інстанції: Кирилюк В.Ф. Провадження №
22-ц/773/632/14 Категорія: 44 Доповідач:
Лівандовської-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів -Веремчук Л.М., Овсієнка А.А.

при секретарі -Семенюк О.А.

з участю:

представників позивача: ОСОБА_1,
ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7,
третя особа на стороні відповідача, яка
не заявляє самостійних вимог, щодо
предмета спору, Орган опіки та
піклування Луцької міської ради про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням та
зняття їх з реєстраційного обліку, за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_4 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 13 березня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 13 березня 2014
року позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано такими, що втратили право
користування жилим приміщенням:
квартирою АДРЕСА_1 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вищеназваним
рішенням суду, відповідач ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу, в якій із-за
невідповідності висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в позові
відмовити повністю.

В суді апеляційної інстанції
відповідач та її представник, кожен
окремо, апеляційну скаргу із
зазначених у ній підстав підтримали,
тоді як представники позивача просили
її відхилити із огляду на
безпідставність наведених у ній
доводів.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції - залишенню без
змін з таких мотивів.

Позивач в обґрунтування позовних
вимог покликався на ту обставину, що
відповідач ОСОБА_4 та її діти за місцем
реєстрації не проживають більше шести
місяців без поважних на те причин, не
порушуючи питання про вселення та
встановлення порядку користування
спірним житлом. З питанням про поділ
рахунку відповідач ОСОБА_4 не
зверталась, комунальні послуги та
витрати, понесені, у зв'язку із ремонтом
квартири не оплачувала, факт вчинення
першкод та неправомірної поведінки зі
сторони позивача останньою об'єктивно
не доведений, доказів у підтвердження
не втрати інтересу до квартири суду
надано не було, а тому у відповідності
до вимог ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР остання та
її неповнолітні діти вважаються
такими, що втратили право користування
вказаним жилим приміщенням.

Так, ухвалюючи рішення про задоволення
позову та визнаючи ОСОБА_4 та її
неповнолітніх дітей такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням на підставі ст. ст. 71, 72 ЖК
УРСР, суд першої інстанції виходив із
того, що останні без поважних на те
причин не проживають та відсутні у
спірній квартирі понад шість місяців.

Зазначені висновки суду першої
інстанції ґрунтуються на встановлених
обставинах справи, узгоджуються із
нормами матеріального та
процесуального права, а тому з ними
погоджується і колегія суддів
апеляційного суду.

Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК УРСР при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Згідно із ст. 72 ЖК УРСР визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Виходячи з аналізу зазначених правових
норм, наймач або члени його сім'ї можуть
бути визнані такими, що втратили право
користування житловим приміщенням з
підстав відсутності понад шість
місяців у цьому житловому приміщенні,
якщо вони були відсутні протягом цього
строку підряд без поважних причин, і
саме ці факти повинні бути встановлені
судом при вирішенні спору згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК України.

Статтею 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не
може бути обмежений у праві
користуватися жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року № 2
«Про деякі питання, що виникли у
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» судам
роз'яснено, що у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
У разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім'ї тощо) суд
може продовжити пропущений строк.

Судом першої інстанції
встановлено, що ордер № 868 на
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
виданий у 1996 році на ім'я діда сторін
ОСОБА_9 (а.с. 6). З 04.02.2013 року позивач
ОСОБА_5 є основним квартиронаймачем
спірної квартири, у якій, крім нього,
зареєстрована також відповідач ОСОБА_4
та її діти: ОСОБА_6, 1997 року народження,
ОСОБА_7, 2005 року народження (а.с. 8).

Також встановлено, що відповідач
з 1995 року, а її діти з моменту
народження у зазначеній квартирі не
проживають, що об'єктивно
стверджується наявними у матеріалах
справи належними та допустимими
доказами.

Зокрема, висновком Луцького МВ
УМВС України у Волинській області від
30.09.2013 року, актом перевірки
паспортного режиму 04.10.2013 року, в яких
значиться про те, що відповідач ОСОБА_4
в спірній квартирі не проживає на
протязі 18-20 років, а її діти з моменту
народження (а.с. 12-14).

Фактом відсутності особистих
речей її та дітей за зазначеною
адресою, не оплатою комунальних послуг,
не наданням коштів для проведення
ремонтних робіт, за умови відсутності
будь-яких перешкод зі сторони позивача
щодо проживання чи користування
спірним житлом.

Колегія суддів погоджується із
висновком суду першої інстанції про
недоведеність відповідачем ОСОБА_4
факту її побиття ОСОБА_5 та його
дружиною, відмовою у наданні ключей до
вхідних дверей та викиданням особистих
речей, оскільки з приводу таких
протиправних дій остання до
відповідних органів із відповідними
заявами не зверталась, тоді як
перевірки Луцьким МВ УМВС України у
Волинській області були ініційовані
ОСОБА_4 після звернення ОСОБА_5 із
зазначеним позовом до суду. Окрім того,
відповідач ОСОБА_4 не заперечувала в
суді першої інстанції, що до заміни
вхідних дверей у квартирі мала ключі,
однак після їх заміни, маючи таку
можливість, дублікат ключа не
виготовила, як і не заперечувала факту
відмови від пропозиції ОСОБА_5
проживати у одній із кімнат квартири,
оскільки така є прохідною. При цьому, із
позовами про вселення або ж
встановлення порядку користування
житлом до суду не зверталась.

Із матеріалів справи вбачається,
що суд безпосередньо досліджував під
час судового розгляду та надав
відповідну оцінку усій сукупності
наявних у справі доказів. Встановивши,
що відповідач та її діти не проживають
та відсутні у спірному житлі понад
шість місяців, не проявляють до нього
інтересу, не беруть участі в його
утриманні, ремонті, тоді як епізодична
поява ОСОБА_4 в квартирі не може бути
оцінена, як проживання в ній, тому суд
дійшов до вірного висновку про
необхідність визнання ОСОБА_4 та її
неповнолітніх дітей такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

З'ясувавши предмет та підстави
заявленого позову, установивши
характер спірних правовідносин та
норми права, якими вони регулюються,
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку про наявність правових
підстав для задоволення позову, з
урахуванням обраного позивачем
способу захисту порушеного права.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
містять встановлених законом підстав
для скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, яке постановлено з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Відповідно до статті 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 13 березня 2014
року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді