АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого -
судді Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Кредо» на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 16 січня 2014р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Кредо», ОСОБА_2

про стягнення шкоди,

встановила:

у серпні 2013р. позивач звернувся до суду
з позовом про стягнення з ТДВ «СК
«Кредо» страхового відшкодування у
сумі 39 100,26грн., з ОСОБА_2 5000грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що 14 лютого 2013р. на
вул. Луговій, 12 у м. Києві на території
паркувального майданчика ТРК
«Караван» з вини відповідача ОСОБА_2
сталася дорожньо-транспортна пригода,
у результаті якої був пошкоджений його
автомобіль «Хюндай», реєстраційний
номер НОМЕР_1. Згідно розрахунку
вартості відновлювального ремонту він
становить 39 100,26грн.

Позивач стверджував, що між
відповідачами був укладений договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності, у
зв'язку із чим 25 лютого 2013р. ним на
адресу страхової компанії було
направлено заяву про виплату
страхового відшкодування, а 3 червня
2013р. повторно направлено аналогічну
заяву із постановою Оболонського
районного суду м. Києва від 17 травня
2013р. про наявність вини ОСОБА_2 у
вчиненні ДТП. Проте, 2 серпня 2013р. йому
було повідомлено про зупинення
розгляду страхового випадку і виплати
страхового відшкодування, у зв'язку із
ненаданням доказів виникнення
цивільно-правової відповідальності
страхувальника.

Позивач вважав, що відмова
страховика виплатити страхове
відшкодування є неправомірною.

Обґрунтовуючи завдані йому
моральні збитки, позивач зазначав про
значне пошкодження його автомобіля,
неможливість ним користуватися
протягом значного періоду.

У подальшому позивач уточнив
позовні вимоги у зв'язку із здійсненням
ремонту автомобіля та надання полісу
обов'язкового страхування, і просив
стягнути зі страхової компанії 36
827,26грн. страхового відшкодування та
400грн. витрат за проведення
автотоварознавчого дослідження, а з
ОСОБА_2, крім моральної шкоди, 500грн.
франшизи.

Рішенням суду від 16 січня 2014р.
позов задоволено частково. Стягнуто на
користь позивача з ТДВ «СК «Кредо» 36
827грн. 26коп. страхового відшкодування,
768грн. 27коп. судових витрат; з ОСОБА_2 -
500грн. матеріальної шкоди, 2 000грн.
моральної шкоди,

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/4380/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Кириленко Т.В.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.73грн. 73коп. судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі
представник ТДВ «СК «Кредо» просить
рішення суду

- 2
-

скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у позові відмовити.

Апелянт посилається на неповно
встановлені судом обставини справи,
відсутність належних доказів, які
підтверджують вину ОСОБА_2 у ДТП, а
також, що пошкодження автомобіля
позивача виникли у результаті ДТП за
участю відповідача.

Відповідачем ОСОБА_2 рішення
суду не оскаржується, тому в цій
частині рішення суду не є предметом
апеляційної перевірки відповідно до
ст. 303 ЦПК України.

Відповідач ОСОБА_2, будучи
належним чином повідомленим про день
та час розгляду апеляційної скарги
(с.с.120), у судове засідання не з'явився,
клопотання про перенесення судового
розгляду не направив, тому відповідно
до ст. 305 ЦПК України колегія суддів
провела судовий розгляд у його
відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, яка підтримала апеляційну
скаргу, представника позивача, який
заперечував проти апеляційної скарги,
вивчивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що вона задоволенню не підлягає
з таких підстав.

Судом встановлено, що 14 лютого
2013р. на вул. Луговій, 12 у м. Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобілів «Хюндай», реєстраційний
номер НОМЕР_1, який належить позивачу,
та «Фаіт», реєстраційний номер НОМЕР_2,
під керуванням ОСОБА_2

Постановою Оболонського
районного суду м. Києва від 17 травня
2013р. закрито провадження у
адміністративній справі про
притягнення ОСОБА_1 до
адміністративної відповідальності за
ст. 124 КпАП України у зв'язку із
відсутністю складу адміністративного
правопорушення (с.с.19-20).

Відповідач ОСОБА_2, який приймав
участь при розгляді зазначеної
адміністративної справи, вказану
постанову суду не оскаржив.

З постанови суду вбачається, що
учасниками ДТП були тільки позивач та
відповідач. Судом встановлено, що
позивач діяв відповідно до Правил
дорожнього руху, тому його вини у ДТП не
встановлено.

При цьому, у постанові суду
зазначено, що саме ОСОБА_2 були порушені
Правила дорожнього руху, що призвело до
дорожньо-транспортної пригоди та
пошкодження автомобілів, що ним
оспорено не було.

Враховуючи викладене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до правомірного висновку, що
ДТП сталася з вини відповідача ОСОБА_2

Доводи апелянта про те, що суду
не було надано достатніх доказів у
підтвердження вини відповідача у ДТП,
колегія суддів вважає безпідставним.

На місці ДТП співробітниками
ВДАІ був складений адміністративний
протокол про вчинення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ст. 124 КпАП України,
ОСОБА_1, тому судом розглядався саме цей
протокол та встановлювалося чи винний
ОСОБА_1 у вчиненні ДТП.

При цьому, співробітниками ВДАІ
не було складено адміністративного
протоколу відносно ОСОБА_2, а суд не має
повноважень на складення такого
протоколу та на вирішення питання про
притягнення до адміністративної
відповідальності особи, стосовно якої
не складено протоколу про вчинення
адміністративного правопорушення.

Мета розгляду протоколу про
вчинення адміністративного проступку -
це встановлення вини особи у вчиненні
адміністративного проступку та
притягнення особи до адміністративної
відповідальності за вчинення
адміністративного проступку. Однак,
сам по собі факт не притягнення винної
особи до адміністративної
відповідальності не може бути
підставою для звільнення її від
цивільної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК
України, особа, яка завдала шкоду,
звільняється від її відшкодування,
якщо вона доведе, що шкоди завдано не з
її вини.

При розгляді цивільної справи,
суд на підставі ст. 61 ЦПК України може
звільнити сторону від доказування
обставин, які були встановлені при
розгляді адміністративної справи, а
при відсутності таких обставин,
сторона повинна довести, що її вини у
заподіянні шкоди не

- 3
-

має.

Отже, позивач зобов'язаний надати суду
докази у підтвердження завданої йому
шкоди, а відповідач повинен довести, що
дана шкода була завдана не з його вини.

Під час розгляду справи судом
першої інстанції, ні відповідачем
ОСОБА_2, ні представником страхової
компанії не було надано доказів, які б
спростували висновки суду, викладені у
постанові від 17 травня 2013р., а також не
було заявлено про призначення
відповідної судової експертизи для
встановлення відсутності порушень
Правил дорожнього руху у діях водія
ОСОБА_2

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
володіє транспортним засобом.

Пунктом 1 частини 1 статті 1188 ЦК України
визначено, що шкода, завдана внаслідок
взаємодії кількох джерел підвищеної
небезпеки, відшкодовується на
загальних підставах, а саме: шкода,
завдана одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Статтею 1192 ЦК України передбачено, що з
урахуванням обставин справи суд за
ви-бором потерпілого може зобов'язати
особу, яка завдала шкоду майну,
відшкодувати її в натурі або
відшкодувати завдані збитки у повному
обсязі. Розмір збитків, що підлягають
вішко-дуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна на момент
розгляду справи або виконання робіт,
необхідних для відновлення
пошкодженої речі.

У підтвердження розміру завданої
пошкодженням автомобіля шкоди,
позивачем наданий акт виконаних робіт,
згідно якого вартість ремонтних робіт
склала 37 327,26грн., яка була оплачена
позивачем (с.с.61-63).

Відповідачі не заперечували, що між
ними 5 квітня 2012р. був укладений договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, який діяв до 4 квітня 2013р.
(с.с.53), тому відповідно до Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" позивач має право на отримання
страхового відшкодування у рамках
страхового полісу.

Доводи апелянта про те, що суду не було
надано достатніх та належних доказів у
підтвердження завдання пошкоджень
автомобілю саме у ДТП за участю
відповідача ОСОБА_2, колегія суддів
вважає необґрунтованими.

У підтвердження завданих йому збитків,
позивачем суду були надані довідка
співробітника ДАІ, в якій зазначені
пошкодження автомобіля, виявлені на
місці ДТП (с.с.21), та акт виконаних робіт
по ремонту автомобіля. Також позивачем
було замовлено авторова-рознавче
дослідження з визначення коефіцієнта
фізичного зносу автомобіля, за яке
сплачено 400грн. (с.с.64- 77).

Заперечуючи проти обсягу проведених
ремонтних робіт, відповідачами не було
надано доказів, які б спростували
надані позивачем документи, а також не
було заявлено про призначення
відповідної судової експертизи для
встановлення пошкоджень, які були
заподіяні автомобілю позивача у ДТП за
участю відповідача, а також для
з'ясування питання чи пов'язані
ремонтні роботи, які були виконані на
автомобілі позивача, з пошкодженнями,
завданими автомобілю у ДТП за участю
відповідача ОСОБА_2

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правомірного висновку, що вартість
ремонтних робіт автомобіля позивача,
підлягає відшкодування страховиком.

Судом першої інстанції повно з'ясовані
обставини справи, оцінені надані
сторонами докази, правильно
застосовані норми матеріального права,
не допущено порушень норм
процесуального права, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю «Страхова
компанія «Кредо»

- 4 -

відхилити, рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 16 січня 2014р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: