Єдиний унікальний номер 257/149/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/3555/2014
Єдиний унікальний номер
Номер провадження 22-ц/775/3555/2014
Головуючий у 1 інстанції Андрєєва О.М.
Доповідач Гусєв В.В.
І М Е Н Е М У
Апеляційний суд Донецької області в
головуючого судді
суддів
Гусєва В.В., Кішкіної І.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського
районного суду міста Донецька від 12
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Київської районної у місті
Донецьку ради про визнання права
власності на частину квартири, -
У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулась
до суду до Київської районної у місті
Донецьку ради з вищезазначеним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
вона та її чоловік ОСОБА_2 є власниками
по ? частині квартири АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 29 грудня 2006 року № 9450.
ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік ОСОБА_2 помер, за
життя ним було складено заповіт від 15
серпня 2007 року, відповідно до якого ?
частку належної йому квартири він
заповів ОСОБА_1 Належна позивачу ?
зазначеної квартири була
зареєстрована у державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрації права власності від 20 липня
2013 року за № 6555340. Постановою
державного нотаріусу Шостої донецької
нотаріальної контори від 06 вересня 2013
року позивачу було відмовлено у видачі
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на ? частину квартири,
оскільки зазначена квартира була
приватизована, однак внаслідок
правової безграмотності не було
проведено реєстрацію права власності у
КП «БТІ міста Донецька». Інші
спадкоємці відсутні, тому позивач
посилаючись на ст.392 ЦК України просила
визнати за нею право власності в
порядку спадкування за заповітом на ?
частину зазначеної квартири, що
залишилась після смерті її чоловіка.
Рішенням Київського районного суду
міста Донецька від 22 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить
питання про скасування рішення суду та
постановлення нового, яким просить
задовольнити її позовні вимоги,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Апелянт не погоджується з висновком
суду, який зазначив, що вона обрала
невірний засіб захисту своїх прав.

В судовому засіданні апеляційного
суду позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної
скарги, просили її задовольнити.

Представник Київської районної у
місті Донецьку ради в судове засідання
апеляційного суду не прибув, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення присутніх сторін, дослідивши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Обгрунтованим вважається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для справи, висновки
суду про встановленні обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона забов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 05
липня 1985 року перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 (а.с.8).

На підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого
Управлінням комунальних ресурсів
Донецької міської ради 29 грудня 2006 року
№ 9450 квартира АДРЕСА_1 належить на
праві спільної часткової власності
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по ? частки кожному
(а.с.14).

Згідно заповіту від 15 серпня 2007
року, посвідченого державним
нотаріусом Шостої донецької державної
нотаріальної контори Докуніною І.Г.,
ОСОБА_2 на випадок своєї смерті зробив
таке розпорядження: заповів належну
йому ? частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1
(а.с.10).

З копії свідоцтва про смерть від
24 грудня 2012 року вбачається, що ОСОБА_2
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7).

Відповідно до довідки
Комунального підприємства «Служба
єдиного замовника» Київського району
міста Донецька від 07 лютого 2013 року
ОСОБА_2 на мить смерті був
зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1
разом з ОСОБА_1 (а.с.12, 13).

20 липня 2013 року реєстраційною
службою Ворошиловського районного
управління юстиції у місті Донецьку
проведено реєстрацію права власності
на ? частину квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1
(а.с.19).

06 вересня 2013 року ОСОБА_1
звернулась до нотаріальної контори із
заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину після смерті ОСОБА_2.

Постановою державного нотаріусу
Шостої донецької державної
нотаріальної контори Докуніною І.Г.,
ОСОБА_1 у видачі Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на ? частину
квартири АДРЕСА_1, після смерті
чоловіка ОСОБА_2, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено, у зв'язку з
наданням ОСОБА_1 правовстановлюючого
документу, на якому відсутня відмітка
про його реєстрацію у відповідному
органі державної реєстрації прав на
нерухоме майно (а.с.18).

Відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачка має право оскаржити
відмову відділу державної реєстрації
речових прав у судовому порядку, проте
звертаючись до суду з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно в порядку спадкування, вона
обрала невірний засіб захисту своїх
прав.

Такий висновок суду першої
інстанції є обґрунтованим з наступних
підстав.

Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п.6 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» № 5
від 7 лютого 2014 року, спадкоємець має
право звернутися із заявою про
державну реєстрацію переходу права
власності до органу, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, після прийняття спадщини в
порядку, передбаченому законом. Якщо
право власності спадкодавця не було
зареєстровано в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно,
правовстановлюючими є документи, що
підтверджують підставу для переходу
права власності в порядку
правонаступництва, а також документи
спадкодавця, що підтверджують
виникнення у нього права власності на
нерухоме майно (стаття 19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно п.1 ч.1 ст.4 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1
липня 2004 року в редакції, яка діяла на
час видачі свідоцтва про право
власності на спірну квартиру за № 9450
від 29 грудня 2006 року (далі Закон), а
також діє на теперішній час,
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема право власності на нерухоме
майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» державна реєстрація прав
проводиться на підставі: договорів,
укладених у порядку, встановленому
законом; свідоцтв про право власності
на нерухоме майно, виданих відповідно
до вимог цього Закону; свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; рішень
судів, що набрали законної сили; інших
документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Частиною 7 статті 16 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» в редакції, чинній на день
смерті ОСОБА_2 встановлено, що державна
реєстрація прав проводиться на
підставі заяви правонабувача, сторін
(сторони) правочину, за яким виникло
право, уповноваженої ними особи або
державного кадастрового реєстратора у
випадках, передбачених цим Законом.

Аналіз зазначених правових норм
дає підстави вважати, що за відсутності
державної реєстрації права власності
на майно спадкодавця, спадкоємець як
правонабувач в порядку
правонаступництва має право
звернутися із заявою про реєстрацію
права власності на спадкове майно до
відповідного органу, що здійснює
державну реєстрацію прав на нерухоме
майно, подавши реєстратору документи,
що підтверджують підставу для переходу
права власності в порядку
правонаступництва, а також документи
спадкодавця, що підтверджують
виникнення у нього права власності на
нерухоме майно.

З пояснень позивача та його
представника, а також з відповіді
Відділу державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Ворошиловського
районного управління юстиції у місті
Донецьку від 30 липня 2013 року
вбачається, що позивачу ОСОБА_1
відмовлено у здійсненні реєстрації
права власності після померлого
чоловіка ОСОБА_2 на 1/2 частину спірної
квартири (а.с.17).

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що позивачка
не втратила можливість зареєструвати
своє право власності на спадкову
частину квартири після смерті чоловіка
ОСОБА_2, звернувшись до відповідного
органу, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно і у
разі відмови цим органом у проведенні
такої реєстрації, вона вправі
оскаржити таку відмову до суду.

Отже, апеляційний суд
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що звертаючись до суду з
позовом про визнання права на нерухоме
майно в порядку спадкування, позивач
обрала невірний засіб захисту своїх
прав.

Висновки суду ґрунтуються на
матеріалах справи, наданих сторонами
доказах, всі інші доводи апеляційної
скарги є необґрунтованими і не
спростовують висновків суду.

Суд першої інстанції правильно
встановив обставини справи, повно та
всебічно дослідив надані сторонами
докази, яким дав належну правову
оцінку. Наведені в апеляційній скарзі
доводи не належать до тих підстав, із
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість прийняття рішення
щодо скасування або зміни
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В
А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Київського районного
суду міста Донецька від 12 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий

Судді