Номер провадження: 22-ц/785/1676/14
Номер справи місцевого суду: 495/6226/13-ц
Головуючий у першій інстанції Мишко
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Оверіної О.В., Кравця Ю.І.,

при секретарі Счастлівцевої Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовом заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради,
Головного управління Держземагентства
в Одеській області, Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області про знесення об'єктів
самочинного будівництва, звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки,
за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4
на рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 листопада 2013 року,

встановила:

У серпні 2013 року заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора звернувся до суду з вказаним
позовом, посилаючись на те, що рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 20.06.2012 року було визнано за ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 право власності
на самовільно збудовану веранду літ.
«а5», розміром 3,25 х 4,72 м., площею 13,1 кв.м.,
підвал «XVIII», площею 12,7 кв.м., 1/2 частину
тамбуру «ХХІ», які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1. Крім того, визнано за
ОСОБА_3 право власності на самовільно
збудовано гараж АДРЕСА_1, розміром 4,63 х
6,10 м.

Проте, рішенням апеляційного суду
Одеської області від 19.11.2012 року,
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 20.06.2012 року скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у позовних вимогах
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено у повному
обсязі.

З урахуванням зазначеного, прокурор
просив позов задовольнити та скасувати
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_3 на об'єкт нерухомості - гараж,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 знести
самочинне будівництво - веранду літ.
«а5», розміром 3,25 х 4,72 м., площею 13,1 кв.м.,
підвал «XVIII», площею 12,7 кв.м., 1/2 частину
тамбуру «ХХІ», які розташовані за
адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
площею 15,34 кв.м., що знаходиться під
верандою літ. «а5», розміром 3,25 х 4,72 м.,
підвалом «XVIII», площею 12,7 кв.м., 1/2
частиною тамбуру «ХХІ», яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_3 знести самочинне
будівництво, а саме: гараж АДРЕСА_1,
розміром 4,63 х 6,10 м.

Зобов'язати ОСОБА_3 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
площею 28,2 кв.м., вартістю 1 279,40 грн., що
знаходиться під гаражем АДРЕСА_1,
розміром 4,63 х 6,10 м.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 листопада 2013 року позов
заступника Білгород-Дністровського
міжрайонного прокурора було
задоволено в повному обсязі.

Скасовано державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_3 на об'єкт
нерухомості - гараж, який знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 знести
самочинне будівництво, а саме: веранду
літ. «а5», розміром 3,25 х 4,72 м., площею 13,1
кв.м.; підвал «XVIII», площею 12,7 кв.м.; 1/2
частину тамбуру «ХХІ», які розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку
площею 15,34 кв.м., вартістю 694,90 грн., що
знаходиться під верандою літ. «а5»,
розміром 3,25 х 4,72 м., підвалом «XVIII»,
площею 12,7 кв.м., 1/2 частиною тамбуру
«ХХІ», які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 знести самочинне
будівництво, а саме: гараж АДРЕСА_1,
розміром 4,63 х 6,10 м.

Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
площею 28,2 кв. м., вартістю 1 279,40 грн., що
знаходиться під гаражем АДРЕСА_1,
розміром 4,63 х 6,10 м.

Зазначене рішення суду оскаржує в
апеляційному порядку ОСОБА_3, ОСОБА_4

В скарзі з посиланням на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права ставиться питання про скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення по суті позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах позовних вимог, доводів
апеляційної скарги та заперечень на
неї, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із засад і
змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпаними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону ухвалено у
справі рішення не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги
прокурора суд першої інстанції виходив
із доведеності та обґрунтованості
позовних вимог.

Проте, повністю погодитись з такими
висновками районного суду колегія
суддів не може, оскільки суд внаслідок
порушення норм матеріального та
процесуального права дійшов цього
висновку без всебічного, повного й
обґрунтованого з'ясування дійсних
обставин справи, а надані докази по
справі оцінені судом першої інстанції
односторонньо.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважається
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Отже, чинне законодавство не визнає
самочинне будівництво об'єктом
правового захисту, крім передбаченого
ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку, а тому
правовими наслідками самочинного
будівництва в разі звернення до суду
відповідного органу є або знесення
такого будівництва або проведення
відповідної його перебудови. Право на
звернення до суду з таким позовом закон
надає, зокрема, і відповідному органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування.

Аналіз зазначених норм свідчить про те,
що знесення нерухомості, побудованої з
істотним відхиленням від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушують права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил (у
тому числі проекту) можливе лише за
умови, що неможлива перебудова
нерухомості відповідно до проекту або
відповідно до норм та правил,
визначених державними правилами та
санітарними нормами, або, якщо особа,
яка здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від такої перебудови.

Знесення самочинного будівництва є
крайньою мірою і можливе лише тоді,
коли використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
№ 3038 - VI від 17.02.2011 року, у разі виявлення
факту самочинного будівництва об'єкта,
перебудова якого з метою усунення
істотного відхилення від проекту або
усунення порушень законних прав та
інтересів інших осіб, істотного
порушення будівельних норм, посадова
особа відповідної інспекції
державного архітектурно - будівельного
контролю видає особі, яка здійснила
(здійснює) таке будівництво, припис про
усунення порушень вимог законодавства
у сфері містобудівної діяльності,
будівельних норм, державних стандартів
і правил з визначенням строку для
добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк
добровільно не виконало вимоги,
встановлені у приписі, інспекція
державного архітектурно - будівельного
контролю подає позов до суду про
знесення самочинно збудованого об'єкта
та компенсації витрат, пов'язаних з
таким знесенням.

Отже, розглядаючи позов про знесення
самочинного будівництва або
перебудову на підставі ч. 7 ст. 376 ЦК
України суд має встановити, чи було
видано особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи можлива перебудова та чи
відмовляється особа, яка здійснила
самочинне будівництво, від такої
перебудови.

Якщо технічна можливість перебудови
об'єкта нерухомості відсутня або
забудовник відмовляється від такої
перебудови, за позовом зазначених
органів або особи, права чи інтереси
якої порушено таким будівництвом,
ухвалює рішення про знесення
самочинного будівництва.

Проте, матеріали справи взагалі не
містять жодного припису інспекції
державного архітектурно - будівельного
контролю ОСОБА_3, ОСОБА_4, щодо усунення
порушень вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стандартів і правил по
реконструкції щодо вказаного
самочинного будівництва, з визначенням
строку для добровільного виконання
припису.

Таким чином суд першої інстанції, в
порушенні вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України
не визначився із характером спірних
правовідносин та нормою права, яка
підлягає застосуванню до цих
правовідносин, не дав оцінки
запереченням відповідачів та не
з'ясував питання щодо можливості
здійснення відповідачами відповідної
перебудови зведеного будівництва у
відповідність до державних норм та
будівельних правил, якщо такі порушено,
а також, чи згодні відповідачі провести
перебудову самочинного будівництва, не
перевірив наявність доказів відмови
відповідачів від здійснення такої
перебудови, а також не вирішив питання
про те, чи порушує здійснене
відповідачами будівництво права інших
осіб у той спосіб, що тягне за собою
саме знесення будівництва та чи
можливе усунення цих перешкод в інший
спосіб, не дано належної оцінки
запереченням відповідачів про те, що
згідно підп. 1.6. п. 1 рішення
Білгород-Дністровської міської ради
від 06.03.2013 року № 520-VI «Про надання
дозволу громадянам в м.
Білгород-Дністровському на розробку
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність», надано
дозвіл ОСОБА_3 на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки у власність за адресою:
АДРЕСА_1, для будівництва
індивідуального гаражу (гараж № 3).

В ході розгляду даної справи судом не
дотримано вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
щодо обов'язку сприяти всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що позов прокурора було
заявлено також в інтересах Головного
управління Держземагентства в
Одеській області, посилаючись на те, що
до повноважень головного управління
віднесено здійснення державного
контролю за використанням та охороною
земель.

Проте із відповіді Головного
управління Держземагентства в
Одеській області від 10.02.2014 року № 9-15-0
42-893/2-14 вбачається, що прокуратурою
невірно обрано контролюючий орган
державної влади, оскільки відповідно
до Положення про Державну інспекцію
сільського господарства України,
затвердженого указом Президента
України від 13.04.2011 року № 459/2011,
контролюючим органом є -
Держсільгоспінспекція та її
територіальні органи, у зв'язку з чим не
підтримує заявлені у позові вимоги
прокуратури. (а.с. 116-117)

Зазначене вище свідчить про неповне
встановлення судом першої інстанції
фактичних обставин, які мають істотне
значення для правильного вирішення
справи, що в свою чергу призвело до
поверхневого вирішення спору.

Суди розглядають цивільні справи
відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України,
тобто в межах заявлених вимог та на
підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Таким чином, ураховуючи, що судом
допущені порушення норм матеріального
та процесуального права, що
унеможливлюють встановлення фактичних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи, рішення
районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
прокурору у задоволені позову.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п.
3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 14 листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора в інтересах держави в особі
Білгород-Дністровської міської ради,
Головного управління Держземагентства
в Одеській області, Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю в Одеській області до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції в
Одеській області про знесення об'єктів
самочинного будівництва, звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий
О.Г.Журавльов

Судді

О.В.Оверіна

Ю.І.Кравець