У х в а л а

іменем україни

23 квітня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.

суддів: Лесько А.О., Закропивного О.В.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 7 серпня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 10 грудня 2013
року, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулась
до суду з указаним позовом, в якому
просила визнати за нею право власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
сторони у січні 2010 року, під час
перебування в шлюбі, набули право
власності на квартиру АДРЕСА_2 на
підставі договору на участь у
будівництві житла від 14 січня 2006 року. У
подальшому, з метою придбання іншого
житла, зазначену квартиру було
відчужено сторонами за договором
купівлі-продажу від 16 грудня 2011 року.
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у них
народилася донька ОСОБА_7, а тому вона
не мала змоги особисто займатись
питанням купівлі нової квартири і цим
питанням займався ОСОБА_5 З початку 2012
року вона перестала проживати однією
сім'єю з відповідачем. Восени 2012 року
вона дізналася, що за кошти, виручені
від продажу квартири АДРЕСА_2, ОСОБА_5
придбано квартиру АДРЕСА_1, однак
покупцем у договорі купівлі-продажу
виступає його батько - ОСОБА_4.

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 7 серпня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Львівської області від 10 грудня 2013
року, позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частину квартири АДРЕСА_1.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у касаційній
скарзі доводи, колегія суддів дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, з висновком якого погодився й
апеляційний суд, виходив із того, що
спірна квартира була придбана за кошти,
що належали ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на праві
спільної сумісної власності, оскільки
були виручені від продажу квартири, яка
була набута ними під час шлюбу. Крім
того, відповідачем не було надано
доказів того, що спірна квартира була
придбана за його власні кошти.

Проте погодитися з такими висновками
судів попередніх інстанцій не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Судами установлено, що ОСОБА_3
перебувала у шлюбі з сином відповідача
- ОСОБА_5 з 26 січня 2007 року по 19 липня 2013
року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 здійснили часткову
участь у будівництві об'єкта АДРЕСА_2,
шляхом фінансування будівництва, що
підтверджується договором від 14 січня
2006 року.

Квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та ОСОБА_5
продали 16 грудня 2011 року ОСОБА_6 за 432 189
грн.

У п. 6 договору купівлі - продажу від 16
грудня 2011 року зазначено, що 432 189 грн
сплачено ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних
частинах кожному, до підписання даного
договору.

Тобто ОСОБА_3 отримала за продаж
вказаної квартири 216 094 грн 50 коп.
відповідно.

ОСОБА_4 14 травня 2012 року придбав
квартиру АДРЕСА_1, вартість якої
становила 389 921 грн.

Як убачається з матеріалів справи на
ім'я ОСОБА_4 з 16 березня 1999 року по 23
вересня 2009 року був відкритий рахунок,
що підтверджується відповіддю ПАТ «
Райфазен Банк Аваль», копією довідки та
виписки з руху коштів по вказаному
рахунку.

Сторони по справі не є подружжям та
суди не навели мотивів, за яких
обставин сторони є співвласниками
спірної квартири.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини п'ятої статті 12 ЦК
України якщо законом встановлені
правові наслідки недобросовісного або
нерозумного здійснення особою свого
права, вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше не
встановлено судом.

Цивільні права здійснюються у межах
визначених ст. 13 ЦК України.

З матеріалів справи убачається, що за
ОСОБА_4 було зареєстровано право
власності на квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
14 травня 2012 року.

Позивач не ставила питання щодо
визнання вказаного договору недійсним.

Суди, вирішучи спір по суті, не
врахували, що договір купівлі-продажу
спірної квартири ніким не оспорений, є
дійсним та зареєстрований в
установленому законом порядку
(презумпція правомірності договору,
передбачена ст. 204 ЦК України), як
наслідок, за наявності у ОСОБА_4 права
власності на всю квартиру, не навели
підстав та нормативно-правового
обґрунтування для визнання за
позивачкою права власності на Ѕ
частину квартири.

Таким чином, суди, у порушення ст. ст. 213,
214, 303, 316 ЦПК України, на вказані вимоги
закону уваги не звернули, не
визначились з характером спірних
правовідносин та правовою нормою, яка
підлягає застосуванню до них, не
врахували, що сторони не є подружжям, та
дійшли передчасного висновку про те, що
спірна квартира була придбана за кошти
подружжя і для подружжя, а тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи у цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 7 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 10 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: С.Ф.
Хопта

Судді: А.О.
Лесько

О.В.
Закропивний

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко