У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Лесько А.О., Червинської
М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до управління
Пенсійного фонду України в
Сарненськсому районі, Стрільської
сільської ради Сарненського району про
встановлення факту проживання за
касаційною скаргою управління
Пенсійного фонду України в
Сарненському районі на рішення
апеляційного суду Рівненської області
від 17 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вказаним позовом, та просила суд
встановити факт її проживання без
реєстрації у АДРЕСА_1 у період з березня
1986 року по 19 лютого 1988 року, а також з
січня 1989 року по 26 лютого 1996 року,
оскільки даний факт відповідачем
заперечується. Встановлення даного
факту обґрунтовувала необхідністю
надання їй спеціального статусу та
отримання ряду соціальних пільг.

Рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області від 29
жовтня 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 17 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про задоволення позову.
Встановлено факт проживання без
реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у
АДРЕСА_1 у період з березня 1986 року по 19
лютого 1988 року та з 10 січня 1989 року по 26
лютого 1996 року.

У касаційній скарзі управління
Пенсійного фонду України в
Сарненському районі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення апеляційного суду та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, виходив із того, що
позивачка не надала належних доказів
постійного її проживання на території
третьої зони радіоактивного
забруднення внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС у період з березня
1986 року по 19 лютого 1988 року та з 10 січня
1989 року по 26 лютого 1996 року.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, суд
апеляційної інстанції, посилаючись на
покази свідків та докази надані
позивачкою, дійшов висновку про
встановлення факту її проживання на
забрудненій території.

З таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна, оскільки він не
ґрунтується на матеріалах справи та
суперечить нормам матеріального та
процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
Управління Пенсійного фонду України в
Сарненському районі, Стрільської
сільської ради про встановлення факту,
що у період з березня 1986 року по
19 лютого 1988 року та з 10 січня 1989 року по
26 лютого 1996 року вона
проживала у АДРЕСА_1, яке віднесено до
третьої зони радіоактивного
забруднення внаслідок аварії на
Чорнобильській АЕС.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись
на довідку Стрільської сільської ради
№ 1201 від 11 червня 2013 року (а. с. 19),
довідку Управління праці та
соціального захисту населення
Сарненської райдержадміністрації
№ 03-13-6-1-2108 від 15
листопада 2013 року (а. с. 100), довідку про
щеплення малолітньої дитини позивачки
(а. с. 23-24), покази свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, виходив із того, що дані докази
є належними, та дають підстави для
задоволення позову.

При цьому не врахував, що трудова
книжка позивачки підтверджує факт
безперервної роботи поваром у їдальні
«Главтюменьнефтегазстой», що
знаходиться у м. Тюмені Російської
Федерації, за період з 12 квітня
1986 року по 12 грудня 1986 року (а. с. 10).
Доказів, які б спростовували даний
запис у трудовій книжці позивачкою не
надано.

Суд першої інстанції також
обгрунтовано виходив із того, що
довідка сільської ради про проживання
позивачки без реєстрації у АДРЕСА_1 та
довідка з лікарні про щеплення дочки не
є доказами постійного проживання
позивачки у вказаному населеному
пункті.

Крім того, поза увагою апеляційного
суду залишилася та обставина, що до 30
січня 2013 року ОСОБА_3 мала посвідчення 4
категорії потерпілої від аварії на
ЧАЕС та зазначеного статусу не
оспорювала.

Таким чином, апеляційним судом
скасоване законне і обгрунтоване
рішення суду першої інстанції та
ухвалено нове рішення з неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, тому рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням у силі
помилково скасованого рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу управління
Пенсійного фонду України в
Сарненському районі задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської
області від 17 грудня 2013 року скасувати,
рішення Сарненського районного суду
Рівненської області від 29
жовтня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська