Номер провадження: 22-ц/785/39/14
Номер справи місцевого суду: 521/4096/13-ц
Головуючий у першій інстанції Коблова
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф., Драгомерецький
М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 03 жовтня 2013 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
«СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ» про стягнення
заборгованості по виплаті заробітної
плати, грошових коштів за вимушені
прогули, моральної шкоди та поновлення
на роботі,

встановила:

Позивач звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, у якому
просить стягнути з TOB «СИНЕРГІЯ
КОНСАЛТИНГ» на його користь
заборгованість по виплаті заробітної
плати в сумі 4078,38 грн., грошові кошти за
вимушені прогули в сумі 4894,05 грн., 50000
грн. моральної шкоди, поновити його на
посаді директора з розвитку TOB
«Синергія Консалтинг».

Зазначені вимоги представник позивача
в судовому засіданні підтримав у
повному обсязі, посилаючись на
обставини викладені в позовній заяві
та пояснив суду, що з 01 серпня 2012 року
позивач був офіційно прийнятий за
сумісництвом на посаду "Директора з
розвитку" у підприємство TOB "СИНЕРГІЯ
КОНСАЛТИНГ". Однак, у період його роботи
з 01 серпня 2012 року по 09 листопада 2012
року, директор Товариства з обмеженою
відповідальністю «СИНЕРГІЯ
КОНСАЛТИНГ» грубо порушувала
законодавство про працю, відмовляючи в
виплаті заробітної плати всупереч ст.
115 КЗпП України, а також незаконно
звільнивши, порушивши ст.40 КЗпП
України.

В ході розгляду справи позивач уточнив
свої позовні вимоги та посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві,
збільшив розмір позовних вимог в
частині стягнення грошових коштів за
вимушені прогули у розмірі 12912,46 грн.

Представник відповідача у судове
засідання з'явився. Проти позову
заперечував у повному обсязі,
посилаючись на те, що позивача законно
звільнено з роботи 31.10.2012р. згідно п.4 ст.
40 КЗпП у порядку 149 ст. КЗпП за
систематичні прогули. Також він
зазначив, що заробітна плата була
виплачена позивачеві за серпень 2012р. та
вересень 2012р. у повному обсязі, а також
нарахована за жовтень 2012 року у сумі
1229,10 грн. та компенсацію за
невикористану відпустку у розмірі 340 ,37
коп., отримувати які позивач по
теперішній час не бажає.

Рішенням суду від 03 жовтня 2013 року
вищезазначений позов задоволений
частково. Було стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю «СИНЕРГІЯ
КОНСАЛТИНГ» на користь ОСОБА_2 1229 (одна
тисяча двісті двадцять дев'ять) гривень
10 копійок невиплаченої заробітної
плати за жовтень 2012 року та 340 (триста
сорок) гривень 37 копійок нарахованої
компенсації за невикористану
відпустку всього на суму 1569 (одна
тисяча п'ятсот шістдесят дев'ять)
гривень 47 копійок. У задоволені інших
позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ставить
питання про скасування винесеного
рішення, та ухвалення нового рішення по
суті позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та вірно
послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

01 серпня 2012р. ОСОБА_2 був прийнятий на
роботу на посаду Директор з розвитку до
TOB "Синергія Консалтинг" згідно Наказу
№ 9 від 01 серпня 2012р. На зазначену
посаду позивач був прийнятий за
сумісництвом та трудової книжки
відповідачеві не надавав.

Згідно актів про відсутність
працівника на робочому місці: №1 від
01.10.2012р., №2 від 02.10.2012р., №3 від 03.10.2012р.,
№4 від 04.10.2012р., №5 від 05.10.2012р., №6 від
08.10.2012р., №7 від 09.10.2012р., а також фіксації
в табелі обліку використовування
робочого часу за жовтень 2012р., позивач
був відсутній на робочому місті в
приміщенні офісу відповідача,
розташованого за адресою: м. Київ, вул.
Мала Житомирська 20г, оф. 62 протягом
усього робочого дня з 9 год. 00 хвилин до
18 годин 00 хвилин.

Про розпорядок робочого дня на
підприємстві позивач був ознайомлений,
про що свідчить підписане їм особисто
Положення про встановлення робочого
часу, комерційну таємницю і
конфіденційну інформацію Компанії
"Синергія Консалтинг" та правила їх
зберігання від 28 серпня 2012 року.

9 жовтня 2012р. згідно листа
вих.№09/10/01 від 09.10.2012р. відповідач
надіслав лист позивачеві з проханням
повідомити причини відсутності на
робочому місті та надати підтверджуючі
документи до 31.10.2012р.

10 жовтня 2012р. згідно Акту №1 про
ознайомлення працівника з
необхідністю надання документів від
10.10.2012р., позивач в присутності свідків,
був ознайомлений з необхідністю надати
документи, що підтверджують його
відсутність в вищевказані робочі дні: 01
жовтня 2012р., 02 жовтня 2012р., 03 жовтня 2012р.,
04 жовтня 2012р., 05 жовтня 2012р., 08 жовтня
2012р., 09 жовтня 2012р, що відповідає
вимогам ч.1 ст. 149 КЗпП, а саме до
застосування дисциплінарного
стягнення відповідач зажадав від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення.

31 жовтня 2012 р., відповідно Акту № 2 про
відмову працівника від дачі пояснень
від 31.10.2012р. за період з 10.10.2012р., як і за
подальший час, тобто до 31.10.2012р. ніяких
пояснень з боку позивача не надійшло
щодо відсутності на робочому місті у
вищевказані робочі дні.

Наказом №12 від 31.10.2012р. позивач був
звільнений з TOB "СИНЕРГІЯ КОНСАЛТИНГ",
про що йому було повідомлено в усній
формі та продубльовано листом №31/10-01
від 31.10.2012р.

Позивач в обґрунтування своїх вимог
про поновлення на роботі посилається
на те, що з 27.09.2012р. по 03.10.2012р. включно,
він перебував на лікарняному у зв'язку
з загостренням попереково-крижового
радикуліту, лікарняний лист було
надано керівництву відповідача.

Суд першої інстанції правильно не
погодився зі ствердженням позивача про
те, що він у період з 27.09.2012р. по 03.10.2012р.
перебував на лікарняному, так як не
надав жодних доказів передачі
лікарняного листа відповідачеві.

Такого доказу ним не було надано і суду
апеляційної інстанції.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП, трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, а також строковий трудовий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно ст. 149 КЗпП, до застосування
дисциплінарного стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
зажадати від порушника трудової
дисципліни письмові пояснення. За
кожне порушення трудової дисципліни
може бути застосовано лише одне
дисциплінарне стягнення. При обранні
виду стягнення власник або
уповноважений ним орган повинен
враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку, заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п.22 Постанови Пленуму ВСУ "Про
практику розгляду судами трудових
спорів", у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41
КЗпП, чи додержані власником або
уповноваженим ним органом передбачені
статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і
порядок застосування дисциплінарних
стягнень, зокрема, чи не закінчився
встановлений для цього строк, чи
застосовувалось вже за цей проступок
дисциплінарне стягнення, чи
враховувались при звільненні ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяна ним шкода, обставини, за яких
вчинено проступок, і попередня робота
працівника.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого та правильного
висновку, що звільнення позивача
відбулося відповідно до вимог закону і
підстав для поновлення позивача на
роботі немає.

Разом з тим суд також вказав на те, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду з позовною вимогою про
поновлення на роботі, навів при цьому
докази такого пропуску та помилково
вказав, що в задоволенні позову в
частині поновлення позивача на роботі
слід відмовити в зв'язку з пропуском
строку звернення до суду з такими
позовними вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
6.11.1992р. «Про практику розгляду судами
трудових спорів» встановлені статтями
228, 233 КЗпП строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску цих строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк. Передбачений
ст.233 КЗпП місячний строк поширюється
на всі випадки звільнення незалежно
від підстав припинення трудового
договору. Якщо місячний чи тримісячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав. Оскільки при пропуску
місячного і тримісячного строку у
позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, суд з'ясовує не
лише причини пропуску строку, а всі
обставини справи права і обов'язки
сторін.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позивач без
поважних причин пропустив строк
звернення до суду.

Так, згідно ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного суду у
справах про звільнення в місячний
строк з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки. Згідно ст. 234 КЗпП України у разі
пропуску з поважних причин строків,
установлених ст. 233 цього Кодексу, суд
може поновити ці строки.

Відповідно до ст. 47 ч.2 КЗпП України у
разі звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний у день звільнення видати
йому копію наказу про звільнення з
роботи. В інших випадках звільнення
копія наказу видається на вимогу
працівника.

В судовому засіданні представник
позивача пояснив, що з 01 серпня 2012 року,
тобто з першого робочого дня в TOB
"СИНЕРПЯ КОНСАЛТИНГ", по 09 листопада 2012
року, директор Товариства з обмеженою
відповідальністю «СИНЕРГІЯ
КОНСАЛТИНГ» грубо порушувала
законодавство про працю, відмовляючи в
виплаті заробітної плати всупереч ст.
115 КЗпП України. Незважаючи на данні
обставини позивач продовжував
працювати у відповідача, не подавав
ніяких скарг, і виконував свої трудові
обов'язки. Також він стверджував, що
працював до 09 листопада 2012 року, після
чого припинив виконання своїх трудових
обов'язків і почав намагатися отримати
заборгованість з заробітної платні та
наказ про звільнення. Тому суд вважав,
що позивач був ознайомлений з наказом
№12 від 31.10.2012р. про звільнення.

Таким чином, позивач особисто дізнався
про номер та дату наказу про його
звільнення, а також про причину та
підставу свого звільнення та мав
можливість звернутися до суду з
позовом про поновлення його на роботі.
Але з таким позовом до суду позивач
звернувся лише 19 березня 2013 року, тобто
майже через 5 місяців з часу, коли він
дізнався про причини та підстави свого
звільнення, що свідчить про зневажливе
ставлення позивача до свого порушеного
права.

Суд правильно вказав, що неотримання
позивачем копії наказа про звільнення
в даному випадку не є підставою для
поновлення позивачу строку звернення
до суду з цим позовом, оскільки,
дізнавшись про причини і підстави
свого звільнення ще у листопаді 2012
року, позивач мав реальну можливість
звернутися до суду, а суд, на прохання
позивача, міг вимагати у відповідача
надання копії наказу про звільнення.

Крім того, відповідно до ст. 47 КЗпП
України, власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний видати працівнику
копію наказу при звільненні з
ініціативи власника. Відповідач
неодноразово повідомляв позивача про
його звільнення та необхідність
з'явитися для отримання повного
розрахунку, про що свідчать: лист №31/10-01
від 31.10.2012р., лист №04/12-01 від 04.12.2012 р.,
лист №01/02-01 від 01.02.2013р. квитанція від
06.02.2013р., опис від 06.02.2013р., лист №07/03-02
від 07.03.2013р., квитанція від 07.03.2013р., опис
від 07.03.2013р.

Судом правильно було встановлено, що
позивач звернувся зі скаргою на дії
відповідача 10.01.2013р. до Територіальної
державної інспекції праці у м. Києві, з
заявою №516 від 28.01.2013р. до прокуратури
Шевченківського району м. Києва, після
чого за її дорученням до Управління
праці та соціального захисту населення
Шевченківської районної державної
адміністрації в м. Києві, до Податкової
інспекції Шевченківського району м.
Києва, до державної інспекції України з
питань праці, якими було здійснено
обстеження стану дотримання
законодавства про працю відповідачем.

Суд обґрунтовано вважав, що не можуть
служити підставою для поновлення
строку звернення до суду з позовом про
поновлення на роботі і звернення
позивача до органів прокуратури,
Управління праці та соціального
захисту населення Шевченківської
районної державної адміністрації в м.
Києві, до Податкової інспекції
Шевченківського району м. Києва, до
державної інспекції України з питань
праці, зі скаргами на неправомірні дії
відповідача. Зазначені звернення мали
місце у січні 2013 року, тобто майже через
3 місяці з часу коли позивач дізнався
про причини та підстави свого
звільнення. В той час, як за захистом
свого порушеного права позивач повинен
був та мав можливість звернутися до
суду у встановлений законом місячний
строк з часу, коли він дізнався про
причини та підстави свого звільнення.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно у відповідності до чинних
норм законодавства з'ясував причини
пропуску позивачем строку на звернення
до суду, однак, відповідно до
встановлених по справі обставин
повинен був вказати єдину причину
відмови в задоволенні позову - за
безпідставністю позовних вимог.

Вказана обставина не є грубим
порушенням законодавства, тому не може
бути підставою для зміни чи скасування
винесеного рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних підстав.

Щодо заборгованості по виплаті
заробітної плати позивачеві в сумі 4078,38
грн., то судом першої інстанції
правильно було встановлено, що 14
вересня 2012р. позивач отримав заробітну
плату за серпень 2012р. в розмірі 1229 грн. 10
коп. згідно акту № 14/09-01 про відмову
працівника від підпису в відомості на
виплату грошей від 14.09.2012р.

12 жовтня 2012 року позивач отримав
заробітну плату за вересень 2012р. в
розмірі 1229,10 грн. згідно акту № 8 про
отримання працівником заробітної
плати від 12.10.2012р. з власних коштів
директора Товариства з обмеженою
відповідальністю «СИНЕРГІЯ
КОНСАЛТИНГ» у зв'язку з відсутністю
коштів на розрахунковому рахунку
компанії, а також у зв'язку з особистим
проханням позивача.

Надалі представник відповідача
пояснив, що коли на рахунок
підприємства зайшли грошові кошти,
були сформовані 04 грудня 2012р. відомість
на виплату грошей №ВЗП-000011 за жовтень
та відомість на виплату грошей
№ВЗП-000012 за листопад і вищевказана
виплачена позивачеві грошова сума була
зарахована як заробітна платня,
виплачені податки. Додатково пояснив,
що згідно відомості на виплату грошей
№ ВЗП-000012 за листопад, після звільнення
позивача згідно наказу № 12 від 31.10.2012р.,
йому була нарахована компенсація у
розмірі 340 грн. 37 коп. за невикористану
відпустку.

31 жовтня 2012р. позивачеві була
нарахована заробітна плата за жовтень
2012р. в розмірі 1229,10 грн. та 340 грн. 37 коп.
за невикористану відпустку, про що були
надіслані йому ряд листів з'явитися до
підприємства та отримати їх, про що
свідчать подані відповідачем листи:
№31/10-01 від 31.10.2012р., лист №04/12-01 від
04.12.2012р., лист №01/02-01 від 01.02.2013р.
квитанція від 06.02.2013р., опис від 06.02.2013р.,
лист №07/03-02 від 07.03.2013р., квитанція від
07.03.2013р., опис від 07.03.2013р.

16 липня 2013р. відповідач надсилав
грошовим поштовим переводом повний
розрахунок по заробітній платі в
розмірі 1229, 10 грн. та нарахування
компенсації за невикористану
відпустку в розмірі 340, 37 грн.
позивачеві, однак він не забажав
отримати розрахунок, що
підтверджується фіскальним чеком № 2364
від 16.07.2013р. та платіжним дорученням
№2893/6 від 28 серпня 2013р.

В позовній заяві та поясненнях,
обґрунтовуючи свої вимоги щодо
заборгованості по виплаті заробітної
плати, позивач стверджує, що заробітну
платню за серпень-листопад 2012 року не
отримував, з актами № 8 від 12.10.2012р. і №
14/09-01 від 14.09.2012р. не ознайомлений.
Листів від директора Пальчик Є.М., про
отримання повного розрахунку також не
отримував і вважає надану інформацію
Пальчик Є.М. такою, що не відповідає
дійсності та такою, що є недостовірною.
Однак доказів на підтвердження своїх
тверджень позивач не надав. Зазначену
позицію позивача суд правильно
розцінив як фактичне зловживання
своїми правами у цьому питанні.

За захистом своїх, порушених прав, він
був змушений звернутися до прокуратури
Шевченківського району м. Києва, після
чого за її дорученням до Управління
праці та соціального захисту населення
Шевченківської районної державної
адміністрації в м. Києві, до Податкової
інспекції Шевченківського району м.
Києва, до державної інспекції України з
питань праці, якими було здійснено
обстеження стану дотримання
законодавства про працю відповідачем.

Згідно довідки №85/17-50 від 20.02.2013р. про
результати позапланової виїзної
перевірки TOB "СИНЕРПЯ КОНСАЛТИНГ" ДПІ у
Шевченківському районі м. Києва
Державної податкової служби порушень
не виявлено.

Довідкою від 13.02.2013р. про вивчення стану
дотримання законодавства про працю у TOB
"СИНЕРПЯ КОНСАЛТИНГ" Управлінням праці
та соціального захисту населення
Шевченківської районної в м. Києві
державної адміністрації,
Відповідачеві було рекомендовано
розрахуватися із громадянином ОСОБА_2,
відповідно до чинного законодавства
України.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Протоколом № 26-10-19/62 про
адміністративне правопорушення від
21.02.2013р. Територіальної державної
інспекції з питань праці у м. Києві було
встановлено порушення ст. 116 КЗпП
України, а саме при звільненні позивача
виплата остаточних сум, що належать
йому від Відповідача, не відбулася в
день звільнення.

Отже, підставою відповідальності
відповідача відповідно до наведеної
вище норми, є склад правопорушення,
який включає два юридичні факти -
порушення власником строків
розрахунку при звільненні та його вина.

Проте представником відповідача суду
надані докази ігнорування
неодноразових звернень відповідача
щодо остаточного розрахунку при
звільненні з боку позивача.

Тому умислу і вини відповідача в
невиплаті остаточних сум, що належать
позивачеві, в день звільнення судова
колегія також не вбачає.

Також не підлягає задоволенню позовна
вимога про стягнення моральної шкоди,
так як протиправність діяння
відповідача судом не була встановлена,
тому вимоги про стягнення моральної
шкоди дійсно не підлягають
задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача підлягають тільки
частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які
посилався як на підставу своєї
апеляційної скарги. Належних та
допустимих доказів не надав.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити,
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 03 жовтня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан