальник зобов"язуується сплатити
пеню у розмірі 0,15 % від суми
простроченого платежу, але не менше 1
гривні за кожний день прострочення.

Відповідно до п. 5.3 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам,
сторонами передбачена сплата штрафів,
як виду цивільно-правової
відповідальності, за інші
правопорушення, а саме: за порушення
строків платежів по будь-якому з
грошових зобов'язань, передбачених
договором більш ніж на 30 днів,
позичальник зобов'язується сплатити
Банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості.

З урахуванням положень ст. ст. 6, 627 ЦК
України такі умови договору є
домовленістю сторін і є принципом
свободи договору.

Ці умови договору не оспорені у
встановленому законом порядку, є
чинними і обов"язковими для виконання
згідно із ст. 526 ЦК України.

Тому доводи про неможливість
пред'явлення банком вимоги про виплату
цих штрафів і виключення правової
можливості їх стягнення з боржника є
юридично неспроможними.

Суд правильно і достатньо вмотивовано,
на погляд колегії суддів, відхилив
доводи представника відповідача щодо
застосування кількох матеріальних
санкцій у вигляді процентів, штрафу і
пені, зазначивши про те, що це різні
види неустойки за порушення грошового
зобов"язання, що обумовлені сторонами,
а проценти за користування кредитним
ресурсом за правовою природою не є
санкцією, а являються платою за
користування чужими грішми.

Доводи апеляційної скарги відповідача
щодо незастосування судом однорічного
строку нарахуванні пені не
відповідають дійсності.

Так, банком заявлена у змісті позову
пеня, нарахована позичальникові за
несвоєчасність виконання ним
зобов"язань за договором, в сумі
22088,77грн. за весь період прострочення - з
вересня 2006 року.

Однак, згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України
встановлена спеціальна позовна
давність в один рік по вимогах про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

І при ухваленні рішення суд врахував
положення закону та на підставі цього
суд взяв період для обчислення пені
24.05.2012р.-24.05.2013р., чому в грошовому виразі
відповідає сума - 6186,69 грн.

Ця сума не перевищує розміру пені в 1
рік, математично перевіреного судом
апеляційної інстанції (у розрахунку
заборгованості нарахована сума пені
7182,82грн. : 422дні х 365 дні), з огляду на
розрахунок боргу і умови договору у п.
5.1 щодо розміру пені - 0,15% від суми
простроченого платежу за кожний день
прострочки, але не менше 1 гривні.

Судом першої інстанції обґрунтовано
було зменшено процентний розмір штрафу
з наведенням у змісті рішення
розрахунків - до 1126,99грн., що в сумі із
фіксованим розміром штрафу 500грн.,
визначеним договором, становить
1626,99грн.

В апеляційній скарзі відповідач вказує
на невірне трактування судом строків
позовної давності, який не врахував, що
на час видання 06.03.2009р. судового наказу
про стягнення з ОСОБА_1 боргу за цим
кредитним договором, строк кредитної
картки вже закінчився 26.07.2007р.

З такими доводами, як підставою для
скасування судового рішення,
погодитись не можна, огляду на
наступне.

Позовна давність згідно із ст. 256
Цивільного кодексу України - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

За ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Умовами укладеного між сторонами
договору у п. 5.5. було передбачено
п"ятирічний термін позовної давності,
зокрема по вимогах про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені і
штрафів.

Як кредитний договір в цілому, так і
окремі його положення, в тому числі що
містяться у складовій його частині -
умовах надання споживчого кредиту
фізичним особам, не визнавалися
недійсними у встановленому законом
порядку, тому мають виконуватися
належним чином відповідно до частини 1
ст. 526 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ЦК України позовна
давність переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Тому з поданням ПАТ КБ "ПиватБанк" у
березні 2009 року заяви про видачу
судового наказу перебіг строку
позовної даності перервався і
розпочався спливати наново та тривав
до березня 2014 року. І в межах цього
строку банк звернувся до суду із даними
позовом - 07.06.2013р.

За доведенням факту переривання строку
позовної давності зверненням позивача
до суду із заявою про видання судового
наказу, посилання відповідача на сплив
строку позовної давності не є
спроможними.

Також не є слушними доводи апеляційної
скарги відповідача про сплив строку
позовної давності щодо вимог по пені.

Пеня - це санкція, яка нараховується з
першого дня прострочення й до тих пір
поки зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення. Правова
природа пені така, що позовна давність
до вимог про її стягнення обчислюється
по кожному дню (місяцю), за яким
нараховується пеня, окремо. Право на
позов про стягнення пені за кожен день
(місяць) виникає щодня (щомісяця) на
відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже аналіз ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності (в даному випадку - за
домовленістю сторін 5 років) за
основною вимогою.

Не можна поставити розв"язання
виниклого спору в залежність від
терміну дії картки, на що звертає увагу
у змісті апеляційної скарги
відповідач, бо кредитні відносини між
сторонами за договором тривають, а
пластикова картка - це лише інструмент
для виконання операцій з кредитним
ресурсом, що перевипускається
кредитором.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції в достатньому обсязі
встановив обставини справи за
позовними вимогами ПАТ КБ "ПриватБанк",
відповідні їм правовідносини,
поясненням сторін та наданим доказам
дав належну оцінку. Суд правильно
застосував матеріальний закон, вимоги
ст.ст. 212-214 ЦПК України, дійшов
обґрунтованого висновку про часткову
доведеність позовних вимог, що є
підставою для задоволення вимог ПАТ КБ
"ПриватБанк" у визначеній судом до
стягнення суми боргу.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильності висновків
суду першої інстанції. Ніяких нових
обставин чи доказів, які не були
предметом розгляду судом першої
інстанції та могли б вплинути на
правильність висновків та рішення суду
представником відповідача не надано і
в суді апеляційної інстанції. Порушень
норм процесуального права, які б могли
призвести до неправильного вирішення
справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга відпвідача
ОСОБА_1 підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,-

У х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 28 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді