У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі СВІДІ Г.С.

за участю апелянта ОСОБА_1 та його
представника адвоката ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання договору недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Міжгірського районного суду від 17
січня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 р. ОСОБА_1 подав до суду
зазначений позов до ОСОБА_3, мотивуючи
наступним. 02.07.2011 р. сторони уклали
договір підряду, відповідно до якого
замовник доручив, а підрядник
зобов'язався придбати деревину,
обробити її, змонтувати дерев'яний
будинок на своєму майданчику, показати
його замовнику і в разі схвалення
останнім змонтувати будинок на
належній позивачу земельній ділянці по
АДРЕСА_1. Загальна вартість робіт була
визначена у сумі 374235,00 грн, роботи мали
бути виконані до 02.07.2012 р. Позивач у
липні 2011 р. передав відповідачу на
виконання договору 90000,00 грн готівкою і
ще 7800,00 грн перерахував йому на
банківську картку. У вересні 2011 р.
відповідач почав просити ще 100000,00 грн
на обробку придбаної деревини, однак,
фактично на час подачі позову деревина
не була придбана, будинок не був
виготовлений, тож відповідач не
виконав своїх зобов'язань за договором.

Посилаючись на ці обставини, на
положення ст.ст. 526, 530 ЦК України щодо
належного виконання зобов'язання у
встановлений ним строк, вказуючи, що
згідно із частиною 5 статті 203 ЦК
України правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що ним обумовлені, та
ґрунтуючись на положеннях ст. 215 ч.ч. 1, 3,
ст. 216 ЦК України щодо підстав і
наслідків визнання правочину
недійсним, позивач просив визнати
договір підряду від 02.07.2011 р., укладений
ним із відповідачем, недійсним,
застосувати наслідки недійсності
договору і стягнути з відповідача на
його користь сплачені за договором
97800,00 грн. Судові витрати просив
покласти на відповідача.

Рішенням Міжгірського районного суду
від 17.01.2014 р. у позові відмовлено.

Позивач, посилаючись на ті ж обставини,
якими обґрунтувався позов, а також
виходячи з аналізу правових норм щодо
договору підряду, умов договору, дій,
які вчинялися сторонами на виконання
укладеного договору, порушує в
апеляції питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового - про
задоволення позову. Вважає, що суд
порушив норми матеріального та
процесуального права, дав неправильну
оцінку доказам, а тому дійшов хибних
висновків.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача ОСОБА_1 та його представника
адвоката ОСОБА_2, які апеляцію
підтримали, розглянувши справу за
правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за
відсутності відповідача, обговоривши
доводи сторін, дослідивши матеріали
справи, апеляційний суд приходить до
такого.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що дії сторін
і вчинений ними правочин потягли
настання реальних правових наслідків.
Цей висновок суду вірний, ґрунтується
на законі та відповідає обставинам
справи.

Встановлено, що 02.07.2011 р. сторони уклали
договір підряду (а.с. 4-5), відповідно до
якого ОСОБА_1 (замовник) доручив, а
ОСОБА_3 (підрядник) зобов'язався на
власний ризик виконати роботу,
замовник зобов'язався прийняти роботу
та оплатити її (ст. 1); предметом
договору підряду (результатом
виконаних робіт) є дерев'яний будинок
із смереки (коробка) (ст. 3 п. 3.1.); робота
виконується з матеріалів підрядника
(ст. 4 п.п. 4.1., 4.2.); вартість робіт за
договором вказана без урахування ПДВ в
сумі 374235,00 грн (ст. 5 п. 5.6.); замовник
протягом 7 днів з моменту підписання
договору сплачує аванс у розмірі 50%,
другий платіж у розмірі 30% здійснюється
на місці у підрядника при демонтажі,
третій платіж у розмірі 20% здійснюється
на місці у замовника при монтажі
об'єкта (ст. 7 п.п. 7.1.-7.3.); договір діє до
його виконання, але в будь-якому
випадку до «2.07.2012 р.» (ст. 11 п. 11.1.).
Замовник на виконання умов договору
сплатив підряднику 02.07.2011 р. готівкою
90000,00 грн, а 04.07.2011 р. ще 7800,00 грн
переказом на картковий рахунок (а.с. 6, 7).
Ці факти підтверджені документально,
встановлені постановою слідчого СВ
Деснянського РУ ГУМВС України в м.
Києві від 10.07.2013 р. про закриття
кримінального провадження (а.с. 8) та
визнані сторонами (а.с. 2-3, 24-26).

Як убачається з матеріалів справи, з
договору підряду виник спір, у якому
сторони мають взаємні претензії щодо
виконання протилежною стороною
договору (невиконання роботи
підрядником, неналежної сплати коштів
замовником, відмови останнього від
договору та збитки через це підрядника
тощо).

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 виходив з
того, що згідно із частиною 5 статті 203
ЦК України правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що ним обумовлені,
тоді як оспорений договір підряду був
укладений ОСОБА_4 без наміру створити
такі правові наслідки. Саме внаслідок
недотримання цієї вимоги закону
позивач відповідно до частин 1, 3 статті
215 ЦК України просив визнати правочин
недійсним і як наслідок такого
визнання просив застосувати на
підставі частини 1 статті 216 ЦК України
стягнення на його користь з
відповідача коштів, сплачених за
договором. Цю правову позицію позивач
та його адвокат підтвердили і в
апеляційному суді.

Правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином, є
фіктивним, фіктивний правочин
визнається судом недійсним (ст. 234 ч.ч. 1,
2 ЦК України). Вчиняючи фіктивний
правочин, його сторони усвідомлюють, що
такий вчиняється лише для виду, без
наміру створення передбачених ним
правових наслідків, без наміру його
реального виконання, тобто, розуміють,
що правочин порушує вимоги ст. 203 ч. 5 ЦК
України. Предметом доказування (ст. 179 ч.
1 ЦПК України) у позові про визнання
правочину, вчиненого без наміру
створити обумовлені ним правові
наслідки, є, зокрема, відсутність в
учасників договору намірів створити
обумовлені ним юридичні наслідки,
наявність у обох сторін умислу на
укладення фіктивного правочину.

Виконання правочину (повне, часткове)
однією або обома сторонами,
відсутність умислу на вчинення
фіктивного правочину хоча б у однієї зі
сторін, виключають можливість визнання
правочину таким, що був вчинений без
наміру створити обумовлені ним правові
наслідки. Сам по собі факт невиконання
(неналежного виконання) сторонами умов
правочину не робить його фіктивним.
Поряд із тим, що замовник поставив
питання про застосування положень ст.
203 ч. 5 ЦК України, він у позовній заяві
та в апеляції посилався також на
неналежне, на його думку, виконання
підрядником умов договору,
обґрунтовував свої доводи посиланням
на норми ст.ст. 526, 530, § 1 Глави 61 ЦК
України, що регулюють виконання
зобов'язань, які виникають з договору
підряду. Обґрунтування позову
одночасно нормами ст. 203 ч. 5 ЦК України
та нормами цього Кодексу, які регулюють
виконання зобов'язань, що реально
виникли з договору підряду, є
взаємовиключним.

Враховуючи, що факт укладення договору
підряду принаймні замовником із метою
реального настання відповідних
правових наслідків, а також факт
часткового виконання замовником умов
договору щодо оплати встановлені,
підстави для застосування до спірних
правовідносин положень ст. 203 ч. 5 ЦПК
України відсутні. З тих підстав, з яких
позов був пред'явлений, він є
необґрунтованим, недоведеним і
задоволенню не підлягав.

Попри це, колегія суддів констатує, що з
огляду на підставу та предмет позову,
під час розгляду справи судом першої
інстанції не вирішувалося питання про
точний обсяг виконаного підрядником у
зобов'язанні, про відповідність дій
сторін усім умовам договору та вимогам
закону, що регулюють наявні договірні
відносини і т.ін. Одне лиш посилання
суду на постанову слідчого не є
достатнім для висновку про наявність
чи відсутність певних фактів, що мають
значення для сторін. До того ж, у
постанові зазначено, що ОСОБА_3
«витратив згідно наявної документації
близько 120000 грн», тоді як суд у рішенні
вказав, що «ОСОБА_3 на виконання умов
договору поніс витрати на 120000 грн», що
вочевидь не є тотожними
формулюваннями. Вказівки суду першої
інстанції в рішенні на вину замовника у
порушенні умов договору виходять за
межі предмету позову і є передчасними.
Сторони не позбавлені права вирішувати
спір, що виник з договору підряду, у
контексті виконання умов договору (про
відшкодування збитків, стягнення
коштів тощо), саме під час розгляду
такого спору можуть бути встановлені
та матимуть значення факти і обставини
щодо обсягу виконаного обома сторонами
за договором, щодо наявності чи
відсутності вини у порушенні
зобов'язання та інші.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України
апеляцію слід відхилити, рішення суду
першої інстанції, яке, за винятком
зазначених вище необґрунтованих
констатацій, є правильним по суті і
справедливим, а тому не може бути
скасоване з одних лише формальних
міркувань, слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315
ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити,
рішення Міжгірського районного суду
від 17 січня 2014 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів може бути оскар жена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді