Справа № 135/104/13- ц Провадження №
22-ц/772/1083/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Патраманський І. О.Категорія:
46 Доповідач: Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Стадника І.М., Голоти Л.О.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ладижинського міського суду
Вінницької області від 20 лютого 2014 року
в цивільній справі за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності, поділ
спільного майна подружжя, виділ його в
натурі та зустрічним позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ автомобіля ,-

в с т а н о в и л а :

В січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 22 липня 2004 року
вона познайомилась з відповідачем. На
той час її попередній шлюб був уже
розірваний. Хоча у відповідача шлюб не
був розірваний, вони почали проживати
однією сім'єю, вести спільне
господарство з 14 жовтня 2004 року та для
цього винайняли квартиру.

24 січня 2005 року Гайсинським районним
судом був розірваний шлюб ОСОБА_2 з його
колишньою дружиною. З листопада 2005 року
до 01 травня 2006 року вони проживали за
адресою АДРЕСА_1. Під час спільного
проживання розпочали пошук власного
житла, яке б влаштовувало сім'ю. 19
травня 2005 року за спільні кошти
придбали незакінчений будівництвом
житловий будинок 53% готовності
розташований за адресою АДРЕСА_2.
Договір купівлі-продажу будинку був
укладений на ім'я відповідача. Разом з
будинком була придбана земельна
ділянка розташована за тією ж адресою
площею 0,0941 га. цільове призначення якої
- для будівництва і обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд. Договір купівлі-продажу
земельної ділянки був укладений також
на ім'я відповідача.

Після придбання нерухомості за спільні
кошти, сторони здійснювали добудову
будинку і 01 травня 2006 року перейшла
туди жити.

14 жовтня 2006 року вони зареєстрували
шлюб в Ладижинському міському відділі
реєстрації актів цивільного стану
Вінницької області, актовий запис № 169.
19.01.2007 року ними було отримано
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно - житловий будинок по
АДРЕСА_2, а 07.05.2010 року на земельну
ділянку був виданий акт серії ЯЛ № 517511.

Позивачка вважає, що придбала
зазначений будинок і земельну ділянку
за спільні кошти під час і за спільні
кошти закінчили добудову будинку, а
тому просила суд встановити факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу її та ОСОБА_2 у період
з 25 січня 2005 року по 14 жовтня 2006 року,
визнати спільною сумісною власністю
подружжя спірний будинок та спірну
земельну ділянку. Визнати за
позивачкою право власності на ? частину
спірного будинку та на ? земельної
ділянки, розділити спільне майно
подружжя в натурі.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_3, в якому зазначив, що
під час перебування у шлюбі з
відповідачкою ними спільно у 2007 році
було придбано автомобіль «KIASPORTEGE 2.01»,
2007 року випуску, д/н НОМЕР_1.

Просив розділити спільне майно
подружжя, виділивши ОСОБА_3 на праві
приватної власності вказаний
автомобіль, а з неї стягнути на його
користь 47500 грн. грошової компенсації
за належну йому ? частку в автомобілі.

Рішенням Ладижинського міського суду
Вінницької області від 20 лютого 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано
житловий будинок АДРЕСА_2 спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_2. Визнано земельну ділянку
площею 0,0941 га., кадастровий №
:07:002:0105, розташовану під АДРЕСА_2,
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Розділено спільну сумісну власність
подружжя. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на ? частину земельної
ділянки розташованої під АДРЕСА_2 та за
ОСОБА_2 право власності на ? частину
земельної ділянки. Поділено в натурі
земельну ділянку відповідно до другого
варіанту поділу, виділивши у приватну
власність ОСОБА_3 частину земельної
ділянки, позначеної на план-схемі
додатку до висновку експерта «ділянка
2», а у приватну власність ОСОБА_2
земельну ділянку, позначену на схемі
додатку до висновку експерта «ділянка
3».

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ?
частину та за ОСОБА_2 право власності на
? частину домоволодіння АДРЕСА_2.
Розділено в натурі зазначене
домоволодіння між сторонами за 2
(другим) варіантом судової
будівельно-технічної експертизи.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
грошову компенсацію за відступ від
ідеальної частки будинку в розмірі 4308,
36 грн.. Для ізоляції окремих виділених
частин спірного домоволодіння по
другому варіанту поділу, зобов'язано
сторони, з урахуванням Державних
будівельних норм, виконати відповідні
переобладнання. Роботи по ізоляції
окремих квартир та приміщень кожна
сторона проводить за власний рахунок.
Кожну із виділених частин будинку
сторони також повинні обладнати
окремими системами електропостачання,
газопостачання, водопостачання та
опалення. Всі переобладнання та
перепланування необхідно виконати з
дозволу місцевих органів влади.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
2295,98 коп. судового збору, сплаченого при
поданні позовної заяви, 2570,4 грн.
понесених на проведення експертизи, 3000
грн. витрат на правову допомогу.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ автомобіля
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право
власності на автомобіль марки «КІАSPORTAGE
2.01», д.н.з. № НОМЕР_1, 2007 року випуску,
вартістю 95000 грн. та виділено їй цей
автомобіль у приватну власність.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію за його частку в
автомобілі, в розмірі 47500 грн.. Стягнуто
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 475 грн.
судового збору, сплаченого при поданні
зустрічної позовної заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення Ладижинського міського суду
Вінницької області від 20 лютого 2014 року
в частині встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя,
визнання права власності, поділ
спільного майна подружжя та виділення
його в натурі скасувати, посилаючись на
те, що вважає рішення суду незаконним
та несправедливим в зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи. Суд прийняв до уваги
одні докази, залишивши без належної
оцінки інші, рішення базується на
припущеннях свідків, які нічим не
підтверджені.

Ухвалити нове рішення, яким частково
задовольнити позов ОСОБА_3, визнавши
факт проживання однією сім'єю з часу
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю подружжя з
часу реєстрації шлюбу, поділ спільного
майна подружжя та виділення його в
натурі. Провести поділ спільного
сумісного майна подружжя по варіанту №
4 висновку судової
будівельно-технічної експертизи,
виділивши 47% житлового будинку ОСОБА_2
та 23% будинку позивачці ОСОБА_3.

В частині задоволення зустрічного
позову ОСОБА_2 про поділ автомобіля
рішення суду сторонами не
оскаржується.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи із наступного.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог по первісному позову,
районний суд виходив с того, що з
показів допитаних в судовому засіданні
свідків суду доведено, що з 25 січня 2005
року і по день звернення до суду ОСОБА_3
та ОСОБА_2 проживали однією сім'єю,
спочатку без реєстрації шлюбу, а з 14
жовтня 2006 року - у зареєстрованому
шлюбі.

З 25 січня 2005 року по 14 жовтня 2006 року
вони не перебували у будь-якому іншому
шлюбі і між ними склалися усталені
відносини, що притаманні подружжю, а
саме: вони проживали однією сім'єю
спочатку в квартирах, які разом
винаймали для цієї мети; мали спільний
сімейний бюджет; вели спільне
господарство щодо придбання предметів
побуту та щоденного вжитку, купівлі
продуктів харчування, спільного
приготування та вживання їжі; вони
виявляли піклування та турботу один
про одного, вони були пов'язані
спільним побутом, мали взаємні права та
обов'язки. З метою покращення своїх
житлових умов вони разом підшукували
для придбання житловий будинок, а 19.05.2005
року за спільні кошти придбали
незакінчений будівництвом житловий
будинок АДРЕСА_2, готовністю 53%, а також
земельну ділянку, розташовану за тією ж
адресою. За спільні кошти вони
здійснили добудову даного будинку і з 1
травня 2006 року стали в ньому проживати.

Проте повністю з такими висновками
погодитись не можна, так як вони не
відповідають обставинам справи, суд
неправильно застосував норми
матеріального права.

Судом установлено, що 25 січня 2005 року
ОСОБА_2 розірвав шлюб з бувшою дружиною
ОСОБА_4. 28 квітня 2005 року відповідач за
первісним позовом ОСОБА_2 продав
належну йому на праві приватної
власності частину житлового будинку із
господарськими спорудами, що
знаходиться по АДРЕСА_3 за 25 000 грн., що
підтверджується договором
купівлі-продажу частки житлового
будинку від 28.04.2005 року (а.с. 60). 19 травня
2005 року ОСОБА_2 придбав за 35 000 грн.
незакінчений будівництвом житловий
будинок 53% готовності, що розташований
в АДРЕСА_2 на приватизованій земельній
ділянці, яку відповідач придбав згідно
договору купівлі-продажу від 19.05.2005
року (а.с. 12-13).

14 жовтня 2006 року позивачка за первісним
позовом ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2
зареєстрували шлюб в Ладижинському
міському відділі реєстрації актів
цивільного стану Вінницької області,
актовий запис №169. Актом державної
приймальної комісії про готовність
закінченого будівництвом об'єкта від
20.12.2006 року вирішено, що приватний
житловий будинок індивідуального
забудовника ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 готовий
до введення в експлуатацію, а 19.01.2007
року відповідач ОСОБА_2 отримав
свідоцтво про право власності на
зазначений будинок. Державний акт на
право власності на земельну ділянку, що
розташована за зазначеною вище
адресою, відповідач отримав 07.05.2010 року.

В постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від
12.12.2012 року, № 6-148цс12, прийнятої за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, визначено правову
позицію по вибору правової норми, що
підлягає застосуванню до таких спірних
правовідносин.

Верховний Суд України встановив, що
згідно з ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є
сімейний союз жінки та чоловіка,
зареєстрований у державному органі
реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази:
ведення спільного господарства,
наявності у сторін спільного бюджету,
проведення спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як
ст. 60 СК України презюмує, що майно,
набуте під час шлюбу, належить
чоловікові і жінці на праві спільної
сумісної власності.

Враховуючи зазначену вище правову
позицію вбачається, що при
встановленні факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу суду
надаються документи та докази того, що
між такими особами мали місце фактичні
шлюбні стосунки (свідоцтва про
народження дітей, довідки з місця
проживання, свідчення свідків, листи
ділового та особистого характеру тощо).
Також це можуть бути: свідоцтво про
смерть одного із "подружжя", свідоцтва
про народження дітей, в яких чоловік у
добровільному порядку записаний як
батько, виписки з погосподарських
домових книг про реєстрацію чи
вселення; докази про спільне придбання
майна як рухомого, так і нерухомого
(чеки, квитанції, свідоцтва про право
власності); заяви, анкети, квитанції,
заповіти, ділова та особиста переписка,
з яких вбачається, що "подружжя" вважали
себе чоловіком та дружиною,
піклувалися один про одного; довідки
житлових організацій, сільських рад
про спільне проживання та ведення
господарства тощо.

Задовольняючи первісний позов, міський
суд в основу рішення поклав показання
свідків про те, що позивачку та
відповідача бачили разом, деякі свідки
вказували на те, що сторони жили
спільно однією сім'єю, вели спільне
господарство. При цьому суд визнав ці
докази достовірними та необґрунтовано
відхилив докази й заперечення
відповідача про те, що вони були лише
знайомі, а більш тісні стосунки виникли
під кінець 2005 року на початку 2006 року та
офіційно були оформленні майже через
півтора року після придбання майна.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції залишив поза увагою те, що
відповідач, не заперечуючи факту
зустрічей та інтимних стосунків з
позивачкою, факт проживання однією
сім'єю та ведення спільного
господарства з останньою не визнавав.
Не врахував суперечності в показах
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 щодо
місця проживання сторін однією сім'єю,
а також те, що сам факт найму квартир
для проживання сім'ї не є переконливим
відносно до заперечень його
відповідачем наявністю у сторін
власного житла та відсутністю перешкод
в проживанні в ньому сторонами. Не дав
оцінку показам свідка ОСОБА_9, яка
працює двірником на АДРЕСА_2 та
пояснила суду, що приблизно в вересні
2005 року ОСОБА_3 запитувала її хто купив
котедж АДРЕСА_2, а тільки в кінці 2005 року
бачила її на території
будинковолодіння.

Крім того, вирішуючи даний спір
необхідно враховувати правову позицію,
що висловлена в п. п. 23, 24 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
21.12.2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", де визначено, що не належить
до спільної сумісної власності майно
одного з подружжя, набуте особою до
шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі індивідуального
користування, в тому числі коштовності.
Також, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Проте суд першої інстанції, в порушення
ст. 213 ЦПК не зазначив, чому надає
перевагу одним доказам над іншими,
належним чином не перевірив доводи
позивачки ОСОБА_3 про те, що вона
надавала кошти відповідачу на
придбання спірного будинку та не
з'ясував джерело цих коштів. Однак
необґрунтовано відкинув твердження
відповідача про купівлю спірного майна
за кошти з продажу своєї частки
житлового будинку з підстав
непереконливості доказів щодо повної
суми коштів.

Поза увагою суду залишилися
заперечення відповідача щодо надання
йому позивачкою, яка не перебувала на
той момент в зареєстрованому шлюбі з
ним, значної суми коштів на придбання
незакінченого будівництвом житлового
будинку, в той час, коли ОСОБА_3 також
завершувала будівництво власного
будинку.

З огляду на наведене правових підстав
для визнання земельної ділянки площею
0,0941 га. та домоволодіння, що
розташовані по АДРЕСА_2 спільною
сумісною власністю, поділу їх, з
визнанням за позивачкою ОСОБА_3 права
власності на ? частину у суду не було,
оскільки позивачкою не доведено суду
факт придбання цього майна за час
спільного проживання сторін у справі
як подружжя.

Судова колегія вважає, що оскільки
відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що 47%
будинку, що добудовані з часу
реєстрації шлюбу сторонами, є спільною
сумісною власністю подружжя, що
підтверджується Актом державної
приймальної комісії про готовність
закінченого будівництвом об'єкта від
20.12.2006 року, поділ спільної сумісної
власності подружжя підлягає саме в ці
частині.

Оскільки ОСОБА_3 не надала суду
заперечень щодо розподілу будинку з
прибудовою за запропонованим
відповідачем варіантом, з двох
можливих, суд не вбачає підстав у
відмові в розподілу будинковолодіння
за 4 (четвертим) варіантом судової
будівельно-технічної експертизи ВВ
КНДІСЕ № 626/627/628/629/13-21 від 29.11.2013 року.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення
суду підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення, якщо
висновки суду не відповідають
обставинам справи і судом допущено
порушення або неправильне
застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ладижинського міського суду
Вінницької області від 20 лютого 2014 року
в частині визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя та його
розподілу скасувати та в ці частині
ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на
24/100 частини домоволодіння АДРЕСА_2,
вартістю 112181,61 грн..

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
76/100 частину домоволодіння АДРЕСА_2,
вартістю 347014,39 грн..

Розділити в натурі домоволодіння
АДРЕСА_2 за 4 (четвертим) варіантом
судової будівельно-технічної
експертизи ВВ КНДІСЕ № 626/627/628/629/13-21 від
29.11.2013 року.

Виділити у приватну власність ОСОБА_3
24/100 частки домоволодіння, а саме:
житлову кімнату ІІ-9, площею 17,9 кв.м.;
житлову кімнату ІІ-10, площею 12,9 кв.м.;
коридор ІІ-11, площею 8,1 кв.м.; санвузол
ІІ-12, площею 2,3 кв.м.; літній сад ІІ-3,
площею 41,8 кв.м. (разом площею 83,0 кв.м.).

Виділити у приватну власність ОСОБА_2
76/100 частки будинку, а саме: прихожа І-1,
площею 14,1 кв.м.; котельня І-2, площею 4,2
кв.м.: житлова кімната І-3, площею 21,8
кв.м.; кухня І-4, площею 11,4 кв.м.; санвузол
І-5, площею 5,7 кв.м.; коридор І-6, площею 3,7
кв.м.: госприміщення І-7, площею 39,8 кв.м.;
холл ІІ-8, площею 18,4 кв.м.; гараж 14, площею
44,3 кв.м.; гараж 15, площею 21,3 кв.м.;
госприміщення 16, площею 16,8 кв.м.; підвал
17, площею 20,0 кв.м. (разом площею 221,5 кв.м.),
погріб «А2/под».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію за відступ від
ідеальної частки будинку в розмірі 4270,56
грн..

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити.

В іншій частині рішення Ладижинського
міського суду Вінницької області від 20
лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)
Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис)
Стадник І.М.

(підпис) Голота Л.О.

"З оригіналом вірно"

Суддя апеляційного суду
Войтко Ю.Б.