Провадження № 2/344/385/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді:
Барашкова В.В.

секретаря: Струк
Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ "ПриватБанку"
про визнання правочину неукладеним , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ПАТ КБ "ПриватБанк" про визнання
правочину неукладеним, мотивуючи
вимоги тим, що 12 квітня 2007 року між
Закритим Акціонерним товариством КБ
«Приват Банк», з одного боку та
громадянином України - ОСОБА_1 з іншого
боку, було укладено кредитний договір
про отримання позивачем кредиту в сумі
20 000,00 доларів США виходячи із 0,92 % в
місяць , для придбання нерухомого
майна. 30 квітня 2009 року зборами
акціонерів ЗАТ КБ «ПриватБанк» було
прийнято рішення про перетворення
банку на Публічне акціонерне
товариство «ПриватБанк», якому наразі
належать права та обов'язки
кредитодавця за Договором. Реєстрація
змін мала місце 17 липня 2009 року. В п.7.1.
кредитного договору сказано: «Банк
забов'язується надати
«Позичальникові» кредитні кошти
шляхом: надання готівкою через касу у
розмірі 20000,00 дол. США на капітальний
шляхом видачі готівки через касу, а
також у розмірі 600,00 дол. США на сплату
винагороди за надання фінансового
інструменту, а також 2289,87 доларів США на
сплату страхових платежів. Позичальник
стверджує, що право власності на 23489,87
доларів США від Банку до нього не
перейшло, валютний рахунок на який ці
23489,87 доларів США б поступали на ім'я
Позичальника не відкривався, заявки на
конвертацію 23489,87 доларів США в грошову
одиницю України Позичальник не
подавав, заяви про перерахування цих
коштів в оплату страхових платежів не
подавалась. Під час укладання Договору
Позичальник був запевнений
працівниками Банку, що Договір
відповідає всім вимогам закону. Проте,
через виниклі труднощі у стосунках з
Банком Позичальник звернувся до
юристів за консультацією, де
з'ясувалося, що зазначений Договір за
своїм змістом не відповідає
законодавству України і порушує його
права. На цій підставі Позивач вважає
Договір недійсним з вищенаведених
підстав.

У судове засідання представник
позивача не зявивися, проте звернувся
до суду з письмовою заявою про розгляд
справи за його відсутності, позовні
вимоги підтримав та просив
задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не зявивися , проте подав до
суду письмову заяву про розгляд справи
за його відсутності, заперечив проти
позову ОСОБА_1 та просив відмовити у
його задоволенні.

Ознайомившись із заявами
представників сторін, суд ухвалив
продовжити розгляд справи з
врахуванням особливостей цивільного
процесу , передбачених ст. 197 ЦПК
України.

Вивчивши позовну заяву, матеріали
справи, дослідивши зібрані по справі
докази у їх сукупності, які надані
позивачем на обґрунтування позовних
вимог, з'ясувавши таким чином фактичні
обставини справи, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають до задоволення, виходячи з
наступного.

Суд встановив, що 12 квітня 2007 року між
ЗАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір про
отримання позивачем кредиту в сумі 20
000,00 доларів США виходячи із 0,92 % в
місяць , для придбання нерухомого
майна. В п.7.1. кредитного договору
сказано: «Банк забов'язується надати
«Позичальникові» кредитні кошти
шляхом: надання готівкою через касу у
розмірі 20000,00 дол. США на капітальний
шляхом видачі готівки через касу, а
також у розмірі 600,00 дол. США на сплату
винагороди за надання фінансового
інструменту, а також 2289,87 доларів США на
сплату страхових платежів.

Згідно до ст. ст. 203, 204 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою
-третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин). Недійсний правочин не
створює юридичних наслідків, крім тих,
що пов'язані з його недійсністю.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
ОСОБА_1 уклав кредитний договір для
придбання нерухомого майна, при цьому
не надав суду належних та допустимих
доказів невиконання кредитором умов
кредитного правочину, внаслідок чого
позивач не отримав у власність
нерухоме майно, щоб забезбечувало
повне та всебічне дослідження всіх
обставин даної справи

Диспозиціями ст.ст. 10, 11, 27-31, 57-60 ЦПК
України, суд слухає цивільні справи на
засадах змагальності сторін, в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
наданих сторонами та їх
представниками, докази повинні
подаватись належні, тобто містити
інформацію щодо предмета доказування,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, доказування не можу
ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарський
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З огляду на вищенаведене суд приходить
до переконання, що позивач не довів
існування обставин, з настанням яких
законодавець повязує застсування
правових норм, зазначених у ст.ст. 203, 215,
217 ЦК України, і відповідно , відмовляє
ОСОБА_1 У задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 3, 203, 204, 215-217 ЦК України,
ст. ст. 10, 11, 27-31, 57-60, 88, 197, 208-210, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Суддя :

В.В.Барашков