Справа № 442/7249/13
Головуючий у 1 інстанції: Крамар
Провадження № 22-ц/783/2334/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3, представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_6
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 12 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про усунення
перешкод у користуванні майном шляхом
зобов'язання звільнити підвальне
приміщення, -

в с т а н
о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_7, на підставі статей 316, 319, 391 ЦК
України, звернулася в суд з
вищевказаним позовом, у якому просить:
зобов?язати відповідачів ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 усунути перешкоди у
користуванні приміщеннями підвалу під
цифрою ІІ - площею 1,0 кв.м., приміщенням
під цифрою ІІІ площею 1,7 кв.м. та
приміщенням під цифрою IV площею 4,0 кв.м.
в належному ОСОБА_7 на праві приватної
власності будинку АДРЕСА_1 шляхом
зобов?язання відповідачів звільнити
дані приміщення. В обґрунтування
позовних вимог посилається на те, що 06
грудня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_9 були укладені договори
купівлі - продажу відповідно 1/3 та 2/3
ідеальної частки житлового будинку, що
розташований за адресою: АДРЕСА_1
(колишня АДРЕСА_1). Дані договори
зареєстровані у Державному реєстрі
правочинів за № 5420976 та № 5421152. У
відповідності до акту
приймання-передачі від 06 травня 2013 року
одноквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1 площа його підвальних
приміщень становить 55,8 кв.м. Інших
співвласників будинку не має. Однак,
відповідачі самовільно зайняли
частину підвальних приміщень площею 6,7
кв. (а саме, згідно поверхового плану
будинку за 1948 рік площею 4,0 + 1,7 + 1, 0 кв.м.)
і тим самим створюють перешкоди ОСОБА_7
у користуванні цими приміщеннями. На
прохання позивачки звільнити
підвальні приміщення, відповідачі
відмовляються в категоричній формі
мотивуючи тим, що вони користуються
підвалами в будинку АДРЕСА_1 з дозволу
Будинкової управи м. Дрогобича. Жодних
підтверджуючих документів на
підтвердження своїх слів вони не
надали. Таким чином, відповідачі своїми
протиправними діями порушують її право
на вільне користування приватною
власністю.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_7 задоволено.

Зобов?язано ОСОБА_4 та ОСОБА_6 усунути
прешкоди у користуванні приміщеннями
підвалу під цифрою ІІ - площею 1,0 кв.м.,
приміщенням під цифрою ІІІ - площею 1,7
кв.м. та приміщенням під цифрою ІV -
площею 4,0 кв.м. в належному ОСОБА_7 на
праві приватної власності будинку
АДРЕСА_1 шляхом звільнення даних
приміщень ОСОБА_4 та ОСОБА_6.

Рішення оскаржили ОСОБА_4 та ОСОБА_6.
Вважають, що рішення суду першої
інстанції є незаконним та
необґрунтованим, таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Стверджують, що
судом першої інстанції не було взято до
уваги те, що спірний підвал не
перебуває у власності позивачки,
відтак вона не має права вимагати
усунення перешкод у користуванні
майном. Зазначають, що суду не слід було
брати до уваги акт приймання-передачі
житлового будинку АДРЕСА_1, оскільки
він містить невідповідність щодо
відомостей про підвальне приміщення
будинку. Вважають помилковим висновок
суду про те, що вони самовільно зайняли
частину підвальних приміщень площею 6,7
кв. м., оскільки цей підвал отримав ще її
(відповідачки ОСОБА_4) батько - ОСОБА_11
разом з квартирою АДРЕСА_2 у 1958 році по
обміну. Крім цього, судом не надано
належної оцінки показанням свідків,
зокрема ОСОБА_12, яка підтвердила
одержання батьком відповідачки
квартири та підвалу по обміну. Свідок
ОСОБА_9 в судовому засіданні також
зазначив, що він при продажі будинку
повідомив позивачку, що спірний підвал
не входив у приватизацію будинку та що
він належить сім`ї ОСОБА_4. Крім того,
суд першої інстанції, оглянувши
письмові пояснення попереднього
власника будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_8,
відмовив у долученні їх до матеріалів
справи. В даних поясненнях ОСОБА_8
зазначала, що вона особисто
приватизовувала будинок АДРЕСА_1,
займалася виготовленням технічного
паспорту на цей будинок, і спірний
підвал не був зазначений в технічному
паспорті, оскільки він відносився до
квартири АДРЕСА_2. Просять скасувати
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12
листопада 2013 року та ухвалити нове,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» роз'яснено, що, перевіряючи
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення, суд
апеляційної інстанції повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права. При перегляді судових рішень
необхідно виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав
щодо перегляду судових рішень в
апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК,
що визначає підстави перегляду
судового рішення в такому разі, і
відповідно до неї та наданих суду
апеляційної інстанції повноважень
формулює резолютивну частину своєї
ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позов, міськрайонний суд
зазначив, що позивач своїми доказами
довела та переконала суд, що
відповідачі самовільно зайняли
частину підвальних приміщень площею 6,7
кв. (а саме, згідно поверхового плану
будинку АДРЕСА_1 за 1948 р. та 1967 рік
площею 4,0 + 1,7 +1,0 кв.м.) і тим самим
створюють перешкоди у користуванні
цими приміщеннями власнику будинку
ОСОБА_7 та порушують її право на вільне
користування приватною власністю.

Проте погодитись з такими висновками
суду не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме договорів купівлі-продажу 1/3 та 2/3
ідеальних часток житлового будинку
АДРЕСА_1 від 26 грудня 2012 року, укладених
між продавцями ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_9
та покупцем ОСОБА_7, витягу про державну
реєстрацію прав, витягу з Державного
реєстру правочинів, позивачка купила
та є власником житлового будинку
АДРЕСА_1. Документом, що підтверджував
право власності продавців було
свідоцтво про право власності на
будинок, видане 31.10.2005 року Комісією з
питань приватизації житла при
виконкомі Дрогобицької міської ради
(а.с. 4-5, 6-7).

Будь-яких доказів того, що предметом
даних договорів купівлі-продажу було
спірне підвальне приміщення під цифрою
ІІ - площею 1,0 кв.м., приміщенням під
цифрою ІІІ - площею 1,7 кв.м. та
приміщенням під цифрою ІV - площею 4,0
кв.м. - немає.

Будинки АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 є єдиною
спорудою і розділяються лише суміжною
капітальною стіною.

Судом встановлено і це не
заперечується позивачкою та її
представником, що власником квартири
АДРЕСА_2 є відповідачка ОСОБА_4 таке
підтверджується і актом
приймання-передачі житлового будинку
за липень 2013 року (а.с. 30).

З технічного паспорту на приватизовану
квартиру - одноквартирний будинок
АДРЕСА_1 видно, що до вказаного будинку
відноситься підвал (21,4 та 19,2) (а.с. 26).

Як вбачається з поверхового плану
будинку АДРЕСА_1 (раніше буд. АДРЕСА_1)
спірний підвал площею 1,0, 1,8, 4,0 до
будинку АДРЕСА_1, що був придбаний
позивачкою згідно зазначених вище
договорів купівлі-продажу, не
відноситься (а.с. 16 - зворот).

Показаннями свідка ОСОБА_9 - продавця 2/3
ідеальних часток житлового будинку
АДРЕСА_1 позивачці ОСОБА_7,
стверджується, і це відображено в
оскаржуваному рішенні, що підвал у
приватизацію квартири (буд. АДРЕСА_1) не
входив, він та його сім?я ним не
користувалися і на нього не
претендували. Підвальні приміщення
знаходяться під будинком АДРЕСА_1 і
ними завжди користувалися ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_12, яка являється сусідкою
сторін показала, що з 1967 року проживає у
кв. АДРЕСА_4 (колишня адреса - АДРЕСА_4) в
м. Дрогобичі. Колись там був один
власник, який побудував будинки
АДРЕСА_2, а потім АДРЕСА_1. В 1947 році цей
власник виїхав і будинок поділився на
три квартири. Спільний вхід в підвал
був з АДРЕСА_1, вхід на горище з АДРЕСА_2,
електролічильники знаходяться в
будинку АДРЕСА_2, подвір?я спільне.
Окремого підвалу в будинку АДРЕСА_2
немає, підвал в будинку АДРЕСА_1 завжди
спільний на два будинки 13 і 15.

Копія витягу з журналу внутрішніх
обмірів і підрахунку плош приміщень
будівлі по АДРЕСА_3 за 1967 рік та копія
акту приймання-передачі
одноквартирного житлового будинку
АДРЕСА_1 від 06 травня 2013 року (а.с. 13, 20) не
можуть слугувати підставю задоволення
вказаного позову.

Наведене свідчить, що позивачкою не
доведено порушення її прав як власника
будинку АДРЕСА_1, а тому рішення суду
першої інстанції на підставі ч. 1 п. 2 ст.
309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 2, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_6
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 12
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_7 до
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про усунення перешкод у
користуванні майном шляхом
зобов'язання звільнити підвальне
приміщення - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.