У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка
А.В.,Нагорняка В.А.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8,
треті особи: Третя Одеська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
про встановлення фактів, що мають
юридичне значення, визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини, визнання недійсними свідоцтв
про право на спадщину та зобов'язання
вчинити певні дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 21 січня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, в якому з урахуванням уточнень
до позовних вимог просив встановити
факт, що за життя подружжю ОСОБА_11 та
ОСОБА_12 на праві спільної сумісної
власності належало в рівних частках 11/50
частин будинку з надвірними спорудами
та будівлями під АДРЕСА_1, тобто по 11/100
частин кожному; визнати позивача
спадкоємцем за заповітом, складеним 28
липня 1993 року ОСОБА_12 на його ім'я;
визначити позивачу додатковий строк
для подання заяви про прийняття
спадщини, що відкрилась після смерті
його матері ОСОБА_12, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати недійсними
свідоцтво про право на спадщину за
законом, видане ОСОБА_11 16 червня 2009 року
до майна ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2,
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, видане ОСОБА_7 18 січня 2011
року до майна ОСОБА_11, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1, свідоцтво про право на
спадщину за заповітом, виданого
ОСОБА_13, 18 січня 2011 року до майна ОСОБА_11
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1; усунути
перешкоди позивачу у володінні
користуванні та розпорядженні
приналежними йому 11/50 частинами
будинку з надвірними спорудами та
будівлями під АДРЕСА_1

В обґрунтування позову посилався на ті
обставини, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його
мати ОСОБА_12 Після смерті матері
позивач відразу звернувся до
нотаріальної контори, при цьому зі слів
матері йому було відомо, що на нього
складно заповіт на все належне їй
майно.

Проте в нотаріальній конторі позивачу
відмовили у видачі свідоцтва з тих
підстав, що в нього відсутнє свідоцтво
про смерть та оригінал заповіту.

Вказував, що переглядаючи речі матері
після її смерті він знайшов оригінал
вказаного заповіту та документи, що
дають йому підстави вважати його
покійну матір співвласником 11/50 частин
будинку з надвірними спорудами та
будівлями під АДРЕСА_1, а самого
позивача її спадкоємцем.

Вказував також, що до своєї смерті мати
позивача проживала та була
зареєстрована у вказаному будинку.

Спірна частина будинку належала її
чоловікові ОСОБА_11 на підставі
договору міни від 03 вересня 1973 року. З
ОСОБА_11 мати позивача одружилася 20
грудня 1975 року.

За час перебування в шлюбі вказана
частина будинку була реконструйована,
зокрема, було збільшено житлову площу
до 29,4 кв.м. Крім того, було добудовано
переобладнано господарські споруди та
будівлі, що існують на даний час; було
перекрито дах вказаної частини
будинку; підключено внутрішній
водопровід; проведено каналізації та
газопровід.

На підставі рішення виконкому
Київської районної ради в м. Одесі від
01 вересня 1989 року проведену
реконструкцію та здійсненні добудови
до вказаної частини будинку було
узаконено.

Вказані підстави на думку позивача
вказують на суттєве збільшення у своїй
вартості спірної частини будинку, а
відтак приналежність її на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_11 та
ОСОБА_12

Зазначав, що після смерті ОСОБА_12 її
чоловік не звернувся до нотаріуса із
заявою про виділення обов'язкової
частки як непрацездатний вдівець,
свідоцтво про право на спадщину на
нерухоме майно не отримував та не
зареєстрував своє право власності на
частину нерухомого майна, що
залишилася після смерті його дружини.
Відтак, на думку позивача у
відповідності до вимог п. 224 Інструкції
про порядок здійснення нотаріальних
дій нотаріусами України спадкоємці
ОСОБА_11 після його смерті були
позбавлені можливості успадкувати
його обов'язкову частку у майні
померлої ОСОБА_12, оскільки свідоцтво
про право власності на спадок після
смерті одного із співвласників
спільної сумісної власності може бути
видане тільки після виділу частки
померлого в спільному майні. Таким
чином, відповідачі на думку позивача
могли претендувати лише на частку
майна свого батька після її виділення
із спільної сумісної власності
померлого подружжя.

Позивач також вказував, що на день
смерті своєї матері він постійно
проживав з нею, а тому вважається таким,
що прийняв спадщину, а тому просив суд
надати йому додатковий строк для
прийняття спадщини .

Зазначав також, що відповідач
незаконно уклала два договори найму з
ОСОБА_14 та передала йому в користування
дві кімнати у вказаній частині будинку.
Після цього, до частини будинку, яка
належить позивачу було вселено сім'ю з
4-ьох осіб. Такими неправомірними діями
відповідачів позивача фактично було
позбавлено можливості розпоряджатися
та користуватися своєю власністю.

З викладених підстав позивач звернувся
до суду за захистом своїх порушених
прав.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 14 листопада 2012 року
позов задоволено.

Встановлено факт, що за життя подружжю
ОСОБА_11 та ОСОБА_12 на праві спільної
сумісної власності належало в рівних
частках 11/50 частин будинку з надвірними
спорудами та будівлями під АДРЕСА_1,
тобто по 11/100 частин кожному.

Визнано позивача спадкоємцем за
заповітом, складеним 28 липня 1993
року ОСОБА_12 на його ім'я.

Визначено позивачу додатковий строк
для подання заяви про прийняття
спадщини, що відкрилась після смерті
його матері ОСОБА_12, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 на 11/100 частин будинку з
надвірними спорудами та будівлями
АДРЕСА_1, встановивши його тривалістю
три календарних місяці з моменту
набрання цим рішенням законної сили.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане ОСОБА_11 16
червня 2009 року до майна ОСОБА_12
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане ОСОБА_7
18 січня 2011 року до майна ОСОБА_11,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, виданого
ОСОБА_13, 18 січня 2011 року до майна ОСОБА_11
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобов'язано відповідачів та будь-яких
інших осіб не чинити перешкоди
позивачу у володінні користуванні та
розпорядженні приналежними йому 11/50
частинами будинку з надвірними
спорудами та будівлями під АДРЕСА_1.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 21 січня 2013 року рішення
суду першої інстанції в частині
встановлення факту, що позивач є
спадкоємцем за заповітом від 28 липня 1993
року складеним ОСОБА_12,
визначення позивачу додаткового
строку для подання заяви про прийняття
спадщини, що відкрилась після смерті
його матері, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 на
11/100 частини будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 та визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом, видане ОСОБА_11 16
червня 2009 року до майна ОСОБА_12
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визначено позивачу додатковий строк
для подання заяви про прийняття
спадщини, що відкрилась після смерті
його матері ОСОБА_12, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане ОСОБА_11 16
червня 2009 року до майна ОСОБА_12
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Не погоджуючись із оскаржуваним
судовим рішенням апеляційного суду
позивач звернувся із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
судове рішення скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції як
помилково скасоване, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване по справі судове рішення
вказаним вимогам закону не відповідає,
виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 03 вересня 1973
року на підставі договору міни ОСОБА_11
набув у власність 11/25 частини будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1, що
підтверджується дублікатом договору,
належним чином засвідченим (а.с.89, т.1).

20 грудня 1975 року між ОСОБА_11 та матір'ю
позивача - ОСОБА_12 було укладено шлюб,
яка з часу укладення шлюбу почала
проживати у вказаному будинку.

Відповідно до договору дарування від 24
серпня 2005 року ОСОБА_11 подарував
позивачу 11/50 частини будинку з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1 (а.с.15,
т.1).

Встановлено, що 28 липня 1993 року ОСОБА_12
заповіла все своє майно ОСОБА_6.

Відповідно до матеріалів справи,
встановлено, що в них містяться дві
копії паспорту позивача. Так,
відповідно до копії паспорта від 28
серпня 2008 року по-батькові
позивача записано «ОСОБА_6», а
відповідно до копії паспорта від 22
серпня 2007 року по-батькові позивача
записано «ОСОБА_6» (а.с.9, 165, т.1).

Після смерті ОСОБА_12, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач звернувся до
Третьої Одеської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
матері, проте йому було відмовлено у
видачі останнього з тих підстав, що в
нього відсутні оригінали свідоцтва про
смерть та заповіту.

Відповідно до матеріалів спадкової
справи заведеної після смерті ОСОБА_12
встановлено, що із заявою про прийняття
смерті звернувся чоловік померлої -
ОСОБА_11 та який отримав свідоцтво про
право на спадщину за законом на грошові
кошти в сумі 655 грн, що знаходяться в ТОВ
«ЦСС» (а.с.63, т.1).

Оформляючи спадкову справу після
смерті ОСОБА_12 нотаріусом 25
травня 2009 року було перевірено
інформацію про наявність заповіту
складеного померлою та виготовлено
витяг з реєстру заповітів, відповідно
до якого у спадковому реєстрі відсутня
інформація щодо заповіту, складеного
ОСОБА_12

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання вимог ухвали суду про
забезпечення доказів від 05 липня 2011
року Третьою Одеської державною
нотаріальної конторою 19 липня 2011 року
було повторно виготовлено витяг з
реєстру заповітів, відповідно до якого
вже наявна інформація про чинний
заповіт ОСОБА_12, посвідчений 28 липня 1993
року.

Згідно із вимогами п. 209 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженого
Міністерством юстиції України від
03 березня 2004 року №20/5 (в редакції, що
була чинною на момент виникнення
спірних правовідносин) при підготовці
до видачі свідоцтва про право на
спадщину за законом або за заповітом
нотаріус за даними Спадкового реєстру,
перевіряє наявність спадкової справи,
спадкового договору, заповіту (надалі -
Інструкція).

Відповідно до викладених обставин та
вимог закону суд першої інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку, про
обґрунтованість позовних вимог щодо
визнання позивача спадкоємцем після
смерті його матері - ОСОБА_12, з огляду на
те, що нотаріусом під час оформлення
спадкової справи не було виявлено
заповіту, складеного ОСОБА_12 внаслідок
неправильного зазначення ім'я
спадкоємця в паспорті.

Відтак, суд першої інстанції дійшов до
обґрунтованих висновків про
неправомірність видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на грошові
кошти в сумі 655 грн, які знаходяться у
ТОВ «ЦСС» від 16 червня 2009 року на ім'я
ОСОБА_11 після смерті його дружини,
виходячи з того, що при видачі
вказаного свідоцтва не було враховано
інтереси позивача як спадкоємця за
заповітом.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268, ч. 3 ст. 1272, ч. 3
ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

За позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Враховуючи вказані вимоги закону та ту
обставину, що позивач на момент смерті
своєї матері - ОСОБА_12 постійно
проживав з нею, а також те, що йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину з об'єктивних та
незалежних від нього причин суд першої
інстанції дійшов правильних висновків
про обґрунтованість позовних вимог в
частині визначення додаткового строку
для прийняття спадщини.

Виходячи з того, що сторонами
вищевказані обставини по справі не
оспорювались апеляційний суд не
розглядав законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних про встановлення того факту,
що позивач є спадкоємцем за заповітом
від 28 липня 1993 року, складеним ОСОБА_12
на ім'я позивача; визначення
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини, що відкрилась
після смерті його матері - ОСОБА_12 та
визнання недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане ОСОБА_11 16
червня 2009 року до майна померлої
ОСОБА_12

Разом з тим, апеляційний суд всупереч
вимог ст. ст. 303, 308 ЦПК України та
викладених обставин справи дійшов
суперечливих висновків про зміну
судового рішення в частині задоволення
зазначених вище позовних вимог.

Крім того, колегія суддів не
погоджується з висновками
апеляційного суду в частині скасування
рішення суду першої інстанції, щодо
задоволення позовних вимог про
встановлення факту належності майна на
праві спільної сумісної власності,
визнанні недійсними свідоцтв про право
на спадщину за заповітом, виданими на
ім'я відповідачів після смерті ОСОБА_11,
а також усуненні перешкод у здійсненні
позивачем свого права користуватися та
розпоряджатися своєю власністю,
виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 11/25
частина спірного будинку належала на
праві власності ОСОБА_11 на підставі
договору дарування від 03 вересня 1973
року. При цьому встановлено, що вказана
частина житлового будинку складалася
із житлової кімнати площею 20 кв.м,
вітальні площею 9,4 кв.м, а дах будинку
був із залізних листів, з господарських
будівель була лише дерев'яна вбиральня
та сарай. Крім електроенергії до
будинку не було підключено
водопостачання та опалення. Опалювати
вказану частину будинку доводилось за
допомогою грубки, з виведеною через
вікно трубою.

Судом першої інстанції встановлено, що
після одруження 20 грудня 1975 року з
матір'ю позивача ОСОБА_11 за спільні
кошти та спільними зусиллями було
реконструйовану частину будинку, що
належала останньому, зокрема,
збільшено житлову частину до 29,4 кв.м, а
загальна площа вказаної частини
будинку за рахунок нових добудов
збільшилась до 52 кв.м. Дах вказаної
частини будинку було перекрито
шифером. Крім того, за час спільного
проживання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 було
проведено водопровід, каналізацію та
газове опалення. Вказані обставини
підтверджуються актами поточних змін
та експлікацій 1987 та 1989 років.

Відповідно до рішення виконкому
Київської районної ради народних
депутатів від 01 вересня 1989 року №500
проведена реконструкція та відповідні
добудови були узаконені.

Відповідно до ст. ст. 22, 23, 25 КпШС
(положення якого були чинними на момент
виникнення спірних правовідносин)
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку. Майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі. Якщо
майно, яке було власністю одного з
подружжя, за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй цінності внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя або їх обох, воно може бути
визнане судом спільною сумісною
власністю подружжя.

Враховуючи вказані вимоги закону, а
також встановлені по справі обставини,
суд першої інстанції дійшов правильних
та обґрунтованих висновків, про те, що
внаслідок здійснення відповідних
прибудов та реконструкції спірна
частина будинку зросла у свої вартості,
а відтак її можна визнати спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 та
ОСОБА_12

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України
дружина, чоловік розпоряджаються
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
взаємною згодою. При укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Встановлено, що 24 серпня 2005 року ОСОБА_11
подарував 11/50 частини вказаного
будинку з надвірними спорудами
позивачу (а.с.15, т.1). При цьому, ОСОБА_12
склала та нотаріально посвідчила
заяву, якою надала згоду на дарування
своїм чоловіком ОСОБА_11 11/50 вказаного
будинку з надвірними спорудами (а.с. 214,
т.2).

Враховуючи викладені обставини справи,
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про доведеність
факту, що за життя ОСОБА_11 та ОСОБА_12 їм
належало на праві спільної сумісної
власності 11/25 частини будинку з
надвірними спорудами АДРЕСА_1, а після
укладення договору дарування від 24
серпня 2005 року на момент смерті ОСОБА_11
та ОСОБА_12 на праві спільної сумісної
власності в рівних частках вже
належало 11/50 частини вказаного будинку
з надвірними спорудами, тобто по 11/100
частини кожному, а відтак і
обґрунтованість позовних вимог в цій
частині.

Разом з тим, апеляційний суд,
скасовуючи рішення суду першої
інстанції в цій частині дійшов
необґрунтованих висновків про те, що
спірне майно не було визнано в судовому
порядку об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Враховуючи вказані вимоги закону, а
також ті обставини, що при видачі
оспорюваних свідоцтв про право на
спадщину за заповітом на ім'я
відповідачів від 18 січня 2011 року після
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_11 було
порушено права позивача як спадкоємця
щодо отримання спадщини за заповітом
вищевказаної частини будинку з
надвірними спорудами що належала
ОСОБА_12 у спільній сумісній власності
подружжя, суд першої інстанції дійшов
правильних висновків про
обґрунтованість позовних вимог щодо
визнання недійсними свідоцтв про право
на спадщину, що були видані
відповідачам після смерті ОСОБА_11

Виходячи з викладених обставин, суд
першої інстанції дійшов також
правильних висновків про
обґрунтованість позовних вимог щодо
усунення відповідачами перешкод у
користуванні позивачем спірною
частиною будинку з надвірними
спорудами.

Відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 212-214, 308 ЦПК України на
вказані обставини справи та вимоги
закону увагу не звернув, не визначився
з характером спірних правовідносин та
нормою матеріального права, що
підлягала до застосування та дійшов
помилкового висновку про те, що позовні
вимоги не підлягають до задоволенню.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Таким чином, керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 21 січня 2013 року скасувати
та залишити в силі рішення Київського
районного суду м. Одеси від 14 листопада
2012 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк