РІШЕННЯ

іменем України

« 07» травня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі представника позивача -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
державного нотаріуса четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєвої Наталії
Сергіївни про зобов'язання вчинення
дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним
позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 30 липня 1977 р. між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено шлюб,
зареєстрований Новомосковським
міським відділом записів громадського
стану Дніпропетровської області, про
що 30 липня 1977 року було видано
свідоцтво про укладення шлюбу серії
НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився
син - ОСОБА_2, про що 08 жовтня 1980 року в
книзі реєстрації актів про народження
Жовтневого відділу записів
громадського стану було зроблено запис
№ 2845 та видано свідоцтво про
народження серії НОМЕР_2.

26 квітня 1986 р. виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів члену
житлово-будівельного кооперативу № 378 -
ОСОБА_4, сім'я якого складалась із 3-х
осіб (чоловіка - ОСОБА_4, жінки - ОСОБА_3
та сина - ОСОБА_2) було видано ордер № 1765,
на право зайняття 3-кімнатної квартири
АДРЕСА_1 (ордер було видано на підставі
списку житлово-будівельного
кооперативу № 378, затвердженого
виконкомом міськради народних
депутатів м. Дніпропетровська від 15
березня 1985 року № 143).

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду ІНФОРМАЦІЯ_2 помер
ОСОБА_4, про що 01 жовтня 2003 року відділом
реєстрації актів громадського стану
Амур-Нижньодніпровського районного
управління юстиції м. Дніпропетровська
було зроблено запис за № 1771 та видано
свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3. На
момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 разом
з ним у квартирі АДРЕСА_1 проживала
дружина померлого - ОСОБА_3 та син -
ОСОБА_2, що підтверджується довідкою
від 31 серпня 2013 року № 1577, яка видана
начальником та паспортистом
житлово-будівельного кооперативу № 378.

Після смерті спадкодавця - ОСОБА_4
упродовж шестимісячного строку з дня
відкриття спадщини спадкоємець першої
черги - ОСОБА_2 звернувся до четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, спадкоємець першої
черги - ОСОБА_3 відмовилась від
прийняття спадщини на користь ОСОБА_2,
інші спадкоємці після відкриття
спадщини із будь-якими заявами до
нотаріуса не звертались; на підставі
заяв спадкоємців четвертою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою була заведена
спадкова справа №147/2004.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла, про що 26
березня 2013 року
Амур-Нижньодніпровським відділом
державної реєстрації актів цивільного
стану реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції було складено
відповідний актовий запис № 469 та
видано свідоцтво про смерть серії
НОМЕР_4, та 29 серпня 2013 р. ОСОБА_2
протягом шестимісячного строку з дня
відкриття спадщини звернувся до
державного нотаріуса четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєвої Наталії
Сергіївни із заявою про прийняття
спадщини після смерті матері - ОСОБА_3
та про видачу йому свідоцтва про право
на спадщину після смерті його батька -
ОСОБА_4. На підставі цієї заяви
нотаріусом було заведено спадкову
справу № 794/2013. Утім, постановою від 29
жовтня 2013 р. державний нотаріус
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєва Н.С.
відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом на
квартиру АДРЕСА_1 після ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, в
обґрунтування відмови посилаючись на
те, що ОСОБА_2 не надано
правовстановлюючого документа на
зазначену квартиру. Окрім того, у
постанові нотаріус посилається на п.
4.15. глави 10 "Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України",
згідно з яким, видача свідоцтва про
право на спадщину на майно, яке
підлягає державній реєстрації,
провадиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна.

Також нотаріус посилається на довідку
КП "Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації" №10849 від 24
вересня 2013 року, згідно з якою
реєстрацію права власності на квартиру
на квартиру АДРЕСА_1 станом на 31 грудня
2012 року не проведено. На думку
відповідача, право власності на
зазначену квартиру ні за ким не
зареєстровано, право власності на
спадкове майно у спадкодавця відсутнє.

Нотаріус обґрунтовує спірну постанову
також посиланням на ст. 1299 ЦК України,
згідно якої право власності на
нерухоме майно виникає у спадкодавця з
моменту державної реєстрації цього
майна, та посиланням на п. 44 "Порядку
державної реєстрації прав на нерухоме
майно га та їх обтяжень", затвердженою
постановою Кабінету Міністрів України
від 22.06.2011 № 703, згідно якої державна
реєстрація права власності на нерухоме
майно з видачею свідоцтва про право
власності на таке майно за новим
правонабувачем проводиться за
наявності державної реєстрації права
власності на таке майно за попереднім
правонабувачем, крім проведення
державної реєстрації права власності
на новозбудоване нерухоме майно.

На переконання позивача постанова
відповідача про відмову у вчиненні
нотаріальної дії від 29 жовтня 2013 р. є
незаконною, безпідставною та
необґрунтованою; позивач вважає, що
діями нотаріуса порушені його
охоронювані законом права, свободи та
інтереси, виходячи із наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогією
породжують цивільні права та обов'язки.

Цивільні права та обов'язки можуть
виникати безпосередньо з актів
цивільного законодавства (ч. 3 ст. 11 ЦК
України).

Стосовно тверджень відповідача, що
позивачем при зверненні до нього 29
серпня 2013 р. не було подано
правовстановлюючі документи щодо
належності квартири АДРЕСА_1
спадкодавцю та висновків відповідача,
що право власності на зазначену
квартиру ні за ким не зареєстровано,
право власності на спадкове майно у
спадкодавця ОСОБА_4 відсутнє, то
позивач посилається на те, що
відповідно положень ст. 4 Житлового
кодексу Української РСР, житловий фонд
включає, зокрема, жилі будинки, що
належать житлово-будівельним
кооперативам (фонд житлово-будівельних
кооперативів).

За правилами ст. 58 Житлового кодексу
Української РСР на підставі рішення
про надання жилого приміщення в
будинку державного або громадського
житлового фонду виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів видає громадянинові ордер,
який є єдиною підставою для вселення в
надане жиле приміщення.

Відповідно до положень ст. 15 Закону
України "Про власність", який набув
чинності 15 квітня 1991 року, член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Згідно довідки №36 від 10 березня 1992 р.,
виданої головою та бухгалтером
житлово-будівельного кооперативу № 378
спадкодавцеві ОСОБА_4, ним повністю
внесено пайовий внесок у сумі 9 484
рублів за квартиру АДРЕСА_1

На думку позивача, з аналізу ст.ст. 4, 58
Житлового кодексу України, ст. 15 Закону
України "Про власність", ОСОБА_4 набув
право власності на квартиру АДРЕСА_1
після повного внесення свого пайового
внеску за квартиру, та відповідними
правовстановлюючими документами є:
ордер № 1765 від 26 квітня 1986 року, виданий
виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів на підставі списку
житлово-будівельного кооперативу № 378,
затвердженого виконкомом міськради
народних депутатів м. Дніпропетровська
від 15 березня 1985 року № 143 § 2, та довідка
№ 36 від 10 березня 1992 року, видана
головою та бухгалтером
житлово-будівельного кооперативу № 378
про повне внесення пайового внеску за
квартиру спадкодавцем ОСОБА_4

Також позивач посилається на те, що
згідно ст. 66 Закону України "Про
нотаріат" на майно, що переходить за
правом спадкоємства до спадкоємців або
держави, нотаріусом за місцем
відкриття спадщини видається
свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, встановленому цивільним
законодавством, на ім'я всіх
спадкоємців або за їх бажанням кожному
з них окремо (ст. 67 Закону України "Про
нотаріат").

За правилами ст. 68 Закону України "Про
нотаріат" нотаріус при видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом перевіряє факт смерті
спадкодавця, час і місце відкриття
спадщини, наявність підстав для
закликання до спадкоємства за законом
осіб, які подали заяву про видачу
свідоцтва, та склад спадкового майна.

На думку позивача, посилання
відповідача у оскаржуваній постанові
про відмову у вчиненні нотаріальної
дії на п. 4.15. глави 10 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України N
296/5 щодо відсутності
правовстановлюючих документів
належності майна спадкодавцеві, є
передчасним, оскільки склад спадкового
майна встановлюється та належність
підтверджується згадуваними вище
відповідними належними письмовими
доказами.

Окрім того, посилання відповідача у
оскаржуваній постанові про відмову у
вчиненні нотаріальної дії на ст. 1299 ЦК
України є необгрунтованим, оскільки на
момент звернення позивача до нотаріуса
із заявою про видачу йому свідоцтва про
спадщину 29 серпня 2013 року, статтю 1299 із
ЦК України було виключено відповідно
до п. 3) ч. 3 Закону України "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України у зв'язку із запровадженням
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" від 04
липня 2013 року, який набрав чинності 04
серпня 2013 року.

Разом з тим, згадувана ст. 1299 ЦК
України до моменту свого виключення
визначала обов'язком спадкоємця
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна. За
правилами цієї статті, право власності
на нерухоме майно виникало у
спадкоємця з моменту державної
реєстрації цього майна. Однак, оскільки
на момент набуття спадкодавцем права
власності на нерухоме майно та на
момент відкриття спадщини чинна на той
час редакція ЦК УРСР або інші акти
цивільного законодавства не
пов'язували виникнення у спадкодавця
ОСОБА_4 права власності з моментом
державної реєстрації такого
нерухомого майна, а відповідні норми ч.
2 ст. 331 та ст. 1299 ЦК України не мають
зворотної дії у часі, оскільки це б
суперечило приписам ст. 58 Конституції
України.

Окрім того посилання нотаріуса на
правила ст. 1299 ЦК України позивач
вважає є безпідставним, оскільки
спадкодавця ОСОБА_4 не можна
уособлювати та (або) ототожнювати із
іншим суб'єктом відносин спадкування -
спадкоємцем ОСОБА_2, як помилково
дійшов висновків відповідач, а саме
обов'язком спадкоємця визначають
правила ст. 1299 ЦК України зареєструвати
право на спадщину в органах, які
здійснюють державну реєстрацію
нерухомого майна та пов'язують момент
виникнення у спадкоємця права
власності на нерухоме майно з моментом
державної реєстрації цього майна.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК України відсутність свідоцтва
про право на спадщину не позбавляє
спадкоємця права на спадщину."

Щодо права спадкоємця ОСОБА_2 на
отримання від нотаріуса свідоцтва про
право на спадщину та обов'язку
нотаріуса видати спадкоємцю свідоцтво
про право на спадщину, на думку
позивача, повинні застосовуватись
норми ЦК України, оскільки згідно із п. 4
Прикінцевих і перехідних положень ЦК
України, щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

На момент набуття спадкодавцем ОСОБА_4
права власності на згадувану квартиру,
а також на момент відкриття спадщини
після смерті спадкодавця та на момент
прийняття спадщини позивачем. був
чинним ЦК УРСР, який і підлягає
застосуванню до таких виниклих
правовідносин.

Відповідно положень ст. 524 ЦК УРСР
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця, а при
оголошенні його померлим - день,
зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст.
525 ЦК УРСР).

Спадкоємцями можуть бути особи, що були
живими на момент смерті спадкодавця, а
також діти померлого, зачаті при його
житті і народженні після його смерті
(ст. 527 ЦК УРСР).

При спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого (ст. 529 ЦК УРСР).

Згідно правил ст. 549 ЦК УРСР, визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини після
померлого ОСОБА_4 є ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до довідки від 31 серпня 2013
року № 1577, виданої начальником та
паспортистом житлово-будівельного
кооперативу № 378, на момент смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 разом з ним у
квартирі АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, інші спадкоємці за законом на
момент відкриття спадщини разом із
спадкодавцем не проживали, в
управління або володіння спадковою
квартирою не вступали, із заявами про
прийняття спадщини до нотаріуса
упродовж шестимісячного періоду не
звертались, додатковий строк для
подання заяв про прийняття спадщини
після смерті будь-кому судом не
визначався.

Відповідно до п. 124 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 14 червня 1994 р. N 18/5
та зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 7 липня 1994 року за N 152/361,
яка діяла на момент виниклих
правовідносин, доказом вступу в
управління чи володіння спадковим
майном можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів чи
відповідної місцевої державної
адміністрації про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним, або
про те, що спадкоємцем було взято майно
спадкодавця; довідка державної
податкової служби, страховика чи
іншого органу про те, що спадкоємцем
після відкриття спадщини сплачувались
податки або страхові платежі по
обов'язковому страхуванню, квитанція
про сплату податку, страхового платежу;
копія рішення суду, що набрало законної
сили, про встановлення факту
своєчасного прийняття спадщини; запис
у паспорті спадкоємця або в будинковій
книзі, який свідчить про те, що
спадкоємець був постійно прописаний в
спадковому будинку (квартирі) в період
шести місяців після смерті
спадкодавця, та інші документи, що
підтверджують факт вступу спадкоємця в
управління чи володіння спадковим
майном.

Для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

Спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. При цьому він може
заявити, що відмовляється від спадщини
на користь кого-небудь з інших
спадкоємців, закликаних до
спадкоємства за законом або за
заповітом (ст. 553 ЦК УРСР).

Таким чином, після смерті спадкодавця
ОСОБА_4 частки у спадщині розподілились
наступним чином: ? частки у спадщині
кожному спадкоємцю першої черги за
законом. Оскільки спадкоємиця ОСОБА_3
відмовилась від своєї частки у
спадщині на користь спадкоємця ОСОБА_2,
у останнього утворилась частка у
розмірі ? + ? =1, тобто єдина повна частка
у спадщині, яка складається із квартири
АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину.

За положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця, який прийняв
спадщину, у складі якої є нерухоме
майно, звернутися до нотаріуса за
видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Законодавство не обмежує право
спадкоємців на оформлення свідоцтва
певними строками. Спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право
звернутися із заявою про одержання
свідоцтва у будь-який час після
прийняття спадщини.

За загальним правилом, оформлення
свідоцтва є правом, а не обов'язком
спадкоємців. З цього слідує, що
неоформлення спадкових прав не тягне
за собою втрату права на спадкове
майно, якщо воно було прийнято у
встановлений законом строк і
встановленим законом способом.

Спадкоємець ОСОБА_2 свідоцтво про право
на спадщину після смерті спадкодавця
ОСОБА_4 у четвертій Дніпропетровській
нотаріальній конторі після прийняття
спадщини не отримував, а звернувся в
порядку статей 1296 та 1297 ЦК України у
належній формі та передбаченим
способом до відповідача із заявою про
видачу йому свідоцтва про право на
спадщину на спадкову квартиру 29 серпня
2013 р. Таким чином, спадкодавець ОСОБА_4
ще за життя набув права власності на
квартиру АДРЕСА_1; спадщина, яка
складається із цієї квартири
визнається законом належною позивачу з
моменту відкриття спадщини, тобто з
ІНФОРМАЦІЯ_2, незалежно від часу
оформлення ним свідоцтва про право на
спадщину та була прийнята ним
своєчасно упродовж передбаченого
законом строку як шляхом подання до
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори заяви про
прийняття спадщини, так і фактичним
вступом у володіння спадковим майном;
чинними актами цивільного
законодавства встановлено нічим не
обумовлений обов'язок нотаріуса видати
спадкоємцю свідоцтво про право на
спадщину на спадкове нерухоме майно.

Предмет позову становить вимога про
зобов'язання державного нотаріуса
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори м.
Дніпропетровська Шугаєву Наталію
Сергіївну видати ОСОБА_2 свідоцтво про
право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1
після смерті ОСОБА_4.

У судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав
повністю, надав пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просив суд
повністю задовольнити поданий позов.

Відповідач не скористався правом брати
участь у судових засіданнях, надала до
суду заяву про розгляд справи у
відсутності відповідача та ухвалити
рішення на розсуд суду.

Заслухав пояснення представника
позивача та дослідивши докази в межах
заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, суд дійшов до висновку про
наявність підстав для ухвалення
рішення про задоволення позову
повністю, виходячи з наступного.

30 липня 1977 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено шлюб, що підтверджується
відповідним свідоцтвом. Позивач
народився ІНФОРМАЦІЯ_1 та є сином
ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

26 квітня 1986 р. виконавчим
комітетом Дніпропетровської міської
ради народних депутатів члену
житлово-будівельного кооперативу № 378 -
ОСОБА_4, сім'я якого складалась із 3-х
осіб (ОСОБА_4, дружина - ОСОБА_3 та син -
ОСОБА_2) було видано ордер № 1765 на право
зайняття 3-кімнатної квартири АДРЕСА_1
(ордер було видано на підставі списку
житлово-будівельного кооперативу № 378,
затвердженого виконкомом міськради
народних депутатів м. Дніпропетровська
від 15 березня 1985 року № 143).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом. На момент смерті ОСОБА_4
разом з ним у квартирі АДРЕСА_1
проживала дружина померлого - ОСОБА_3
та син - ОСОБА_2, що підтверджується
довідкою від 31 серпня 2013 року № 1577, яка
видана начальником та паспортистом
житлово-будівельного кооперативу № 378.

Після смерті ОСОБА_4 упродовж
шестимісячного строку з дня відкриття
спадщини спадкоємець першої черги -
ОСОБА_2 звернувся до четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, спадкоємець першої
черги - ОСОБА_3 відмовилась від
прийняття спадщини на користь ОСОБА_2.
Інші спадкоємці вістуні.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_3, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом.

29 серпня 2013 р. позивач упродовж
шестимісячного строку з дня відкриття
спадщини звернувся до державного
нотаріуса четвертої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори
Шугаєвої Н.С. із заявою про прийняття
спадщини після смерті матері - ОСОБА_3
та видачу йому свідоцтва про право на
спадщину після смерті його батька -
ОСОБА_4, на підставі цієї заяви
нотаріусом було заведено спадкову
справу № 794/2013, утім, постановою від 29
жовтня 2013 р. державний нотаріус
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєва Н.С.
відмовила ОСОБА_2 у видачі свідоцтва
про право на спадщину за законом на
квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, в
обґрунтування відмови посилаючись на
те, що ОСОБА_2 не надано
правовстановлюючого документа на
зазначену квартиру.

Суд погоджується із доводами
позивача щодо незаконності постанови
нотаріуса від 29.10.2013 р., виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 4 Житлового
кодексу Української РСР житловий фонд
включає, зокрема, жилі будинки, що
належать житлово-будівельним
кооперативам (фонд житлово-будівельних
кооперативів).

За правилами ст. 58 Житлового кодексу
Української РСР на підставі рішення
про надання жилого приміщення в
будинку державного або громадського
житлового фонду виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів видає громадянинові ордер,
який є єдиною підставою для вселення в
надане жиле приміщення.

Відповідно до положень ст. 15 Закону
України "Про власність", який набув
чинності 15 квітня 1991 року, член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Згідно довідки №36 від 10 березня 1992 р.,
виданої головою та бухгалтером
житлово-будівельного кооперативу № 378
ОСОБА_4, останнім повністю внесено
пайовий внесок у сумі 9 484 рублів за
квартиру АДРЕСА_1

ОСОБА_4, виходячи з приписів ст.ст. 4, 58
Житлового кодексу України, ст. 15 Закону
України "Про власність", є власником
зазначеного вище нерухомого майна
відповідно до закону та набув це
право після повного внесення свого
пайового внеску за квартиру.

Згідно ст. 66 Закону України "Про
нотаріат" на майно, що переходить за
правом спадкоємства до спадкоємців або
держави, нотаріусом за місцем
відкриття спадщини видається
свідоцтво про право на спадщину.

Свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, встановленому цивільним
законодавством, на ім'я всіх
спадкоємців або за їх бажанням кожному
з них окремо (ст. 67 Закону України "Про
нотаріат").

За правилами ст. 68 Закону України "Про
нотаріат" нотаріус при видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом перевіряє факт смерті
спадкодавця, час і місце відкриття
спадщини, наявність підстав для
закликання до спадкоємства за законом
осіб, які подали заяву про видачу
свідоцтва, та склад спадкового майна.

Таким чином, суд погоджується із тим,
що посилання відповідача у
оскаржуваній постанові про відмову у
вчиненні нотаріальної дії на п. 4.15.
глави 10 Порядку вчинення нотаріальних
дій нотаріусами України N 296/5 щодо
відсутності правовстановлюючих
документів належності майна
спадкодавцеві, є передчасним, оскільки
склад спадкового майна встановлюється
та належність підтверджується
згадуваними вище відповідними
належними письмовими доказами, якими є
ордер № 1765 від 26 квітня 1986 року, виданий
виконавчим комітетом
Дніпропетровської міської ради
народних депутатів на підставі списку
житлово-будівельного кооперативу № 378,
затвердженого виконкомом міськради
народних депутатів м. Дніпропетровська
від 15 березня 1985 року № 143 § 2, та довідка
№ 36 від 10 березня 1992 року, видана
головою та бухгалтером
житлово-будівельного кооперативу № 378
про повне внесення пайового внеску за
квартиру спадкодавцем ОСОБА_4

Разом з тим, посилання відповідача в
оскаржуваній постанові про відмову у
вчиненні нотаріальної дії на ст. 1299 ЦК
України є необґрунтованим, оскільки на
момент звернення позивача до нотаріуса
із заявою про видачу йому свідоцтва про
спадщину 29 серпня 2013 року, статтю 1299 із
ЦК України було виключено відповідно
до п. 3) ч. 3 Закону України "Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України у зв'язку із запровадженням
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" від 04
липня 2013 р., який набрав чинності 04
серпня 2013 р.

Разом з тим, згадувана ст. 1299 ЦК
України до моменту свого виключення
визначала обов'язком спадкоємця
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна. За
правилами цієї статті, право власності
на нерухоме майно виникало у
спадкоємця з моменту державної
реєстрації цього майна. Однак, оскільки
на момент набуття спадкодавцем права
власності на нерухоме майно та на
момент відкриття спадщини чинна на той
час редакція ЦК УРСР або інші акти
цивільного законодавства не
пов'язували виникнення у спадкодавця
ОСОБА_4 права власності з моментом
державної реєстрації такого
нерухомого майна, а відповідні норми ч.
2 ст. 331 та ст. 1299 ЦК України не мають
зворотної дії у часі, оскільки це б
суперечило приписам ст. 58 Конституції
України.

Окрім того, посилання нотаріуса на
правила ст. 1299 ЦК України не можна
вважати таким, що відповідає вимогам
закону, оскільки спадкодавця ОСОБА_4 не
можна уособлювати та (або) ототожнювати
із іншим суб'єктом відносин
спадкування - спадкоємцем ОСОБА_2, як
помилково дійшов висновків відповідач,
а саме обов'язком спадкоємця
визначають правила ст. 1299 ЦК України
зареєструвати право на спадщину в
органах, які здійснюють державну
реєстрацію нерухомого майна та
пов'язують момент виникнення у
спадкоємця права власності на нерухоме
майно з моментом державної реєстрації
цього майна.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК
України незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини та згідно із ч.
3 ст. 1296 ЦК України відсутність
свідоцтва про право на спадщину не
позбавляє спадкоємця права на
спадщину."

Щодо права спадкоємця ОСОБА_2 на
отримання від нотаріуса свідоцтва про
право на спадщину та обов'язку
нотаріуса видати спадкоємцю свідоцтво
про право на спадщину, на думку
позивача, повинні застосовуватись
норми ЦК України, оскільки згідно із п. 4
Прикінцевих і перехідних положень ЦК
України, щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

На момент набуття спадкодавцем ОСОБА_4
права власності на згадувану квартиру,
а також на момент відкриття спадщини
після смерті спадкодавця та на момент
прийняття спадщини позивачем. був
чинним ЦК УРСР, який і підлягає
застосуванню до таких виниклих
правовідносин.

Відповідно положень ст. 524 ЦК УРСР
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом. Спадкоємство за законом
має місце, коли і оскільки воно не
змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця, а при
оголошенні його померлим - день,
зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст.
525 ЦК УРСР).

Спадкоємцями можуть бути особи, що були
живими на момент смерті спадкодавця, а
також діти померлого, зачаті при його
житті і народженні після його смерті
(ст.527 ЦК УРСР).

При спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги є, в рівних
частках, діти (у тому числі усиновлені),
дружина і батьки (усиновителі)
померлого (ст. 529 ЦК УРСР).

Згідно правил ст. 549 ЦК УРСР, визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину:

1) якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном;

2) якщо він подав державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини після
померлого ОСОБА_4 є ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до довідки від 31 серпня 2013
року № 1577, виданої начальником та
паспортистом житлово-будівельного
кооперативу № 378, на момент смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 разом з ним у
квартирі АДРЕСА_1 проживала ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, інші спадкоємці за законом на
момент відкриття спадщини разом із
спадкодавцем не проживали, в
управління або володіння спадковою
квартирою не вступали, із заявами про
прийняття спадщини до нотаріуса
упродовж шестимісячного періоду не
звертались, додатковий строк для
подання заяв про прийняття спадщини
після смерті будь-кому судом не
визначався.

Відповідно до п. 124 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами,
затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 14 червня 1994 р. N 18/5
та зареєстрованої в Міністерстві
юстиції України 7 липня 1994 року за N 152/361,
яка діяла на момент виниклих
правовідносин, доказом вступу в
управління чи володіння спадковим
майном можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів чи
відповідної місцевої державної
адміністрації про те, що спадкоємець
безпосередньо перед смертю
спадкодавця проживав разом з ним, або
про те, що спадкоємцем було взято майно
спадкодавця; довідка державної
податкової служби, страховика чи
іншого органу про те, що спадкоємцем
після відкриття спадщини сплачувались
податки або страхові платежі по
обов'язковому страхуванню, квитанція
про сплату податку, страхового платежу;
копія рішення суду, що набрало законної
сили, про встановлення факту
своєчасного прийняття спадщини; запис
у паспорті спадкоємця або в будинковій
книзі, який свідчить про те, що
спадкоємець був постійно прописаний в
спадковому будинку (квартирі) в період
шести місяців після смерті
спадкодавця, та інші документи, що
підтверджують факт вступу спадкоємця в
управління чи володіння спадковим
майном.

Для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини (ст. 548 ЦК УРСР).

Спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. При цьому він може
заявити, що відмовляється від спадщини
на користь кого-небудь з інших
спадкоємців, закликаних до
спадкоємства за законом або за
заповітом (ст. 553 ЦК УРСР).

Таким чином, після смерті спадкодавця
ОСОБА_4 частки у спадщині розподілились
наступним чином: ? частки у спадщині
кожному спадкоємцю першої черги за
законом. Оскільки спадкоємиця ОСОБА_3
відмовилась від своєї частки у
спадщині на користь спадкоємця ОСОБА_2,
у останнього утворилась частка у
розмірі ? + ? =1, тобто єдина повна частка
у спадщині, яка складається із квартири
АДРЕСА_1.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину,
може одержати свідоцтво про право на
спадщину.

За положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України
відсутність свідоцтва про право на
спадщину не позбавляє спадкоємця права
на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено
обов'язок спадкоємця, який прийняв
спадщину, у складі якої є нерухоме
майно, звернутися до нотаріуса за
видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Законодавство не обмежує право
спадкоємців на оформлення свідоцтва
певними строками. Спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право
звернутися із заявою про одержання
свідоцтва у будь-який час після
прийняття спадщини.

За загальним правилом, оформлення
свідоцтва є правом, а не обов'язком
спадкоємців, та неоформлення
спадкових прав не тягне за собою втрату
права на спадкове майно, якщо воно було
прийнято у встановлений законом строк
та у встановлений законом спосіб.

Спадкоємець ОСОБА_2 свідоцтво про право
на спадщину після смерті спадкодавця
ОСОБА_4 у четвертій Дніпропетровській
нотаріальній конторі після прийняття
спадщини не отримував, а звернувся в
порядку ст.ст. 1296 та 1297 ЦК України у
належній формі та передбаченим
способом до відповідача із заявою про
видачу йому свідоцтва про право на
спадщину на спадкову квартиру 29 серпня
2013 р.

Відтак, спадкодавець ОСОБА_4 ще за
життя набув права власності на
квартиру АДРЕСА_1; спадщина, яка
складається із цієї квартири
визнається законом належною позивачу з
моменту відкриття спадщини, тобто з
ІНФОРМАЦІЯ_2, незалежно від часу
оформлення ним свідоцтва про право на
спадщину та була прийнята ним
своєчасно упродовж передбаченого
законом строку як шляхом подання до
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори заяви про
прийняття спадщини, так і фактичним
вступом у володіння спадковим майном.

Таким чином, оскільки чинними
актами цивільного законодавства
встановлено нічим не обмежений
обов'язок нотаріуса видати спадкоємцю
свідоцтво про право на спадщину на
спадкове нерухоме майно, який, тобто
обов'язок, виконаний не був, порушені
права позивача підлягають поновленню у
обраний позивачем спосіб, який
відповідає ст. 16 ЦК України, та для
суду вбачаються підстави для
ухвалення рішення про зобов'язання
державного нотаріуса четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєву Наталію
Сергіївну видати ОСОБА_2 свідоцтво про
право на спадщину за законом на
квартиру АДРЕСА_1 після смерті батька
ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 212, 214-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до державного
нотаріуса четвертої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєвої Наталії
Сергіївни про зобов'язання вчинення
дій задовольнити повністю.

Зобов'язати державного нотаріуса
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєву Наталію
Сергіївну видати ОСОБА_2 свідоцтво про
право на спадщину за законом на
квартиру АДРЕСА_1 після смерті батька
ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнути з державного нотаріуса
четвертої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Шугаєвої Наталії
Сергіївни на користь ОСОБА_2 судові
витрати, пов'язані зі сплатою судового
збору, в розмірі 229,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя