АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3457/14 Справа №
інстанції - Гнєзділов В. Є.
Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

13 травня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді : Ткаченко І.Ю.

Суддів: Рудь В.В., Повєткіна В.В.

При секретарі: Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті
особи: Третя Дніпродзержинська
державна нотаріальна контора,
Реєстраційна служба
Дніпродзержинського міського
управління юстиції про визнання
недійсним договору - дарування,
вважаючи його договором купівлі -
продажу, визнання права власності на ?
частину у спільній сумісній власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Дніпровського районного
суду м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14 лютого
2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування,
вважаючи його договором
купівлі-продажу, визнання права
власності на ? частку у спільній
сумісній власності. На обґрунтування
своїх позовних вимог зазначає, що з 22
серпня 1998 року перебувала у шлюбі з
відповідачем. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилася донька ОСОБА_4 07 грудня 2004
року шлюб між сторонами по справі було
розірвано, а через вісім місяців після
офіційного розірвання шлюбу, а саме у
серпні 2005 році вони знову поновили
подружні стосунки і продовжили
проживати однією сім'єю до листопада 2012
року. Перебуваючи у шлюбі з
відповідачем, 07 липня 2000 року була
придбана у ОСОБА_5 двокімнатна квартира
за адресою АДРЕСА_1. Загальна площа
квартири 49,1 кв.м, житлова площа
квартири 28,5 кв.м. Квартира ними була
придбана за суму, єквівалентну 1 700 дол.
США, яка складалась з наступного: 850 грн.
- гроші, які були ними отримані у
подарунок під час весілля; 5 500 грн. -
гроші, які були отримані відповідачем
ОСОБА_3, як позика на придбання житла за
місцем його роботи - ТДВ «Завод Метиз»
на час видачі позики АТЗТ "Завод Метиз",
після чого на підприємстві проводились
утримання з ОСОБА_3 позики за період з
червня 2000 року по червень 2002 року на
загальну суму 5500грн. У позивача не
виникало сумнівів, що придбання ними
спірної квартири оформлене договором
купівлі-продажу нерухомого майна, так
як за це майно ними продавцю були
сплачені гроші. Нотаріальним
оформленням договору займався тільки
ОСОБА_3, оскільки позивач в той час
проходила лікування з їх хворою
семимісячною донькою з приводу
гострого первинного пієлонефриту, а
саме з 13 червня 2000 року по 29 червня 2000
року в Дніпропетровській обласній
дитячій лікарні, і надалі на протязі
тривалого часу за місцем проживання в
1-й поліклініці м. Дніпродзержинська.
Позивач була занепокоєне станом
здоров'я їх дитини, та не цікавилась
змістом договору, за яким було придбано
квартиру для їх спільного проживання
та користування, і вважала, що має право
на ? частину квартири, як на майно,
придбане в період шлюбу на спільні
кошти. В жовтні 2012 року ОСОБА_3 залишив
сім'ю і став проживати за адресою своїх
батьків - АДРЕСА_2. Під час їх фактичного
проживання однією сім'єю з серпня 2005
року по листопад 2012 року вони за
спільні кошти зробили ремонт у своїй
квартирі, в т.ч. ними було встановлене
автономне опалення у квартирі, на що
було витрачено суму 11 390,00 грн., з
використанням банківського кредиту
від 24 квітня 2007 року. З травня 2007 року по
лютий 2008 року вони вносили до банку
щомісячно від 500,00 грн. до 1000, 00 грн. у
рахунок погашення кредиту та відсотків
по кредиту. Остаточно погасити
кредитну заборгованість після того, як
позивачем були отримані гроші від
продажу однокімнатної квартири за
адресою АДРЕСА_3, яка належала особисто
їй на праві приватної власності. З
липня 2012 року відносини між сторонами
стали погіршуватися, між нами часто
виникали суперечки, під час яких ОСОБА_3
став періодично говорити про те, що
позивач ОСОБА_2 не має ніякого
відношення до їх квартири, власником
якої є тільки він. ОСОБА_2 стала просити
відповідача надати їй
правовстановлюючі документи на їх
квартиру, у відповідь отримувала
відмову. Наприкінці липня 2012 року
позивач, звернувшись до ТОВ "Абонент XXI"
для отримання довідки про склад сім'ї, і
дізналась, що особистий рахунок на
квартиру за адресою АДРЕСА_1 відкритий
на підставі договору дарування на ім'я
ОСОБА_3 Тільки з цього часу позивачу
ОСОБА_2 стало відомо, на підставі якого
договору було оформлене право
власності ОСОБА_3 на спірну квартиру.
Позивач вважає договір дарування
квартири за адресою АДРЕСА_1 між ОСОБА_5
та ОСОБА_3, посвідчений 07 липня 2000р.
Бурдік С.С. державним нотаріусом
Третьої дніпродзержинської державної
нотаріальної контори, удаваною угодою,
яка приховує іншу угоду, а саме договір
купівлі-продажу нерухомого майна.
По-перше, ця угода, договір дарування,
була укладена між абсолютно сторонніми
людьми, які до її оформлення не знали
один одного, і відчужувач не мав ніяких
підстав для обдарування сторонньої
особи. По-друге, у виконання цієї угоди
набувачем були передані гроші
відчужувачу нерухомого майна.
Залучити до участі у справі продавця, а
саме ОСОБА_5, вона не може, в зв'язку з її
смертю. Позивач вважає, що нею не
пропущений строк позовної давності,
встановлений ст. 71 ЦК України, для
звернення до суду з позовом про
визнання недійсною угоди дарування,
визнання дійсною угоди
купівлі-продажу, оскільки , відповідно
до ст.76 ЦК України 1963 року перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Про те, що 07
липня 2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був
укладений договір дарування, а не
договір купівлі-продажу квартири
позивачу стало відомо лише в липні 2012
року. Вважає, що квартира була придбана
на спільні кошти подружжя під час
шлюбу, тобто це нерухоме майно є
спільною сумісною власністю подружжя,
а відповідно ОСОБА_2 має право на 1/2
частину спірної квартири, у зв'язку з
чим вимушена звернутися до суду.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14
лютого 2014 року позовні вимоги -
задоволені.

Визнано недійсним договір дарування
двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 49,1 кв.м, житловою
площею 28,5 кв.м укладений 07.07.2000 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений
державним нотаріусом Третьої
Дніпродзержинської державної
нотаріальної контори Бурдік С.С. 7.07.2000
року. Вважати договір дарування
двокімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 49,1 кв.м, житловою
площею 28,5 кв.м, укладений 07.07.2000 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений
державним нотаріусом Третьої
Дніпродзержинської державної
нотаріальної контори Бурдік С.С. 7.07.2000
року, договором купівлі-продажу,
укладеним між тим ж сторонами та про
той же предмет, а саме двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, визнавши договір між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, укладений 7.07.2000 року
та посвідчений державним нотаріусом
Третьої дніпродзержинської державної
нотаріальної контори Бурдік С.С.
договором купівлі-продажу.

Визнано за ОСОБА_2, право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, загальною
площею 49,1 кв.м житловою площею 28,5 кв.м, з
подальшою реєстрацією її права
власності в реєстраційній службі
Дніпродзержинського міського
управління юстиції. (а.с.107-111)

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні позову
відмовити (а.с.113-116).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що з 22
серпня 1998 року до 07 грудня 2004 року
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходилися у
зареєстрованому шлюбі, з серпня 2005
року до листопада 2012 року вони
проживали однією сім»єю без реєстрації
шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася
донька ОСОБА_4 Перебуваючи у шлюбі, 07
липня 2000 року відповідач став
власником спірної двокімнатної
квартири, яка розташована за адресою
АДРЕСА_1., загальною площею квартири 49,1
кв.м, житлова площа якої 28,5 кв.м., шляхом
оформлення договору дарування між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого
державним нотаріусом Третьої
Дніпродзержинської державної
нотаріальної контори Бурдік С.С.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1
інстанції виходив з того, що
перебуваючи у шлюбі, 07 липня 2000 року
відповідач став власником спірної
двокімнатної квартири, шляхом
оформлення договору дарування між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідченого
державним нотаріусом Третьої
Дніпродзержинської державної
нотаріальної контори Бурдік С.С. Однак,
зазначений договір фактично є
договором купівлі-продажу, оскільки за
спірну квартиру подружжям було
фактично сплачено суму, еквівалентну
1700 доларів США, яка складалася з 5500 грн.
позики отриманої відповідачем для
купівлі житла за місцем своєї робот і
яка була виплачена під час перебування
сторін у шлюбі, та 850 грн. подарованих
сторонам на весілля, а відповідно
зазначена квартира є спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_3.
Нотаріальним оформленням придбання
спірної квартири займався тільки
ОСОБА_3, т.я. у зв'язку з хворобою дитини,
ОСОБА_2 не мала на це можливості та не
цікавилась змістом договору, за яким
було придбано квартиру для їх
спільного проживання та користування.
Позивач дізналася про існування саме
договору дарування у липні 2012 року, а
тому позивачем не порушений строк
позовної давності, встановлений ст.71 ЦК
України /в редакції1963 року/, для
звернення до суду з позовом про
визнання недійсною угоди дарування,
визнання дійсною угоди
купівлі-продажу, т.я. відповідно до ст.76
ЦК України /в редакції 1963 року/ перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Враховуючи,
що спірна квартира була придбана на
спільні кошти подружжя Бібілій під час
шлюбу, а тому є їхньою спільною
сумісною власністю, і відповідно кожен
з подружжя має рівні права володіння,
користування та розпорядженням майном.

При цьому суд 1 інстанції керувався ч. 2
ст. 58 ЦК України /в редакції 1963 року/,
згідно до якої, якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі. Відповідно до ст. 59 ЦК
України /в редакції 1963 року/, угода,
визнана недійсною, вважається
недійсною з моменту її укладення.
Статтею 71 ЦК України /в редакції 1963
року/, передбачено, що загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Згідно ст.76
ЦК України /в редакції 1963 року/, перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права. Відповідно
ст. 224 ЦК України /в редакції 1963 року/, за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно ст. 22 КпШС України, майно нажите
подружжям під час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування та розпорядження майном.
Відповідно ст. 28 КпШС України, у випадку
розподілу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх частки
є рівними.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Відповідно
до ст.57 ЦПК України докази
встановлюються на підставі...пояснень
сторін, показань свідків, письмових
доказів.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, а оскаржуване
рішення, є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду 1 інстанції,
яким у досить повному обсязі з'ясовані
права та обов'язки сторін, обставини
справи, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, а відповідно до ст.
212 ЦПК України, виключне право оцінки
доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Порушень норм
матеріального та процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення - не
встановлено, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК
України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області від 14 лютого
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: