Провадження №2/761/307/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

18 березня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Ляпкало Н.В..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом Головного
управління охорони водних біоресурсів
у м. Києві (Головрибвод) до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконанні трудових
обов'язків,

в с т а н о в и в:

в травні 2013 року позивач Головне
управління охорони водних біоресурсів
у м. Києві (Головрибвод) звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування
шкоди, заподіяної працівником при
виконанні трудових обов'язків. Свої
вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 був
призначений наказом від 24.04.2009 року на
посаду завідувача складом відділу
транспорту, флоту та матеріально
технічного забезпечення Головного
управління охорони водних біоресурсів
у м. Києві з повною матеріальною
відповідальністю. Відповідно до наказу
Головрибвода від 01.06.2010 року ОСОБА_1 був
звільнений з посади завідувача складом
за угодою сторін. При звільненні
матеріальні цінності по акту прийому
інвентаризаційній комісії передані не
були. 19.11.2010 року за результатами
інвентаризації було виявлено нестачу
матеріальних цінностей на суму 24930,66
грн. Згідно накладних матеріальні
цінності, нестачу яких було виявлено
знаходяться на відповідальному
зберіганні у відповідача та не були
передані. Просять суд стягнути з
відповідача на їх користь матеріальну
шкоду в розмірі 24930,66 грн.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві, просив задовольнити їх
в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином (а.с. 23-24).

Суд, керуючись ст.ст. 169, 224 ЦПК України
та за згоди представника позивача
вважає за можливе розглянути справу у
відсутності відповідача на підставі
наявних доказів, ухваливши заочне
рішення.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, вивчивши матеріали справи,
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Перевіряючи обставини у справі, судом
встановлено, що відповідно до наказу №
10-к від 24.09.2009 року Головного державного
управління охорони, використання і
відтворення водних живих ресурсів та
регулювання рибальства відповідача
ОСОБА_1 було призначено в порядку
переведення на посаду завідувача
складом відділу транспорту, флоту та
матеріально-технічного забезпечення
Головрибводу з повною матеріальною
відповідальністю (а.с.10).

24.09.2010 року з відповідачем був
укладений договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність. (а.с.11)

Відповідно до п. 1 Договору ОСОБА_1
прийняв на себе повну матеріальну
відповідальність за забезпечення
збереження ввірених йому
Головрибводом матеріальних цінностей.

Наказом № 148-к від 01.06.2010 року
відповідача ОСОБА_1 звільнено з 1 червня
2010 року за угодою сторін (а.с.12).

Відповідно до наказу № 158 від 27.10.2010
року Головного державного управління
охорони, використання і відтворення
водних живих ресурсів та регулювання
рибальства з метою забезпечення
контролю за збереженням державної
власності було призначено проведення
річної інвентаризації основних
засобів, товарно-матеріальних
цінностей. Грошових коштів,
розрахунків та інших статей балансу
(а.с.13-14).

Згідно протоколу інвентаризаційної
комісії від 19.11.2010 року нестача
становить 21718,33 грн.(а.с.17)

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної
відповідальності права і законні
інтереси працівників гарантуються
шляхом встановлення відповідальності
тільки за пряму дійсну шкоду, лише в
межах і порядку, передбачених
законодавством, і за умови, коли така
шкода заподіяна підприємству,
установі, організації винними
протиправними діями (бездіяльністю)
працівника.

Стаття 134 КЗпП України визначає, що
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли: 1) між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей; 2) майно
та інші цінності були одержані
працівником під звіт за разовою
довіреністю або за іншими разовими
документами; 3) шкоди завдано діями
працівника, які мають ознаки діянь,
переслідуваних у кримінальному
порядку; 4) шкоди завдано працівником,
який був у нетверезому стані; 5) шкоди
завдано недостачею, умисним знищенням
або умисним зіпсуттям матеріалів,
напівфабрикатів, виробів (продукції), в
тому числі при їх виготовленні, а також
інструментів, вимірювальних приладів,
спеціального одягу та інших предметів,
виданих підприємством, установою,
організацією працівникові в
користування; 6) відповідно до
законодавства на працівника покладено
повну матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків; 7) шкоди завдано не
при виконанні трудових обов'язків; 8)
службова особа, винна в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу; 9) керівник
підприємства, установи, організації
всіх форм власності, винний у
несвоєчасній виплаті заробітної плати
понад один місяць, що призвело до
виплати компенсацій за порушення
строків її виплати, і за умови, що
Державний бюджет України та місцеві
бюджети, юридичні особи державної
форми власності не мають
заборгованості перед цим
підприємством.

У відповідності до ст. 135-1 КЗпП України
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України у
Постанові від 29 грудня 1992 року № 14 «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» зазначає, що суд у
кожному випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
ст. ст. 130, 135-1, 135-3, 137 КЗпП України
залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника (п.1). Розглядаючи справи про
матеріальну відповідальність на
підставі письмового договору,
укладеного працівником з
підприємством, установою,
організацією, про взяття на себе повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей (недостача, зіпсуття),
переданих йому для зберігання або
інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд
зобов'язаний перевірити, чи належить
відповідач до категорії працівників, з
якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути
укладено такий договір та чи був він
укладений. При відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладена лише обмежена
матеріальна відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди (п.8).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок
доказування наявності умов для
притягнення працівника до
матеріальної відповідальності
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Відсутність
підстави чи хоча б однієї з умов
матеріальної відповідальності
виключає можливість притягнення
працівника до матеріальної
відповідальності.

Так, в обґрунтування своєї позиції
позивачем надано в розпорядження суду
копію протоколу інвентаризаційної
комісії від 19.11.2010 року, яка проведена
через півроку після звільнення
відповідача та в якій зазначена сума
нестачі в розмірі 21718,33 грн, яка не
відповідає розміру матеріальної шкоди
заявленої позивачем.

Крім цього, позивачем надано копію
довідки за 2010р. про те, що нестача
становить 24930,66 грн.

Разом з тим, суд не може прийняти дано
довідку, як належний доказ, оскільки
довідка не зрозуміло ким складена і
ніким не підписана.

Наявні в матеріалах справи накладні №
25 від 27.04.2010 року, № 31 від 29.04.2010 року, № 37
від 05.05.2010 року про передачу на склад
ОСОБА_1 матеріальних цінностей не
підтверджує розмір заподіяної
відповідачем шкоди, а лише підтверджує
прийняття цих цінностей на склад
відповідачем.

Протягом розгляду цивільної справи
представник позивача не скористався
своїми процесуальними правами та не
надав до суду жодного належного та
допустимого доказу, який би містив
інформацію щодо предмету доказування,
а сааме: акт передачі матеріальних
цінностей при звільненні, про
наявність вини відповідача у недостачі
та не відшкодування матеріальної
шкоди, завданої працівником під час
виконання своїх трудових обов'язків в
сумі 24930,66 грн..

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 129 Конституції
України, ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2
ЦПК України сторони зобов'язані подати
свої докази чи повідомити про них суд
до або під час попереднього судового
засідання у справі. Суд лише сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Оглянувши надані позивачем докази на
підтвердження своєї позиції, оцінивши
їх належність, допустимість і
достовірність, суд дійшов до висновку
про те, що обставини, на які посилається
позивач, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
тому позовні вимоги не підлягають
задоволенню.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
130, 132, 134, 135, 138 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 60,
208, 209, 213, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

У позові Головного управління охорони
водних біоресурсів у м. Києві
(Головрибвод) до ОСОБА_1 про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівником при виконанні трудових
обов'язків - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене в
загальному порядку. У цьому разі строк,
протягом якого розглядалася заява, не
включається до строку на апеляційне
оскарження рішення.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: