АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3153/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Трещов В. В. Доповідач - Григорченко
Е.І. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого:
Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Варенко О.П.,
Городничої В.С.

при секретарі
Гасановій С.Д.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5
на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного
акціонерного товариства Акціонерний
банк «Укргазбанк» про визнання
недійсним кредитного договору,-

встановив:

ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою
на рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року,
де ставить питання про скасування,
посилаючись на те, що рішення ухвалено
з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року
відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні
позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
31.07.2012 року між позивачем та
відповідачем укладений кредитний
договір №189/03/22-2012/4, за умовами
кредитного договору банком надано
позивачу кредит в сумі 232000 грн., на
строк з 31.07.2012 року по 29.07.2019 року, зі
сплатою процентів за користування
кредитом, в розмірі 16,9% річних.

При зверненні ОСОБА_5 до банку щодо
отримання кредиту, йому в повному
обсязі була надана інформація, надання
якої вимагається ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», що
підтверджується заявою на отримання
кредиту від 31.07.2012 року та довідкою про
умови кредитування, та сукупну
вартість споживчого кредиту за
програмою «Авто в кредит», у яких
позичальник своїм підписом підтвердив
факт отримання інформації, в тому числі
про наявні форми кредитування з
коротким описом відмінностей між ними,
зобов'язаннями споживача, про тип
відсоткової ставки, про суму, на яку
кредит може бути виданий, про
орієнтовну сукупну вартість кредиту та
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту, про державні
субсидії, на які споживач має право, та
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію,
про переваги та недоліки пропонованих
схем кредитування.

Відповідно до п.8.1. спірного кредитного
договору передбачено, що відносини
сторін, неврегульовані цим договором,
регулюються чинним законодавством
України.

Згідно п. 5.1. спірного кредитного
договору передбачено, що сторони
несуть відповідальність за неналежне
виконання своїх обов'язків за
кредитним договором відповідно до
чинного законодавства України.

Умови кредитного договору оговорені в
самому договорі, і позивач
погоджувався із всіма умовами
договору, та виконував договір,
повернувши частково кредитні кошти та
відсотки за користування кредитними
коштами.

Враховуючи встановлені обставини,
вимоги законодавства, суд першої
інстанції прийшов до висновку про те,
що до укладання кредитного договору
ОСОБА_5 в повному обсязі була надана
інформація про умови кредитування,
відповідно до вимог ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
порушень відповідачем прав, свобод чи
інтересів позивача не знайшло свого
підтвердження, тому суд відмовив у
задоволенні позову про визнання
кредитного договору недійсним.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарг та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
ст. 203, 215, 1054 ЦК України, ст. 47 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність", ст.. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів, ст. 6 Закону
України "Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг", ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК
України, прийшов до обґрунтованого
висновку, що спірний кредитний договір
відповідає вимогам Цивільного кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також не суперечить
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам, тому суд відмовив у
позові.

Доводи, приведені в апеляційній
скарзі, що суд не взяв до уваги той факт,
що сплата позичальником одноразової
комісії за обслуговування кредиту, яка
передбачена п.1.6 кредитним договором, є
порушенням вимог п. 3.6 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, не може бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки суд прийшов до правильного
висновку, що комісія, передбачена
кредитним договором, не є діями банку,
за які пунктом 3.6 Правил заборонено
встановлювати платежі.

Правила, затверджені постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 р. N 168,
регулюють порядок надання банками
споживачу повної, необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про сукупну вартість
споживчого кредиту (кредиту на поточні
потреби, кредиту в інвестиційну
діяльність, іпотечного кредиту) з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, які пов'язані з отриманням,
обслуговуванням та погашенням кредиту
(у тому числі наданого у формі
кредитної лінії, овердрафту за
картковим рахунком тощо) і мають бути
оплачені споживачем згідно з вимогами
законодавства України та/або
кредитного договору про надання
споживчого кредиту (п. 1.2 Правил).

Зазначені Правила є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
розроблено відповідно до пункту 4
статті 7 Закону України "Про
Національний банк України", статей 47, 49
та 56 Закону України "Про банки і
банківську діяльність", статті 11 Закону
України "Про захист прав споживачів".

Пунктом 3.6 Правил передбачено, що:

"Банки не мають права встановлювати
платежі, які споживач має сплатити на
користь банку за дії, які банк здійснює
на власну користь (ведення справи,
договору, облік заборгованості
споживача тощо), або за дії, які
споживач здійснює на користь банку
(прийняття платежу від споживача тощо),
або що їх вчиняє банк або споживач з
метою встановлення, зміни або
припинення правовідносин (укладення
кредитного договору, внесення до нього
змін, прийняття повідомлення споживача
про відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо)".

Відповідно до 47 Закону України "Про
банки і банківську діяльність", банк
самостійно встановлює процентні
ставки та комісійну винагороду за
надані послуги.

Положеннями Цивільного кодексу
України регулюються особисті
немайнові та майнові відносини
(цивільні відносини), засновані на
юридичній рівності, вільному
волевиявленні, майновій самостійності
їх учасників, а в силу положень ч. 1 ст. 203
ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Межі здійснення
цивільних прав та виконання цивільних
обов'язків визначені ст. ст. 13, 14 ЦК
України.

Таким чином, вступаючи в цивільні права
та обов'язки, в тому числі при укладенні
договору, сторони обмежені дією
нормативно-правових актів, якими
врегульовані відповідні відносини, а
принцип свободи договору перш за все
означає право громадян або юридичних
осіб, та інших суб'єктів цивільного
права вступати чи утримуватися від
вступу у будь-які договірні відносини,
проявляється також у можливості
наданій сторонам визначати умови
договору.

Визначення кредитного договору
наведене у ст. 1054 ЦК України, згідно
якої за кредитним договором банк або
інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно статті 2 Закону України "Про
захист прав споживачів" послугою є
діяльність виконавця з надання
(передачі) споживачеві певного
визначеного договором матеріального
чи нематеріального блага, що
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб.

Отже, будь-які видатки, пов'язані зі
здійсненням тієї чи іншої банківської
операції, банк може включити до
вартості договору (в даному випадку -
сплати банку одноразової комісії) та
саме у відношенні зазначеної умови
договору діє принцип свободи договору,
який реалізується сторонами при
укладенні договору, що жодним чином не
вступає в суперечність з п. 3.6 Правил,
затверджених постановою Правління НБУ
від 10.05.2007 р. N 168.

Між тим, навіть якщо, в даному випадку п.
1.6 кредитного договору не відповідає
вимогам закону, це не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, відповідно до вимог
ст. 217 ЦК України.

Приведені в апеляційній скарзі доводи,
що в договорі відсутні умови щодо
підстав та порядку його припинення,
відповідальності банку за невиконання
своїх обов'язків за кредитним
договором, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду та визнання
спірного договору недійсним, оскільки
договір передбачає відповідальність
сторін за неналежне виконання своїх
зобов'язань, відповідно до чинного
законодавства України(п.п.5.1.,8.1.).

Допущені судом порушення вимог норм
процесуального права, на які
посилається позивач щодо виклику до
суду тощо, не вплинули на законність
правильного по суті рішення суду.

Між тим, в судовому засіданні приймав
участь представник позивача/а.с. 35, 46/

Інші доводи, приведені в апеляційній
скарзі, не можуть бути підставою для
скасування рішення суду, оскільки вони
зводяться до іншої оцінки фактичних
обставин справи, яка відрізняється від
зробленої судом першої інстанції
оцінки, і висновків суду не
спростовують.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду в оскаржуваній частині.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційні скарги відхилити,
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог
залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 13 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухала набирає законної сили з моменту
проголошення, і може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: