УХВАЛА

іменем україни

16 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,,

Лесько А.О., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 19
вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулось до суду з указаним позовом
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
в розмірі 32 699 грн. 04 коп..

Свої вимоги позивач мотивував тим, що
відповідно до укладеного договору від
25 квітня 2007 року ОСОБА_3 отримала кредит
в розмірі 3 094 грн. 80 коп. зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 12% річних на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 24 квітня 2008
року. Відповідач підтвердив свою згоду
на те, що підписана заява разом з
умовами надання кредиту фізичним
особам («Розстрочка») («Стандарт»)
складає між ним і Банком договір, про що
свідчить її підпис у заяві. ОСОБА_3 у
зв'язку з порушенням умов договору має
заборгованість перед банком, яка
станом на 31 січня 2013 року становить 32 699
грн. 04 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від
19 вересня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за
договором кредиту у розмірі 18 823
грн. 18 коп. Вирішено питання про судовий
збір.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 12 лютого 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить скасувати судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
частково позов, виходив із того,
що позивач звернувся до суду в
межах строку позовної давності; з
боржника на користь банку підлягають
стягненню відсотки за користування
кредитом і пеня, передбачені договором,
за період після вирішення питання
судом про стягнення основного боргу по
день ухвалення судового рішення у
вказаній справі та становлять 18 823 грн.
18 коп.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові,
виходив із того, що позивач пропустив
строк позовної давності, встановлений
ст. 257 ЦК України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судами встановлено, що відповідно до
укладеного договору від 25 квітня
2007 року ОСОБА_3 отримала кредит у
розмірі 3 094 грн. 80 коп. зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 12% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 24 квітня 2008 року.

З матеріалів справи вбачається, що 20
березня 2008 року Жовтневим районним
судом м. Маріуполя Донецької області
суд виданий судовий наказ про
стягнення з ОСОБА_3 заборгованості у
розмірі 5 829 грн. 86 коп., яка утворилась
станом на 13 лютого 2008 року.

Проте апеляційний суд, відмовляючи в
позові за пропуском строку позовної
давності, не звернув уваги на те, що
судове рішення про стягнення
заборгованості було виконано лише 14
квітня 2010 року, тому підстав вважати, що
позивачем пропущено строк позовної
давності немає, оскільки згідно зі ст.
599 ЦК України зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Також не може залишатись в силі й
рішення місцевого суду.

Так, суд вважав, що судовим наказом від
20 березня 2008 року з відповідача
стягнута заборгованість, яка
утворилась станом на 13 лютого 2008
року, однак кредитний договір
розірвано не було, а тому банком
правомірно нараховуються відсотки за
кредитом та штрафні санкції з дня
видачі наказу по 19 вересня 2013 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Отже, нарахування процентів за
користування кредитом та пені після
закінчення строку дії договору не
передбачено. Строк кредитного договору
сторонами визначено до 24 квітня 2008
року. Крім того, судовим рішенням вся
кредитна заборгованість стягнута,
тобто договірних правовідносин між
сторонами немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Крім того, відповідно до абз. 1, 2 п. 17
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №
5 «Про практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зобов'язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом (ч. 1
ст. 598 ЦК України). Такі підстави,
зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК
України. Наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов'язання та не позбавляє
кредитора права на отримання сум,
передбачених частиною другою статті 625
ЦК України, оскільки зобов'язання
залишається невиконаним належним
чином відповідно до вимог статей 526, 599
ЦК України.

Суд першої інстанції у порушення ст. ст.
130, 212-214 ЦПК України зазначених вимог
закону не врахував, позовних вимог не
уточнив, хоча ставилось питання про
стягнення сум за прострочення
виконання зобов'язання.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від
19 вересня 2013 року та рішення
апеляційного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько С.Ф. Хопта М.Є.
Червинська