Справа № 372/3377/13-ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/1826/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

03 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 15 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Управління
Держземагенства в Обухівському районі
Київської області про визнання права
власності та добросовісним набувачам,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом, підстави
якого змінив в ході судового розгляду
справи 27.09.2013 року, і в якому посилався
на те, що 20 червня 2013 року між ним та
відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5
укладено нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,1198 га, кадастровий
номер :04:065:0130, яка розташована на
АДРЕСА_1, яка належала продавцям на
підставі дублікату договору
купівлі-продажу та державного акту на
право власності на земельну ділянку та
додатку до державного акту.

Однак, його право власності на спірну
земельну ділянку оспорюється та не
визнається відповідачами, що полягає в
тому, що відповідач ОСОБА_2 незаконно
здійснив повторний продаж земельної
ділянки стороннім особам, хоча
повторно не мав права її продавати,
оскільки з моменту державної
реєстрації права власності на земельну
ділянку за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вони набули
право власності на неї.

Позивач посилаючись на те, що він є
добросовісним набувачем спірної
земельної ділянки, просить визнати
його добросовісним набувачем спірної
земельної ділянки та визнати за ним
право власності на неї з підстав,
передбачених ст. ст. 330, 386, 388, 390, 392 ЦК
України.

Заочним рішенням Обухівського
районного суду Київської області від 15
січня 2014 року позов залишено без
задоволення.

У апеляційній скарзі позивач просить
його скасувати, ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на його
незаконність і необґрунтованість.
Позивач є добросовісним набувачем
спірної земельної ділянки, а суд дійшов
хибного висновку про те, що відповідачі
не оспорюють та не порушують його право
власності на спірну земельну ділянку і
про відсутність порушень прав позивача
зі сторони відповідачів.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
обґрунтовував свої висновки тим, що
позов не доведений та необгрунтований,
викладені обставини не знайшли свого
підтвердження, оскільки позивачем не
надано доказів, які б свідчили про те,
що відповідачі оспорюють чи порушують
його право власності, а його посилання
на те, що відповідачами порушено чи не
визнається право власності позивача на
спірну земельну ділянку не знайшли
свого підтвердження під час розгляду
справи у суді.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

За правилами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 125, 126 ЗК України, які
діяли на час виникнення правовідносин,
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Судом встановлено, що 19 червня 2012 року
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, відповідно до умов
якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_3
купили земельну ділянку площею 0,1198 га,
кадастровий номер :04:065:0130, що
розташована за адресою АДРЕСА_1.
Вказаний договір посвідчений 19 червня
2012 року приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстровано у
реєстрі за № 809.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 передали у власність
ОСОБА_1 спірну земельну ділянку на
підставі договору купівлі-продажу від
20 червня 2013 року, посвідченого
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстровано в реєстрі за № 1315.

Як вбачається з Витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
20.06.2013 року, право власності на земельну
ділянку площею 0,1198 га, кадастровий
номер :04:065:0130, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, з цільовим
призначенням для ведення садівництва
зареєстровано за ОСОБА_1

Судом встановлено, що реєстрація права
власності на спірну земельну ділянку
проведена у відповідності з діючим на
той час законодавством і на час
розгляду справи право власності на неї
зареєстроване за позивачем.

Виходячи із принципу змагальності
сторін, закріпленому у ст. 10 ЦПК
України, суд вважав, що позивачем не
доведено обставин, на яких ґрунтуються
його позовні вимоги, оскільки
позивачем не надано доказів, які б
свідчили про те, що відповідачі
оспорюють чи порушують його право
власності на спірну земельну ділянку і
такі його посилання не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи
у суді.

З урахуванням встановлених в судовому
засіданні обставин справи, суд,
оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності, за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, дійшов вірного
висновку про те, що позов не доведений
та необгрунтований, викладені
обставини не знайшли свого
підтвердження. Тому підстав,
передбачених законом, для визнання
позивача добросовісним набувачем
спірної земельної ділянки та визнання
за ним права власності на неї, не
вбачається.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду про
відмову в позові, рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасовано з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Обухівського районного
суду Київської області від 15
січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді