Справа № 433/205/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2014 року, Троїцький районний суд
Луганської області у складі:

головуючого судді Суського О.І.,

при секретарі Яковлєвій В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Троїцьке цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ
«Лотуре-Агро» про визнання недійсним
договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов вищезазначений позов,
в обґрунтування якого вказано, що з 2007
року ТОВ «Лотуре-Агро» користується
належною позивачу земельною ділянкою
площею 7,9730 га, яка розташована на
території Тимонівської сільської ради
Троїцького району Луганської області,
право власності на яку посвідчено
державним актом на право приватної
власності на землю серії IV-ЛГ № 099020 на
підставі договору оренди землі,
зареєстрованого 30 березня 2007 року.
Позивач вказує на те, що сам по собі
процес укладення договору мав суто
суб'єктивний характер, а саме позивача
повідомили про розмір та строки
отримання орендної плати, однак самого
договору оренди землі, акту
прийому-передачі, визначення меж
земельної ділянки та угоди щодо умов
сплати, позивач не підписував. До цього
часу, ТОВ «Лотуре-Агро» так і не надало
позивачу примірника договору оренди
землі, неодноразові звернення до
товариства з цього приводу позитивного
результату не надавали, у зв'язку з чим
позивач був змушений звернутися до
правоохоронних органів. В ході
проведення перевірки правоохоронними
органами було з'ясовано, що згідно
відповіді на запит відділу Держкомзему
у Троїцькому районі Луганської області
від 26 липня 2013 року № 06-01/0929 відповідно
до відомостей ТОВ «Лотуре-Агро» про
наявність земельних ділянок станом на
01 грудня 2012 року дійсно був укладений
договір оренди на земельну ділянку між
ТОВ «Лотуре «Агро» позивачем на 10
років, який зареєстровано 30 березня 2007
року за номером 254870/47. Позивач
вказує, що неодноразово звертався до
відповідача з вимогою про повернення
належної йому земельної ділянки,
ставлячи до відома останнього, що він
не має ніякого наміру підтримувати
будь-які договірні відносини з
відповідачем щодо зазначеної вище
земельної ділянки. Однак, відповідач у
добровільному порядку повернути
належну позивачу земельну ділянку
відмовляється, посилаючись на
наявність вказаного договору оренди
землі, який ним не укладався і не
підписувався, та нарахування ним
згідно вказаного договору орендної
плати, використовуючи таким чином дану
земельну ділянку без належної на те
правової підстави. Також позивач
вказує про те, що на даний час йому
стало відомо, що в порушення ст. 15
Закону України «Про оренду землі» від
06 жовтня 1998 року з наступними змінами
даний договір не місить однієї з
істотних умов, а саме: умови передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.
Таким чином, позивач просить суд
визнати зазначений договір оренди
земельної ділянки недійсним.

Позивач у судове засідання не з'явився,
надав до суду заяву, згідно якої
просить суд задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі, справу просить
розглянути без його участі.

ТОВ «Лотуре-Агро» свого представника у
судове засідання не направило, до суду
надійшли заперечення на позовні
вимоги, оскільки спірні договори
відповідають нормам чинного
законодавства, просить застосувати до
спірних правовідносин строк позовної
давності та відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Суд, з метою дотримання визначених
законодавством процесуальних строків
розгляду цивільної справи, вважає
можливим розглянути вказану справу без
участі сторін по справі.

Суд вивчивши та проаналізувавши
матеріали справи, встановив наступні
факти та відповідні їм правовідносини.

Судом було встановлено, що між ОСОБА_1
та ТОВ «Лотуре-Агро» було укладено
договір оренди землі без номеру та
дати, який зареєстровано 30 березня 2007
року за № 254870/47 (а.с.17-24).

Предметом вказаного договору є
земельна ділянка площею 7,9730 га, яка
належить позивачу та розташована на
території Тимонівської сільської ради
Троїцького району Луганської області,
право власності на яку посвідчено
державним актом на право приватної
власності на землю серії IV-ЛГ № 099020
(а.с.9)

Позивач звертався до правоохоронних
органів з приводу укладення та з
вимогою отримання на руки примірника
вказаного договору оренди землі, у
наслідок чого було отримано відповідь
на запит відділу Держкомзему у
Троїцькому районі Луганської області
№ 06-01/929 від 26 липня 2013 року про
неможливість надати примірник такого
договору (а.с.10).

На протязі 2007-2012 років позивач
отримував від ТОВ «Лотуре-Агро»
орендну плату за користування
зазначеною земельною ділянкою (а.с.30).

Так, у відповідності до ст. 2 Закону
України «Про оренду землі», відносини,
пов'язані з орендою землі, регулюються
Земельним кодексом України, Цивільним
кодексом України, цим Законом, законами
України, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до них, а
також договором оренди землі.

Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, суд може
захистити цивільне право або інтерес
способом, що встановлений договором
або законом.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом. Як
вбачається з матеріалів справи,
зазначені позивачкою обставини, якими
вона аргументує свої позовні вимоги,
доведені наданими до суду доказами.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведеності перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Згідно зі ст. 1. Закону України «Про
оренду землі», оренда землі - це
засноване на договорі строкове платне
володіння і користування земельною
ділянкою, необхідною орендареві для
проведення підприємницької та інших
видів діяльності.

Стаття 2 цього Закону передбачає, що
відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
цим Законом, законами України, іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди землі.

Відповідно до ст.20 Закону України «Про
оренду землі» і ч.1 ст.210 ЦК України,
договір оренди землі підлягає
державній реєстрації і вважається
укладеним з моменту такої реєстрації.

Відповідно до вимог ст. 15 Закону
України «Про оренду землі» в редакції,
що діяла на час реєстрації Договорів,
істотними умовами договору оренди
землі є: об'єкт оренди, строк дії
договору оренди, оренда плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
винесення і перегляду та
відповідальності за її несплату, умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду, умови збереження стану об'єкта
оренди, умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю, умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві, існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки, визначення сторони,
яка несе ризик випадкового
пошкодження або знищення об'єкта
оренди чи його частини,
відповідальність сторін, умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї із істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Вивчивши договір оренди землі, суд
приходить до висновку, що в порушення
ст. 15 Закону України «Про оренду землі»
від 06 жовтня 1998 року з наступними
змінами укладений договір не містять
однієї з істотних умов, а саме: умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Згідно з пунктом 15 розділу Х
«Перехідних положень» Земельного
Кодексу України до 1 січня 2013 року не
допускається купівля-продаж або іншим
способом відчуження земельних ділянок
і зміна цільового призначення
(використання) земельних ділянок, які
перебувають у власності громадян та
юридичних осіб для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
земельних ділянок, виділених в натурі
(на місцевості) власникам земельних
часток (паїв) для ведення особистого
селянського господарства, а також
земельних часток (паїв), крім передачі
їх у спадщину, обміну земельної ділянки
на іншу земельну ділянку відповідно до
закону та вилучення (викупу) земельних
ділянок для суспільних потреб.

Відповідно до ч. 5 ст. 93 Земельного
кодексу України право оренди земельної
ділянки може відчужуватися, у тому
числі продаватися на земельних торгах,
а також передаватися у заставу,
спадщину, вноситися до статутного
капіталу власником земельної ділянки -
на строк до 50 років, крім випадків,
визначених законом.

Згідно зі ст. 133 Земельного кодексу
України у заставу можуть передаватися
земельні ділянки, які належать
громадянам та юридичним особам на
праві власності, а також права на них -
право оренди земельної ділянки, право
користування чужою земельною ділянкою
для сільськогосподарських потреб
(емфітевзис), право користування чужою
земельною ділянкою для забудови
(суперфіцій), якщо інше не передбачено
законом.

Діюче земельне законодавство допускає
передачу у заставу або до статутного
фонду товариства права оренди
земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
яка перебуває у власності громадянина.

Таким чином, саме сторони у договорі
оренди земельної ділянки мали
врегулювати питання про можливість або
неможливість передачі у заставу або до
статутного фонду товариства
означеного майнового права.

Спірний договір оренди землі пройшов
державну реєстрацію, виконувався
сторонами, отже є укладеними.

Проте, в укладеному між сторонами
Договорі оренди земельної ділянки
зазначена умова відсутня. Крім того,
судом встановлено, що спірний договір
також має ряд інших недоліків, які були
встановлені при розгляді даної справи
по суті.

Зокрема, п. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» встановлено, що
однією з істотних умов є орендна плата
із зазначенням її розміру,
індексації, форм платежу, строків,
порядку її внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату.

Порушуючи вимоги даної норми, в розділі
3 Договору не зазначено строків
орендної плати, що, в свою чергу,
призводить до порушення права
орендодавця, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 24
Закону України «Про оренду землі», на
своєчасне отримання орендної плати.

Крім цього відсутність вказаної вище
істотної умови Договору оренди землі
унеможливлює виконання п.5 розділу 3
Договору, щодо справляння пені в
розмірі 0,3% несплаченої суми за кожний
день прострочення невнесеної орендної
плати.

П. 2 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі» однією з істотних умов договору
передбачено, строк дії договору оренди
землі. Згідно приписів ст. 19 вказаного
вище Закону строк дії договору оренди
землі визначається за згодою сторін,
але не може перевищувати 50 років; при
передачі в оренду
сільськогосподарських угідь для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
строк дії договору оренди земельних
ділянок визначається з урахуванням
періоду ротації основної сівозміни
згідно з проектами землеустрою. Проте
всупереч вимог вказаного вище ЗУ «Про
оренду землі» в п. 1 розділу 2 Договору
вказано «Договір укладено на десять
років», однак при зазначенні даної
істотної умови не враховано період
ротації основної сівозміни.

Крім цього, в порушення вимог Постанов
Кабінету Міністрів України №220 від 03
березня 2004 року «Про затвердження
Типового договору оренди землі», в
договорі оренди землі відсутні дата,
місяць та рік його складання.

Також, п. 5 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» встановлено, що однією з
істотних умов є умови збереження стану
об'єкта оренди.

В розділі 4 Договору «Умови
використання земельної ділянки»
зазначені умови збереження стану
об'єкту, а саме «дотримання екологічної
безпеки землекористування та
збереження родючості ґрунтів,
додержання державних стандартів, норм
та правил», проте в договорі не
зазначені інші конкретні умови
збереження об'єкту оренди передбачені
чинним законодавством. Зазначена умова
договору не відповідає природі Закону
України «Про охорону земель» та
Земельного кодексу України, якими
передбачено умови збереження об'єкту
оренди (земельної ділянки), які
визначені як система заходів
спрямованих на охорону земель з метою
їх збереження, які зобов'язані
виконувати як власники, так і
користувачі земельних ділянок, тому не
можна вважати дану мову, як зазначену в
договорі.

Згідно статті 162 Земельного Кодексу
України охорона земель - це система
правових, організаційних, економічних
та інших заходів, спрямованих на
раціональне використання земель,
запобігання необгрунтованому
вилученню земель
сільськогосподарського і
лісогосподарського призначення,
захист від шкідливого антропогенного
впливу, відтворення і

підвищення родючості ґрунтів,
підвищення продуктивності земель
лісогосподарського призначення,
забезпечення особливого режиму
використання земель
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико- культурного
призначення.

Згідно п.п. а, б, в, ґ статті 164 Земельного
кодексу України охорона земель
включає:

а) обґрунтування і забезпечення
досягнення раціонального
землекористування;

б) захист сільськогосподарських угідь,
лісових земель та чагарників від
необгрунтованого їх вилучення для
інших потреб;

в) захист земель від ерозії, селів,
підтоплення, заболочування, вторинного
засолення, переосушення, ущільнення,
забруднення відходами виробництва,
хімічними та радіоактивними
речовинами та від інших несприятливих
природних і техногенних процесів;

ґ) попередження погіршення естетичного
стану та екологічної ролі
антропогенних ландшафтів;

д) консервацію деградових і
малопродуктивних
сільськогосподарських угідь.

Згідно статті 35 Закону України «Про
Охорону Земель» власники і
землекористувачі, в тому числі
орендарі, земельних ділянок при
здійсненні господарської діяльності
зобов'язані: дотримуватися вимог
земельного та природоохоронного
законодавства України; проводити на
земельних ділянках господарську
діяльність способами,які не завдають
шкідливого впливу на стан земель та
родючість ґрунтів; підвищувати
родючість ґрунтів та зберігати інші
корисні властивості землі на основі
застосування екологобезпечних
технологій обробітку і техніки,
здійснення інших заходів, які
зменшують негативний вплив на ґрунти,
запобігають безповоротній втраті
гумусу, поживних елементів
тощо;дотримуватися стандартів,
нормативів при здійсненні
протиерозійних, агротехнічних,
агрохімічних, меліоративних та інших
заходів, пов'язаних з охороною земель,
збереженням і підвищенням родючості
ґрунтів; надавати відповідним органам
виконавчої влади та органам місцевого
самоврядування відомості про
застосування пестицидів та
агрохімікатів; сприяти систематичному
проведенню вишукувальних,
обстежувальних, розвідувальних робіт
за станом земель, динамікою родючості
ґрунтів; своєчасно інформувати
відповідні органи виконавчої влади та
органи місцевого самоврядування щодо
стану, деградації та забруднення
земельних ділянок; забезпечувати
додержання встановленого
законодавством України режиму
використання земель, що підлягають
особливій охороні; забезпечувати
використання земельних ділянок за
цільовим призначенням та
дотримуватися встановлених обмежень
(обтяжень) на земельну ділянку;
забезпечувати захист земель від
ерозії, виснаження, забруднення,
засмічення, засолення, осолонцювання,
підкислення, перезволоження,
підтоплення, заростання бур'янами,
чагарниками і дрібноліссям; уживати
заходів щодо запобігання негативному і
екологонебезпечному впливу на
земельні ділянки та ліквідації
наслідків цього впливу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

До актів цивільного законодавства,
безумовно, належить і ЗУ «Про оренду
землі».

Тобто, правочин може бути визнаний
недійсним, якщо він укладений з
порушенням вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України способом захисту цивільних
прав та інтересів може бути визнання
правочину недійсним.

Що стосується нарахування
відповідачем позивачу орендної плати
за користування належною позивачу
земельною ділянкою, слід зазначити
наступне.

В п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
звернено увагу судів на ту обставину,
що виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним, а тому не
може бути доказом дійсності даного
договору факт отримання позивачем від
відповідача платежів за користування
земельною ділянкою протягом 2007-2013
років та вказане не є ніяким чином
фактом схвалення позивачем спірного
договору оренди землі.

Таким чином, обраний позивачем спосіб
захисту своїх цивільних прав та
інтересів цілком відповідає вимогам
діючого цивільного законодавства,
договір оренди землі, укладений між
сторонами, є укладеним з часу державної
реєстрації, і на той час діяла норма
ст.15 ЗУ «Про оренду землі», згідно якої
однією з істотних умов договору є
передача у заставу та внесення в
статутний фонд права оренди земельної
ділянки, проте такі суттєві умови
відсутні в договорі оренди землі, а
також має місце ряд інших недоліків,
які було допущено при укладенні
спірного договору, який є предметом
спору, у зв'язку з чим, суд вважає за
необхідне позовні вимоги задовольнити
у повному обсязі.

Окремо потрібно зазначити, що позивач
звернувся із своїми вимогами в рамках
строку позовної давності.

Згідно ст. 256, 257 ЦКУ позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Ч. 1 ст. 261 ЦКУ вказує, що перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Також, згідно п. 28 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06
листопада 2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
перебіг позовної давності щодо вимог
про визнання правочинів недійсними
обчислюється не з моменту вчинення
правочину, а відповідно до частини
першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Оскільки позивач отримав доступ до
спірного договору і, відповідно,
довідався про порушення його права
лише після 26 липня 2013 року (а.с.10),
початком перебігу позовної давності є
саме зазначена дата, а саме дата
отримання відповіді на запит, після
чого позивач отримав примірник
спірного договору оренди землі на руки.

Таким чином, суд знаходить
обґрунтованими позовні вимоги та
вважає за необхідне їх задовольнити у
повному обсязі.

Судові витрати по справі у вигляді
сплаченого судового збору згідно ч. 1
ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню
з ТОВ «Лотере-Агро» на користь
позивача.

На підставі вищевикладеного, ст. ст. 10,
11, 16, 203, 210, 215 ЦК України, ст.ст. 93, 133, 162, 164
Земельного Кодексу України, ст.ст. 1, 2, 15,
20 Закону України «Про оренду землі»,
пунктом 15 розділу Х «Перехідних
положень» Земельного Кодексу України,
керуючись ст.ст.10,11,33,60,88, 151-152,207,212-215, 224,
256-257, 261 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у
повному обсязі.

Визнати недійсним договір оренди землі
без номеру та дати, укладений між
ОСОБА_1, з однієї сторони, та ТОВ
«Лотуре-Агро», з іншої сторони,
зареєстрований 30 березня 2007 року за №
254870/47, предметом якого є земельна
ділянка площею 7,9730 га, яка розташована
на території Тимонівської сільської
ради Троїцького району

Луганської області, право власності на
яку посвідчено державним актом на
право приватної власності на землю
серії ІV-ЛГ № 099020.

Стягнути з ТОВ «Лотуре-Агро» на користь
ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1),
- 243 (двісті сорок три) гривні 60
(шістдесят) копійок витрат, пов'язаних
із сплатою судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя