АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3741/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Казак С. Ю. Доповідач - Каратаєва
Л.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - Козлова С.П.,
Прозорової М.Л.

при секретарі - Кочержинській А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 березня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_4,
Дніпропетровського обласного
комунального клінічного
лікувально-профілактичного об'єднання
«Фтизіатрія» до редакції газети
«Горожанін», ОСОБА_5 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
визнання відомостей недостовірними,
зобов'язання спростувати недостовірні
відомості, -

в с т а н о
в и л а:

05 березня 2014 року Кіровським
районним судом м. Дніпропетровська
ухвалено рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_4,
Дніпропетровського обласного
комунального клінічного
лікувально-профілактичного об'єднання
«Фтизіатрія» до редакції газети
«Горожанін», ОСОБА_5 про захист честі,
гідності та ділової репутації,
визнання відомостей недостовірними,
зобов'язання спростувати недостовірні
відомості.

Не погодившись з вказаним
рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду та задовольнити його
позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити
з наступних підстав.

Правовідносини, з приводу яких
судом першої інстанції розглядався
спір, регулюються наступними нормами
права.

Відповідно до ч.1 ст.201 ЦК України
особистими немайновими благами, які
охороняються цивільним
законодавством, є: здоров'я, життя;
честь, гідність і ділова репутація; ім'я
(найменування); авторство; свобода
літературної, художньої, наукової і
технічної творчості, а також інші
блага, які охороняються цивільним
законодавством.

Статтею 297 ЦПК України
визначено, що кожен має право на повагу
до його гідності та честі. Гідність та
честь фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Фізична особа має право на
недоторканність своєї ділової
репутації. Фізична особа може
звернутися до суду з позовом про захист
своєї ділової репутації (ст.299 ЦПК
України).

Відповідно до ч.ч.1, 3, 4 ст.277 ЦК
України фізична особа, особисті
немайнові права якої порушено
внаслідок поширення про неї та (або)
членів її сім'ї недостовірної
інформації, має право на відповідь, а
також на спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
особою, яка поширила інформацію.
Фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено у друкованих або
інших засобах масової інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування недостовірної інформації
у тому ж засобі масової інформації в
порядку, встановленому законом.
Спростування недостовірної інформації
здійснюється незалежно від вини особи,
яка її поширила. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
у такий же спосіб, у який вона була
поширена.

Як роз'яснено в п.9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №1 від
27.02.2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
відповідачами у справі про захист
гідності, честі чи ділової репутації є
фізична або юридична особа, яка
поширила недостовірну інформацію, а
також автор цієї інформації.

Якщо позов пред'явлено про
спростування інформації,
опублікованої в засобах масової
інформації, то належними відповідачами
є автор і редакція відповідного засобу
масової інформації чи інша установа, що
виконує її функції, оскільки згідно зі
ст.21 Закону про пресу редакція або інша
установа, яка виконує її функції,
здійснює підготовку та випуск у світ
друкованого засобу масової інформації.

У разі, коли редакція
друкованого засобу масової інформації
не має статусу юридичної особи,
належним відповідачем є юридична
особа, структурним підрозділом якої є
редакція. Якщо редакція не є
структурним підрозділом юридичної
особи, то належним відповідачем
виступає засновник друкованого засобу
масової інформації. У випадку, коли
інформація була поширена у засобі
масової інформації з посиланням на
особу, яка є джерелом цієї інформації,
ця особа також є належним відповідачем.

При опублікуванні чи
іншому поширенні оспорюваної
інформації без зазначення автора
(наприклад, у редакційній статті)
відповідачем у справі має бути орган,
що здійснив випуск засобу масової
інформації.

Відповідно до п.15 вказаної
Постанови, при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається
інформація, яка не відповідає
дійсності або викладена неправдиво,
тобто містить відомості про події та
явища, яких не існувало взагалі або які
існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені).

Як зазначено в п.19 Постанови
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначати характер такої
інформації та з'ясовувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням. Відповідно до ст.277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності (на відміну від перевірки
істинності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні положень ст.10
Конвенції.

Відповідно до п.25 Постанови
спростування має здійснюватися у такий
самий спосіб, у який поширювалася
недостовірна інформація. У разі, якщо
спростування недостовірної інформації
неможливо чи недоцільно здійснити у
такий же спосіб, у який вона була
поширена, то воно повинно проводитись у
спосіб, наближений (адекватний) до
способу поширення, з урахуванням
максимальної ефективності
спростування та за умови, що таке
спростування охопить максимальну
кількість осіб, що сприйняли
попередньо поширену інформацію. Крім
того, визначаючи спосіб спростування
відомостей, суд відповідно до вимог
ст.37 Закону про пресу та положень
іншого відповідного законодавства
може зобов'язати редакцію (видавництво)
опублікувати спростування в
спеціальній рубриці або на тій самій
шпальті й тим самим шрифтом, що й
спростовуване повідомлення: у газеті -
не пізніше місяця з дня набрання
рішенням законної сили, в інших
періодичних виданнях - у запланованому
найближчому випуску.

Відповідно до ч.2 ст.302 ЦК України
фізична особа, яка поширює інформацію,
зобов'язана переконатися в її
достовірності.

Відповідно до ч.2 ст.3 Закону
України «Про друковані засоби масової
інформації (пресу) в Україні»
забороняється використання друкованих
засобів масової інформації для
втручання в особисте життя громадян,
посягання на їх честь і гідність.

Відповідно до ст.41 вказаного
Закону, редакції, засновники, видавці,
розповсюджувачі, державні органи,
організації та об'єднання громадян
несуть відповідальність за порушення
законодавства про друковані засоби
масової інформації. Порушеннями
законодавства України про друковані
засоби масової інформації, окрім
іншого, є: порушення, передбачені ст.47
Закону України "Про інформацію",
порушення положень ст.3 цього Закону. За
ці порушення винні особи притягаються
до дисциплінарної, цивільно-правової,
адміністративної або кримінальної
відповідальності згідно з чинним
законодавством України.

Згідно ст.37 Закону України «Про
друковані засоби масової інформації
(пресу) в Україні» громадяни, юридичні
особи і державні органи, а також їх
законні представники мають право
вимагати від редакції друкованого
засобу масової інформації
опублікування ним спростування
поширених про них відомостей, що не
відповідають дійсності або принижують
їх честь та гідність.

Статтею 47 Закону України «Про
інформацію» передбачено, що порушення
законодавства України про інформацію
тягне за собою дисциплінарну,
цивільно-правову, адміністративну або
кримінальну відповідальність згідно з
законодавством України.
Відповідальність за порушення
законодавства про інформацію несуть
особи, винні у вчиненні таких порушень,
як: надання інформації, що не
відповідає дійсності; поширення
відомостей, що не відповідають
дійсності, ганьблять честь і гідність
особи.

Відповідно до ст. 47-1 цього Закону,
ніхто не може бути притягнутий до
відповідальності за висловлювання
оціночних суджень. Оціночними
судженнями, за винятком образи чи
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості.

Стаття 10 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод, як
і ст.34 Конституції України, передбачає,
що кожна людина має право на свободу
виявлення поглядів, змістом чого є
свобода дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і поширювати інформацію та
ідеї без втручання держави і незалежно
від кордонів. Однак, як відзначив
Європейський Суд з прав людини, таке
право в демократичному суспільстві не
може бути абсолютним, через що
зазначені статті надають Державі певну
свободу розсуду втрутитися у
здійснення цього права задля, зокрема,
і захисту здоров'я і моралі, для захисту
репутації або прав інших людей, коли
таке втручання здійснюється на
підставі та в порядку визначеному
законом.

Судом першої інстанції
встановлено, що в засобі масової
інформації - газеті «Горожанін» у
випуску НОМЕР_1 за ІНФОРМАЦІЯ_2 було
опубліковано статтю під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_1», автор ОСОБА_5.

В газеті «Горожанін»
у випуску НОМЕР_2 за ІНФОРМАЦІЯ_3 року
було опубліковано статтю під назвою
«ІНФОРМАЦІЯ_4», автор ОСОБА_5.

В своєму позові позивачі
посилаються на те, що поширена у
вказаних статтях інформація є
образливою та ганьбить честь, гідність
та ділову репутацію позивачів.

Зокрема, посилались на те, що
назва статті «ІНФОРМАЦІЯ_1», є
звинуваченням відповідачів в
корупційних діях; також є неправдивими
всі відомості поширені у вказаній
статті стосовно наказу №260 від 25.12.2012
року, виданого директором
Дніпропетровського обласного
комунального клінічного
лікувально-профілактичного об'єднання
«Фтизіатрія» ОСОБА_4; відомості
зазначені в статті - «Это по ОСОБА_4? Не
лезьте туда. - Почему? - Потому что. Не
буду говорить, откуда ноги растут, но
там не такие большие деньги выплывают,
а вы поимеете серьезные неприятности. Я
имею в виду не только профессиональную
деятельность, но и ... здоровье тоже. Это
плохо закончиться. Вы даже не
представляєте, как плохо...».

Окрім цього, позивачі посилались,
що є неправдивими та підлягають
спростуванню відомості, опубліковані у
статті «ІНФОРМАЦІЯ_4» стосовно того, що
позивач ОСОБА_4 створює перешкоди
ОСОБА_6 в її професіональній та
науковій діяльності та вчиняє
перешкоди в отриманні вченого звання
доцента.

Суд першої інстанції, з
урахуванням зазначених вище положень
законодавчих актів, дійшов
обґрунтованого висновку, що з вказаних
статей «ІНФОРМАЦІЯ_1» та «ІНФОРМАЦІЯ_4»
вбачається висловлювання власної
думки автора щодо діяльністі
Дніпропетровського обласного
комунального клінічного
лікувально-профілактичного об'єднання
«Фтизіатрія», керівництва вказаного
об'єднання та його взаємовідносин з
асистентом кафедри фтизіатрії ОСОБА_6

Вказані статті містять критичну
оцінку певних обставин, зокрема щодо
законності наказу №260 від 25.12.2012 року,
виданого директором
Дніпропетровського обласного
комунального клінічного
лікувально-профілактичного об'єднання
«Фтизіатрія» ОСОБА_4, розгляду питання
про присвоєння ОСОБА_6 вченого звання
доцента, не містять будь-яких
конкретних прямих звинувачень, у тому
числі у вчиненні корупційних діянь, на
адресу позивачів, а є оціночними
судженнями, яки є вираженням
суб'єктивної думки і поглядів автора
статті на певні події.

Крім того, суд першої
інстанції обґрунтовано послався на те,
що спростування недостовірної
інформації здійснюється у спосіб, у
який вона була поширена, або наближений
до способу поширення, у даному випадку,
можлива в порядку, передбаченому ст.37
Закону України «Про друковані засоби
масової інформації (пресу) в Україні».
Проте, позивачами заявлено вимогу про
спростування інформації шляхом
опублікування рішення суду та
публікації офіційного вибачення перед
позивачами керівника редакції газети
«Горожанін», тобто у спосіб, не
передбачений законом.

Доводи апеляційної скарги
вказаних висновків суду першої
інстанції не спростовують, оскільки
полягають в тлумаченні чинного
законодавства на власний розсуд
апелянта та незгоди з висновками суду
по оцінці доказів. Тоді як, відповідно
до ст. 212 ЦПК оцінка доказів є виключним
правом суду.

За вказаних підстав, колегія
суддів дійшла висновку про
відповідність рішення суду першої
інстанції вимогам ст.ст. 213, 214 ЦПК та
відсутність підстав для зміни або с
касування, передбачених ст.. 309 ЦПК, тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 05 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді: