печерський районний суд міста києва
справа № 757/254/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Кирилюк І.В.,при
секретарі:Гурніку А.І.,за участю:
позивача:ОСОБА_2,представника
відповідача:Кицуна Ю.І.,третьої
особи:Могильного О.М.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Інституту підготовки
кадрів Державної служби зайнятості
України за участю третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача
Ректора Інституту підготовки кадрів
Державної служби зайнятості України
Могильного Олексія Миколайовича про
поновлення на роботі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2)
звернулась до суду з позовом до
Інституту підготовки кадрів Державної
служби зайнятості України (далі -
відповідач, Інститут), в якому просить
скасувати догану щодо депреміювання її
в термін до 1 року (наказ від 12.11.2013 року);
визнати незаконним звільнення її з
роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України;
зобов'язати відповідача поновити її на
роботі, анулюючи наказ № 148-к від 28.11.2013
року.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що вона працювала в
Інституті з 06.12.2005 року на посадах
методист вищої категорії навчального
відділу, старший лаборант кафедри,
провідний фахівець відділу по роботі з
кадрами та оргпитань. 28.11.2013 року
позивача було звільнено за п. 3 ч. 1 ст. 40
КЗпП України. Позивач вважає таке
звільнення незаконним, оскільки
мотивація була надумана проректором
Інституту ОСОБА_6 та останнім докази
були сфальсифіковані.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 03.01.2014 року відкрито
провадження у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Інституту підготовки
кадрів Державної служби зайнятості
України про поновлення на роботі та
справу призначено до судового
розгляду.

28.01.2014 року на адресу суду надійшли
письмові пояснення позивача в яких
вона також просила стягнути з
відповідача кошти за час вимушеного
прогулу, відшкодувати моральну шкоду в
розмірі 2 000,00 грн., а також кошти за
вислугу років за 2009-2013 роки,
компенсувати витрати на ліки.

Протокольною ухвалою суду від 20.03.2014
року, відповідно до ст.ст. 35, 36 ЦПК
України, до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача залучено
Ректора Інституту підготовки кадрів
Державної служби зайнятості України
Могильного Олексія Миколайовича (далі -
третя особа, Ректор Могильний О.М.).

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги з викладених
в позовній заяві підстав з урахуванням
наданих письмових пояснень та просили
їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні щодо задоволення позову
заперечував, оскільки звільнення
відбулось з дотриманням вимог чинного
законодавства та просив в позові
відмовити.

Третя особа щодо задоволення позову
заперечувала.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, третьої
особи, пояснення свідків ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши та оцінивши
письмові докази у справі у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
позов не підлягає задоволенню,
враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 06.12.2005 року ОСОБА_2
була прийнята на посаду методиста
вищої категорії навчального відділу
Інституту підготовки кадрів Державної
служби зайнятості України, згідно
Наказу № 87-к від 06.12.2005 року.

01.01.2010 року ОСОБА_2 була переведена на
посаду провідного фахівця відділу по
роботі з кадрами та організаційних
питань, відповідно до наказу № 183-к від
18.12.2009 року.

Наказом від 12.11.2013 року № 176 до ОСОБА_2
було застосовано дисциплінарне
стягнення у виді догани за порушення п.
5.1 розділу 5 Правил внутрішнього
трудового розпорядку для працівників
Інституту підготовки кадрів Державної
служби зайнятості України.

Відповідно до п. 5.1. розділу 5 Правил
внутрішнього трудового розпорядку для
працівників Інституту підготовки
кадрів Державної служби зайнятості
України, для працівників
адміністративно-управлінського,
навчально-допоміжного та
обслуговуючого персоналу Інституту
діє п'ятиденний робочий тиждень з двома
вихідними днями. Час початку роботи о
09:00 закінчення о 17:45, обідня перерва з
13:00 до 13:30, закінчення роботи в п'ятницю
о 16:30, в передсвяткові дні робочий час
скорочується на одну годину.

Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
1) догана; 2) звільнення.

При цьому, суд зазначає, що підставою
для притягнення працівника до
дисциплінарної відповідальності є
порушення трудової дисципліни. Закон
не вимагає, щоб таке порушення
обов'язково призводило до будь-яких
шкідливих наслідків. Для притягнення
працівника до дисциплінарної
відповідальності досить, щоб був
зафіксований сам факт порушення.
Водночас суд також звертає увагу, що
необхідним для притягнення до
дисциплінарної відповідальності є
встановлення вини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1471 КЗпП України,
дисциплінарні стягнення
застосовуються органом, якому надано
право прийняття на роботу (обрання,
затвердження і призначення на посаду)
даного працівника.

Згідно ст. 148 КЗпП України,
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України, до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Як вбачається з матеріалів справи, факт
порушення ОСОБА_2 трудової дисципліни
12.11.2013 року зафіксований в акті від
12.11.2013 року, складеному проректором з
адміністративно-господарських питань
ОСОБА_6, начальником відділу по роботі з
кадрами та організаційних питань
ОСОБА_9, фахівцем І категорії відділу по
роботі з кадрами та організаційних
питань ОСОБА_10 та службовій записці
начальника відділу по роботі з кадрами
та організаційних питань ОСОБА_9 (а. с. 33,
34, 35).

Крім того, у ОСОБА_2 були витребувані
пояснення, які вона виклала у
пояснювальній записці від 12.11.2013 року.
Так, у вказаній пояснювальній записці
ОСОБА_2 зазначила, що запізнилась у
зв'язку із тим, що вона заходила в ЖЕК та
несла важкий вантаж на свій День
народження.

Разом з тим, суд зазначає, що посилання
позивача на такі обставини, не
виключають її вини у запізненні на
роботу.

При цьому, суд зазначає, що наказ № 176
від 12.11.2013 року про застосування
дисциплінарного стягнення до ОСОБА_2
видано Ректором Інституту підготовки
кадрів Державної служби зайнятості
України Могильним О.М., тобто
уповноваженою особою. Дисциплінарне
стягнення застосовано у передбачений
чинним законодавством місячний строк.
Від ознайомлення з вказаним наказом
від 12.11.2013 року ОСОБА_2 відмовилась, про
що проректором з
адміністративно-господарських питань
ОСОБА_6, начальником відділу по роботі з
кадрами та організаційних питань
ОСОБА_9, провідним фахівцем відділу по
роботі з кадрами та організаційних
питань ОСОБА_11 було складено акт (а. с.
34).

Таким чином, дисциплінарне стягнення у
виді догани було застосовано до ОСОБА_2
правомірно з дотриманням вимог чинного
законодавства, відтак, позовні вимоги
щодо скасування догани не підлягають
задоволенню.

28.11.2013 року наказом № 148-к Інституту
підготовки кадрів Державної служби
зайнятості України ОСОБА_2 було
звільнено з посади провідного фахівця
відділу по роботі з кадрами та
організаційних питань за систематичне
невиконання без поважних причин
обов'язків, покладених на неї Правилами
внутрішнього трудового розпорядку
відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках, зокрема,
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Аналізуючи наведену норму, суд
зазначає, що підставою для розірвання
трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП є
систематичне невиконання працівником
трудових обов'язків. Такими, що
систематично порушують трудову
дисципліну, є працівники, які мають
дисциплінарне або громадське
стягнення за порушення трудової
дисципліни та порушили її знову
протягом року з дня застосування
стягнення за перше порушення. Якщо
дисциплінарне чи громадське стягнення
не погашене часом або не зняте до
закінчення встановленого річного
строку, порушення трудової дисципліни
працівником дає підставу для його
звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП. Звільнення
за п. 3 ст. 40 КЗпП допускається тільки за
наявності вини працівника.

Так, 26.11.2013 року ОСОБА_2 запізнилась на
роботу на 1 годину 20 хвилин, що було
зафіксовано в акті від 26.11.2013 року,
складеному проректором з
адміністративно-господарських питань
ОСОБА_6, начальником відділу по роботі з
кадрами та організаційних питань
ОСОБА_9, провідним фахівцем відділу по
роботі з кадрами та організаційних
питань ОСОБА_7 (а. с. 37).

У пояснювальній записці від 26.11.2013 року
ОСОБА_2 зазначила, що запізнилась на
роботу у зв'язку із тим, що була в
поліклініці з метою поставити штамп на
листку непрацездатності (а. с. 38).

Однак, суд вважає, що посилання
позивача на такі обставини, не виключає
її вини у запізненні на роботу. Крім
того, ОСОБА_2 вчасно не попередила про
таке запізнення, про що нею також
зазначено у пояснювальній записці.

Крім того, факт систематичного
порушення позивачем трудової
дисципліни також підтвердили в своїх
поясненнях свідки ОСОБА_6 - проректор з
адміністративно-господарських питань,
ОСОБА_7, яка на той час працювала
провідним фахівцем відділу по роботі з
кадрами та організаційних питань,
ОСОБА_8 - начальник відділу юридичного
та планового забезпечення.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 порушила
трудову дисципліну вдруге після
накладення на неї протягом року
дисциплінарного стягнення, її
правомірно було звільнено з роботи за
п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, оскільки ОСОБА_2 була звільнена з
роботи з дотриманням норм чинного
законодавства, правові підстави для її
поновлення на роботі та виплати
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП
України, відсутні.

Відтак позовні вимоги ОСОБА_2 про
поновлення на роботі та виплату
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Також ОСОБА_2 просить стягнути 2 000,00 грн.
у відшкодування моральної шкоди.

Згідно ст.. 23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно
до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Зокрема, підлягають
з'ясуванню наступні обставини: чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної шкоди
оцінюється самим потерпілим та
визначається у позовній заяві.
Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Так, оскільки судом встановлено, що дії
Інституту при звільненні позивача з
роботи були правомірними, то правові
підстави для відшкодування моральної
шкоди відсутні.

Крім того, ОСОБА_2 також просить
виплатити їй компенсацію за вислугу
років та компенсувати витрати на ліки.

Оскільки чинне законодавство не
передбачає права позивача на такі
виплати, то в цій частині позовні
вимоги також не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Оскільки позивачем не надано належних
та допустимих доказів, в розумінні
ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження
неправомірності його звільнення, позов
є необґрунтованим та не підлягає
задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
40, 147, 1471, 149, 235 Кодексу законів про працю
України, ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 213 - 215,
223 Цивільного процесуального кодексу
України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Інституту
підготовки кадрів Державної служби
зайнятості України за участю третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору на стороні
відповідача Ректора Інституту
підготовки кадрів Державної служби
зайнятості України Могильного Олексія
Миколайовича про поновлення на роботі,
- відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
до Апеляційного суду м. Києва через
Печерський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
І.В.Кирилюк