Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.05.2014 року Пролетарський районний суд
м. Донецька у складі: головуючого -
судді Пивоварової Ю.О., при секретарі
Ситнюк Я.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним, припинення права власності
на земельну ділянку, визнання
недійсним державного акту на земельну
ділянку та його скасування, визнання
права власності на частку земельної
ділянки у порядку спадкування за
законом,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із
вказаним позовом до відповідачів,
зазначивши, що 16 листопада 2004 року його
батько ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2
земельну ділянку, площею 0,1200 гектарів
для садівництва, яка розташована на
АДРЕСА_1. 13 грудня 2011 року ОСОБА_2
продала вищевказану земельну ділянку
АДРЕСА_1 площею 0,1200 га ОСОБА_3 Рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 06.09.2013 року договір дарування
земельної ділянки від 16.11.2004 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
визнаний недійсним. Після визнання
договору дарування земельної ділянки,
він вважає, що згідно положень ст. 216 ЦК
України «у разі недійсності правочину
кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні у натурі все, що вона
одержала на сконання цього правочину».
Після цього рішення суду втрачає
дійсність й державний акт на право
власності на земельну ділянку (серія ДН
№ 091909), зареєстрований 05.04.2005 року,
оскільки він був укладений на підставі
договору дарування скасованого судом.
Таким чином, після смерті ОСОБА_4
відкрилася спадщина на частину спірної
земельної ділянки, яка йому належала.
Спадкоємцями ОСОБА_4 є його рідний син -
позивач, оскільки він має обов»язкову
частку у спадщині як інвалід першої
групи. Таким чином, йому повинна
належати 512 частин спірної земельної
ділянки. Оскільки на теперішній час
право власності на земельну ділянку
зареєстровано за ОСОБА_3, у
нотаріальному порядку оформити свої
спадкові права він не може, тому
просить суд визнати за ним право
власності на 512 частин земельної
ділянки, визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
13.12.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, оскільки ОСОБА_2 не мала права
на відчуження цього майна, визнати
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку,
оскільки він виданий на підставі
недійсного договору.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_6 уточнила позовні
вимоги та просила при тому припинити
право власності на земельну ділянку
ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_2 та її
представник ОСОБА_7 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнали та
пояснили, що ОСОБА_1 не має права на
спадкування будь-якого майна після
смерті ані батька, ані матері, оскільки
він не піклувався про них, необхідної
допомоги не надавав. Батько подарував
їй земельну ділянку 16.11.2004 року, а у 2011
році вона її продала ОСОБА_3 Вважає
свої дії правомірними т.я. на момент
продажу землі її право власності ніхто
не оспорював. Крім того, зазначила, що
ОСОБА_1 не може бути спадкоємцем після
смерті батька, оскільки він не проживав
із ним за однією адресою, а лише був
зареєстрований, при цьому пропустив
строк для подачі заяви про прийняття
спадщини.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги
не визнала та пояснила, що вона у 2011
році придбала земельну ділянку у
садовому товаристві «Здоров»я» у
ОСОБА_2 Угода була оформлена у
нотаріуса, який перевіряв наявність
заборон на відчуження землі, однак
нічого не виявив. Вважає, що у її діях не
має порушення закону, тому її неможна
позбавити права власності на землю.

Представники третіх осіб -
Управління Держземагентства у м.
Донецьку, Восьмої Донецької Державної
нотаріальної контори, Відділу
Державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Головного управління юстиції у
Донецькій області - у судове засідання
не з»явились, надавши заяви із
проханням розглядати справу у їх
відсутність.

Суд, вислухавши пояснення
представника позивача, відповідачів та
їх представника, дослідивши матеріали
справи, вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено,
що земельна ділянка АДРЕСА_1 у садовому
товаристві «Здоров»я» належала на
праві власності ОСОБА_8 та ОСОБА_4 на
праві спільної сумісної власності
подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8
померла, рішенням Калінінського
районного суду м. Донецька від 29.06.2004
року за спадкоємцем після її смерті -
сином ОСОБА_1 було визнано право
власності на спадщину у вигляді 16
частини вказаної вище земельної
ділянки, що підтверджується копією
рішення суду, яке набрало чинності
(а.с.14).

Як вбачається з копії свідоцтва
про право на спадщину від 10.01.2004 року
після смерті ОСОБА_8 своє право
власності на 16 частину оформила і
донька ОСОБА_2, а 16.05.2003 року - її чоловік
ОСОБА_4, який став власником 16 частини
та був власником 12 частини на праві
спільної сумісної власності, а загалом
мав право власності на 23 частини
земельної ділянки.

16 листопада 2004 року ОСОБА_4
подарував ОСОБА_2 усю земельну ділянку
площею 0,1200 гектарів для садівництва,
яка розташована на АДРЕСА_1, що
підтверджується копією договору
дарування, який був посвідчений
нотаріусом Восьмої Донецької
державної нотаріальної контори,
зареєстровано в реєстрі за № 2-2218.

13 грудня 2011 року ОСОБА_2 продала
вищевказану земельну ділянку АДРЕСА_1
площею 0,1200 га ОСОБА_3 Цей договір був
посвідчений нотаріусом Восьмої
Донецької державної нотаріальної
контори, зареєстровано в реєстрі за №
1-1166, що підтверджується копією
договору (а.с.8-9). На підставі
зазначеного договору у Державному акті
на право власності на земельну ділянку
землю № 091909 була зроблена відмітка про
перехід право власності до ОСОБА_3.

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 06.09.2013 року договір
дарування земельної ділянки від 16.11.2004
року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
визнаний недійсним, що підтверджується
копією рішення суду (а.с. 15-17). Тобто
право власності на спірну земельну
ділянку повинно було юридично перейти
(повернутися) до ОСОБА_4 у розмірі 23
частини.

Однак, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
що підтверджується копією свідоцтва
про смерть. За життя ОСОБА_4 залишив
заповіт на ім.»я ОСОБА_2 на усе майно.

30.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті свого
батька ОСОБА_4, оскільки він має право
на обов»язкову частку у спадщині як
спадкоємець першої черги та інвалід
першої групи на момент звернення до
нотаріальної контори, та був інвалідом
2 групи на момент смерті спадкодавця, що
підтверджується копіями свідоцтва
МСЕК та матеріалами спадкової справи.

Однак, 06.11.2013 року нотаріусом йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, оскільки на
теперішній час право власності на
земельну ділянку зареєстровано за
ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу від 13.12.2011 року.

Відповідно до ст.. 1261 Цивільного
Кодексу України у першу чергу право на
спадкування за законом мають діти
спадкодавця, той з подружжя, який його
пережив, та батьки.

Відповідно до ст. 1241 ЦК України
неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця
спадкують незалежно від змісту
заповіту, половину частки, яка належала
б кожному з них у разі спадкування за
законом (обов»язкова частка).

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_4 на момент смерті належало 23
частини земельної ділянки АДРЕСА_1 у
садовому товаристві «Здоров»я». Єдиним
спадкоємцем за законом після його
смерті є його син ОСОБА_1, який має
право на обов»язкову частку у спадщині,
а саме: на 13 частину спірної земельної
ділянки. Оскільки своє право на
спадщину ОСОБА_1 не зміг реалізувати у
встановленому законом порядку через
відмову нотаріуса, суд приходить до
висновку про можливість визнати його
право на спадщину у судовому порядку.

Доводи відповідача ОСОБА_2 про те, що
ОСОБА_1 не прийняв спадщину після
смерті батька, оскільки не мешкав разом
з останнім за адресою: АДРЕСА_2, а був
лише зареєстрований за вказаною
адресою, суд вважає необґрунтованими,
оскільки відповідно до ст.. 1268 ЦК
України спадкоємець за заповітом чи за
законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її. Спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Відповідно до п. 3.21 Порядку
вчиненні нотаріальних дій нотаріусами
України спадкоємець, який постійно
проживав із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого статтею 1270
Цивільного кодексу, він не заявив про
відмову від неї. Згідно п. 3.22 у разі
відсутності у паспорті такого
спадкоємця відмітки про реєстрацію
його місця проживання доказом
постійного проживання із спадкодавцем
можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, відповідного органу
місцевого самоврядування про те, що
спадкоємець на день смерті спадкодавця
проживав разом із цим спадкодавцем.

Таким чином, із змісту зазначених
вище норм права вбачається, що відмітка
про реєстрацію місця проживання у
паспорті спадкоємця є достатнім для
висновку про прийняття ним спадщини
після смерті спадкодавця. Оскільки
ОСОБА_1 зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_2 з 1976 року, нотаріус під час
перевірки документів спадкоємця
прийняв від ОСОБА_1 заяву про прийняття
спадщини після смерті його батька
ОСОБА_4, суд приходить до висновку про
те, що доводи ОСОБА_2 в частині
відсутності у позивача права на
спадщину необґрунтовані.

Вирішуючи позовні вимоги в
частині визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№ 11 реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину. Норма частини
першої статті 216 ЦК не може
застосовуватись як підстава позову
про повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною
недійсного правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з
підстав, передбачених частиною першою
статті 388 ЦК.

Крім того, рішення суду про
задоволення позову про повернення
майна, переданого за недійсним
правочином, чи витребування майна із
чужого незаконного володіння є
підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно,
що підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої

реєстрації (статті 19, 27 Закону
України від 1 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень").

Таким чином, враховуючи наведене,
суд приходить до висновку, що вимоги
ОСОБА_1 щодо визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
13.12.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
недійсним з підстав, передбачених ст..
216 ЦК України, на які посилається
позивач, задоволенню не підлягають.

Статтею 125 Земельного Кодексу
України передбачено, що право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до ст.. 126 ЗК України, право
власності, користування земельною
ділянкою оформлюється відповідно до
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень".

Крім того з 01.01.2013 року набув чинності
закон україни «Про державний земельний
кадастр»,згідно якого посвідчення прав
на землю шляхом видачі державних актів
припинено.

Таким чином, оскільки на теперішній час
державний акт, як документ, що
посвідчує право на земельну ділянку, не
існує, із скасуванням такого акту закон
не пов»язує виникнення будь-яких прав
чи обов»язків, або поновлення у правах
власника земельної ділянки тобто
ніяких правових наслідків не виникає,
суд приходить до висновку про те, що
позовні вимоги в частині визнання
недійсним та скасування Державного
акту на право власності на земельну
ділянку від 05.04.2005 року задоволенню не
підлягають.

При цьому, позивачем було заявлено
вимоги щодо припинення права власності
ОСОБА_3 на усю земельну ділянку, однак
не зазначено правових підстав для
задоволення таких вимог. В той же час
відповідно до ст.. 140 Земельного Кодексу
України підставами припинення права
власності на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від
права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за
відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за
рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну
ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з
мотивів суспільної необхідності та для
суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_6 посилалась на те, що
оскільки договір купівлі-продажу
земельної ділянки необхідно визнати
недійсним, то і право власності ОСОБА_3
на спірну земельну ділянку необхідно
припинити з наведених вище підстав.

Однак, із такими доводами суд не
погоджується, оскільки підстав для
визнання договору купівлі-продажу
земельної ділянки недійсним на
підставі ст.. 216 ЦК України не
вбачається. При цьому, як встановлено у
судовому засіданні, ОСОБА_1 має право
власності лише на 12 частину земельної
ділянки (16 частина - у порядку
спадкування після смерті матері та
підставі рішення Калінінського
районного суду м. Донецька від 29.06.2004
року та 13 частина - у порядку
спадкування після смерті батька на
підставі цього рішення суду), тому
законних прав вимагати позбавлення
права власності ОСОБА_3 на усю земельну
ділянку не має, у зв»язку з чим у
задоволенні позовних вимог в цій
частині необхідно відмовити через їх
безпідставність.

На підставі викладеного, Цивільного
Кодексу України, керуючись ст. 10, 11, 60, 88,
209, 213-215 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
недійсним, припинення права власності
на земельну ділянку, визнання
недійсним державного акту на земельну
ділянку та його скасування, визнання
права власності на частку земельної
ділянки у порядку спадкування за
законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності у
порядку спадкування за законом на 13
частину земельної ділянки АДРЕСА_1
площею 0,1200 га, для садівництва,
розташованої на території садового
товариства «Здоров»я» Пролетарського
району м. Донецька кадастровий номер :
:01:001:0402 після смерті батька
ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Пролетарський районний суд м. Донецька.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається у письмовій формі протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Ю.О.Пивоварова