УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 02 квітня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А., суддів:
Євграфової Є.П.,Іваненко Ю.Г., Журавель
В.І.,Ситнік О.М.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6, яка діє в
своїх інтересах та інтересах своїх
неповнолітніх дітей ОСОБА_7 і ОСОБА_8,
Хортицького РВ УМВС України в
Запорізькій області, треті особи:
відділ опіки та піклування районної
адміністрації Хортицького району
Запорізької області, прокурор
Хортицького району м. Запоріжжя,
департамент житлового господарства і
розподілу житлової площі Запорізької
міської ради, про виселення, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на рішення Хортицького
районного суду м. Запоріжжя від 23
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 05
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі −? ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом, у якому зазначало, що рішенням
Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 03 червня 2010 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 20 березня 2013 року, на рахунок
погашення заборгованості у розмірі 328
289 грн 94 коп. за кредитними договорами
від 05 листопада 2007 року № ZPJ0G2 та №
ZPJ0G2, укладеними між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_6, звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_1.

Оскільки відповідачка добровільно
квартиру не звільняє, банк просив
виселити з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6
разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_7
та ОСОБА_8, які зареєстровані та
проживають у зазначеній квартирі, та
зобов'язати СГІРФО Хортицького РВ УМВС
у Запорізькій області зняти ОСОБА_6 з
реєстраційного обліку.

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 23 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 05 листопада 2013 року, позов
задоволено. Виселено ОСОБА_6
та її неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано
територіальний підрозділ УДМС України
у Запорізькій області - Хортицький РВ у
м. Запоріжжі УДМС
України у Запорізькій області зняти з
реєстраційного обліку ОСОБА_6 у
квартирі АДРЕСА_1. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_9, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, керувався тим, що ПАТ
КБ «ПриватБанк» у жовтні 2011 року
відповідно до вимог ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» повідомляло
ОСОБА_6 про звільнення житлового
приміщення у встановлений цим законом
строк. Відсутність порушення житлових
прав неповнолітніх встановлено
рішенням суду від 29 травня 2013 року.

Із такими висновками судів повністю
погодитися не можна, з огляду на
наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Встановлено, що рішенням Хортицького
районного суду м.
Запоріжжя від 03 червня 2010 року
задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
до ОСОБА_6 про звернення стягнення на
предмет іпотеки. На рахунок погашення
боргу ОСОБА_6 за кредитними договорами
від 05 листопада 2007 року № ZPJ0G2 та №
ZPJ0G 2 у розмірі 328 289 грн 94 коп.
звернуто стягнення на предмет
іпотекиАДРЕСА_1 шляхом надання ПАТ КБ
«ПриватБанк» права на продаж спірної
квартири (а.с. 12).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України
«Про іпотеку» (далі - Закон) звернення
стягнення на передане в іпотеку
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей.

У частинах 2 і 3 ст. 40 Закону встановлено
певний порядок дій банку: після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено у ч. 3 ст. 109 ЖК
Української РСР.

У п. 43 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення у разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК Української
РСР, ст. ст. 39−?40 Закону виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться у порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

27 вересня та 01 жовтні 2011 року ПАТ КБ
«ПриватБанк» направляло ОСОБА_6
повідомлення про звільнення квартири
протягом тридцятиденного строку
добровільно та вказувало, що у разі
незвільнення житлового приміщення
банк буде вимушений звернутися до суду,
проте вказані повідомлення отримані
ОСОБА_6 не були, оскільки конверт
повернувся на адресу банку з відміткою
поштового відділення «за закінченням
терміну зберігання» (а.с. 10, 11).

На порушення зазначених вимог закону
та вимог ст. ст. 212−?214 ЦПК України, суд
першої інстанції не звернув уваги на
те, що матеріали справи не містять
доказів отримання ОСОБА_6 письмової
вимоги про добровільне звільнення
житлового приміщення, у зв'язку з чим
суд першої інстанції дійшов
передчасного висновку щодо
задоволення позовних вимог про
виселення, оскільки наявність саме
цього доказу свідчила б про порушення,
невизнання або оспорювання прав та
свобод іпотекодержателя.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд на вказані
порушення уваги не звернув, у порушення
вимог ст. 303 ЦПК України помилково
залишив рішення суду першої інстанції
без змін.

За таких обставин судові рішення мають
бути скасовані з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 23 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А.
Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова
В.І. Журавель Ю.Г. Іваненко О.М. Ситнік