Справа № 278/5871/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2014 року

Житомирський районний суд
Житомирської області

у складі: головуючого судді Баренко С.Г

за участю секретаря судового
засідання Лабенської Л.І., позивача,
представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя та визнання права
власності на його половину за
позивачем -

В С Т А Н О
В И В :

У позові проти ОСОБА_2 позивач просить
визнати садовий будинок та земельну
ділянку НОМЕР_1 в садовому товаристві
«Заводське» Новогуйвинської селищної
ради, Житомирського району спільною
сумісною власністю подружжя та визнати
за ним права власності на 1 / 2 його
частину. Вимоги, з посиланням на
ст.ст.60,70 СК України мотивовані тим, що
спірне майно набуте під час шлюбу і
частки сторін є рівними.

Позов було підтримано позивачем та
його представником у суді. Вони
пояснили, що спірне нерухоме майно
придбане за договором купівлі продажу
відповідачем у 2009 році, коли сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі,
проживали однією сім'єю, вели загальний
бюджет. Набуття майна за час шлюбу
створює презумпцію виникнення права
спільної сумісної власності.
Відповідач відмовляється реєструвати
придбане майно, угоди про його поділ не
досягли. Позивач проживає у спірному
будинку, іншого житла не має. Спір може
бути вирішеним лише в суді.

Представник відповідача визнав, що
спірна нерухомість придбана подружжям
за час шлюбу за спільні кошти. Однак з
причин відсутності державної
реєстрації права власності на це
нерухоме майно, вважав, що позов до
задоволення не підлягає. Стверджував,
що при поділу майна подружжя, суд
повинен врахувати інтереси
неповнолітньої дитини та відступити
від рівності часток, оскільки розмір
аліментів, що сплачуються позивачем на
неповнолітню дитину, яка проживає з
відповідачем явно недостатній для
забезпечення її фізичного, духовного
розвитку та лікування.

Беручи до уваги пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлені обставини, які
відповідають сімейним
правовідносинам.

21.04.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
укладено шлюб, який за рішенням цього
суду від 13.01.2011 розірвано (а.с.14).
Рішення є чинним. За його змістом
спільне проживання та ведення
спільного господарства подружжям
припинилося на час розірвання шлюбу.
Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі
розірвання шлюбу судом шлюб
припиняється у день набрання чинності
рішенням суду про розірвання шлюбу.

За нотаріально посвідченим договором
купівлі-продажу від 13.06.2009,
зареєстрованим у реєстрі під № 2377,
відповідачем було придбано спірний
садовий будинок та земельну ділянку
площею 508 кв.м. (а.с.7-8). Остання не довела
належними та допустимими доказами, що
спірне майно хоча і було придбане у
шлюбі, але за її особисті кошти.

Відповідно до вимог ст.ст. 60, 61, 70 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловіку на
праві спільної сумісної власності і
кожна річ, що набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власністю
подружжя та у разі його поділу, частки
майна подружжя є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбними договором. Об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя
можуть бути будь - які речі, за винятком
тих, які виключені з цивільного
обороту.

У п.23 постанови Пленуму ВСУ №11 від
21.12.2007 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на
час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання. Спільною
сумісною власністю подружжя, що
підлягає поділу, відповідно до частин 2,
3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше
не встановлено шлюбним договором чи
законом. Спільною сумісною власністю
подружжя, зокрема, можуть бути й
садові будинки, земельні ділянки та
насадження на них тощо.

Таким чином суд дійшов висновку, що
спірний садовий будинок та земельна
ділянка є спільною сумісною власністю
сторін, як колишнього подружжя.

Право власності на наведене майно
ОСОБА_2 , як сторона правочину у
державних органах не зареєструвала.

Поряд з цим ч.1 ст.202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Згідно зі ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним (презумпція правомірності
правочину). Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів (ст.328 ЦК України).

Сам по собі факт відсутності державної
реєстрації права власності за
відповідачем не може бути перешкодою в
задоволенні позову, оскільки така
реєстрація є правом, а не обов'язком
відповідача, а отже захист права
позивача на частку в спільному майні
подружжя не повинен залежати від волі
другої сторони.

З огляду на встановлену ст. 70 СК України
рівність часток сторін, з метою
реалізації позивачем прав власника та
недопущення подальшого їх порушення,
суд дійшов висновку про можливість
задоволення позову і в частині
визнання права власності на половину
спірного майна. Твердження
представника відповідача на незначний
розмір аліментів, які виплачуються
позивачем не може бути підставою для
збільшення частки відповідача,
оскільки при визначені розміру
аліментів судом враховується
матеріальний стан обох батьків, до того
ж відповідач погодилася із розміром
аліментів, встановлених судом.

Окрім цього, в контексті ст. 14
Податкового кодексу України, садовий
будинок - будинок для літнього
(сезонного) використання, який в
питаннях нормування площі забудови,
зовнішніх конструкцій та інженерного
обладнання не відповідає нормативам,
установленим для житлових будинків.
Доказів того, що спірний зсадовий
будинок відповідає вимогам, що
ставляться до жилих приміщень (ст.50 ЖК
України) відповідач не надала.
Враховуючи законодавчо встановлену
непридатність садових будинків для
постійного проживання, в даному
випадку твердження представника
відповідача про порушення житлових
прав неповнолітньої дитини сторін не
ґрунтується на вимогах чинного
законодавства.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись: ст. ст. 60, 62, 63, 69, 70, 71 СК
України, ст.ст. 204, 392 ЦК України, ст. ст.
3, 11, 57, 60, 61, 88, 143, 197, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК
України, суд,

В И Р
І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати садовий будинок НОМЕР_1 в
садовому товаристві «Заводське» на
території Новогуйвинської Селищної
ради, Житомирського району,
Житомирської області та земельну
ділянку площею 508 кв.м. за цією ж адресою
спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1 /
2 астину садового будинку НОМЕР_1 в
садовому товаристві «Заводське» на
території Новогуйвинської Селищної
ради, Житомирського району,
Житомирської області (загальна площа
будинку 27,3 кв.м.) та 1 / 2 частину
земельної ділянки площею 508 кв.м. за
цією ж адресою.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 279
грн. 79 коп. судових витрат.

Рішення суду вступає в законну силу
після закінчення строку на апеляційне
оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Житомирської
області через Житомирський районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя:
С.Г. Баренко