У х в а л а

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука
А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа -
ОСОБА_7, про визнання частково
недійсними договорів та переведення
прав і обов'язків покупця,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 01 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2009 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, який уточнила у процесі
розгляду справи, і остаточно просила:

- визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
АДРЕСА_1, укладений 12 жовтня 2006 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, в частині покупця
ОСОБА_4;

- визнати частково недійсним договір
дарування 20/100 частин ДБК «Зірка»,
укладений 12 жовтня 2006 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_4, в частині покупця ОСОБА_4;

- визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0443 га, яка розташована АДРЕСА_2
укладений 06 грудня 2006 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_4, в частині покупця
ОСОБА_4;

- перевести права покупця за договором
купівлі-продажу земельної ділянки
АДРЕСА_1, укладений 12 жовтня 2006 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, на ОСОБА_3;

- перевести права покупця за договором
дарування 20/100 частин ДБК «Зірка»,
укладеним 12 жовтня 2006 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_4, на ОСОБА_3;

- перевести права покупця за договором
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0443 га, яка розташована АДРЕСА_2
укладеним 06 грудня 2006 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_4, на ОСОБА_3

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що нею у 2006 році
було придбано декілька об'єктів
нерухомості, а саме: за договором
дарування, укладеним 12 жовтня 2006 року з
ОСОБА_5, вона отримала у дар 20/100 частин
ДБК «Зірка», що складалися з двох
кам'яних садових будинків загальною
площею 549,9 кв. м та надвірних споруд, які
розташовані по АДРЕСА_1; за договором
купівлі-продажу від 12 жовтня 2006 року
придбала у ОСОБА_5 земельну ділянку
АДРЕСА_1, а за договором купівлі-продажу
від 06 грудня 2006 року придбала у ОСОБА_6
земельну ділянку площею 0,0443 га по
АДРЕСА_2.

Вказала, що у зв'язку з сімейними
обставинами вона була змушена оформити
спірні угоди на ім'я своєї подруги
ОСОБА_4, яка, в свою чергу, за вказану
послугу отримала винагороду та
зобов'язалась на першу вимогу
нотаріально переоформити вищевказане
майно на її ім'я або на особу, яку вона
вкаже, що підтверджується розпискою
від 06 грудня 2006 року.

Позивачка зазначила, що вказані
правочини укладалися без мети
створення відповідних правових
наслідків, тобто виникнення в
ОСОБА_4 права власності на придбане
майно, а тому відповідно до ст.
234 ЦК України ці правочини є фіктивними
та повинні бути визнані недійсними в
частині покупця.

У березні 2010 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, який уточнив у
процесі розгляду справи, і остаточно
просив:

- визнати за ним право власності на
земельну ділянку площею 0,0701 га та
дачний будинок загальною площею 406,5 кв.
м, які розташовані по АДРЕСА_1;

- визнати за ним право власності на
земельну ділянку площею 0,0443 га
та дачний будинок, які розташовані по
АДРЕСА_2;

- визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0443 га, яка розташована по
АДРЕСА_2, укладений 26 червня 2009 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_8, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_9;

- визнати недійсною угоду, укладену між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 12 липня 2013 року позов ОСОБА_7
та позов ОСОБА_3 об'єднано в одне
провадження (а.с. 258, 259, т. 2).

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 01 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_7 залишено без
розгляду з підстав, встановлених п. 5 ч. 1
ст. 207 ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 01 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 23 грудня 2013 року апеляційну
скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_10
відхилено, рішення Київського
районного суду м. Одеси від 01 листопада
2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, мотивуючи
свої доводи неправильним
застосуванням судами норм
матеріального права та порушенням норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій, а справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення адвоката ОСОБА_4 -
ОСОБА_11 на касаційну скаргу, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, виходили із того, що
позивачем не доведено, а із наданих
доказів не встановлено умислу сторін
на укладення фіктивних договорів,
оскільки їх дії свідчать про намір
набути, змінити чи припинити цивільні
права та обов'язки сторін правочинів.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК
України та роз'яснень, викладених у п. 17
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року
№ 12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку», перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясувати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини (факти), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.
Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, зазначеними положеннями
цивільного процесуального
законодавства на апеляційний суд
покладено обов'язок перевіряти
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, встановлені
судом фактичні обставини і усувати
недоліки, допущені судом першої
інстанції.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що зазначеним вимогам ухвала
суду апеляційної інстанції не
відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 12 жовтня 2006 року
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_12
було посвідчено договір
купівлі-продажу, відповідно до умов
якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбала
земельну ділянку АДРЕСА_1, із цільовим
призначенням для дачного будівництва
(а.с. 5, 6, т. 1).

31 січня 2007 року на підставі вказаного
договору ОСОБА_4 отримала державний акт
на право власності на вищезазначену
земельну ділянку (а.с. 7, т. 1).

12 жовтня 2006 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_12 було посвідчено договір
дарування, відповідно до умов якого
ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у
дар безоплатно 20/100 частин ДБК «Зірка»,
який розташований по АДРЕСА_1
та складається в цілому з двох кам'яних
садових будинків під літ. «А, Д»
загальною площею 549,9 кв. м і надвірних
споруд, розташованих на земельній
ділянці площею 3 137 кв. м (а.с. 11, 12, т. 1).

06 грудня 2006 року приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_12 було посвідчено договір
купівлі-продажу, відповідно до умов
якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_4 придбала
земельну ділянку площею 0,0443 га, яка
розташована по АДРЕСА_2, із
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування житлового будинку і
господарських будівель (а.с. 8, 9, т. 1).

30 березня 2007 року на підставі вказаного
договору ОСОБА_4 отримала державний акт
на право власності на зазначену
земельну ділянку (а.с. 10, т. 1).

Суди попередніх інстанцій дійшли
висновку, що сторони спірних
правочинів досягли згоди щодо усіх
істотних умов договорів, нотаріально
посвідчили договори та провели їх
державну реєстрацію, а тому відсутні
правові підстави для визнання їх
недійсними.

Між тим, обґрунтовуючи позовні вимоги,
ОСОБА_3 посилалась на розписку від 06
грудня 2006 року, яка міститься в
матеріалах справи (а.с. 15, т. 1).
Відповідно до цієї розписки ОСОБА_4
отримала від ОСОБА_3 грошову винагороду
в сумі 1 500 доларів США за тимчасове
оформлення на ОСОБА_4 придбаного
ОСОБА_3 спірного нерухомого майна (яке є
предметом спору у цій справі); вказані
договори укладені без мети створення
відповідних правових наслідків; ОСОБА_4
за першою вимогою ОСОБА_3 зобов'язалась
нотаріально переоформити вищевказане
майно на її ім'я або на особу, яку вона
вкаже.

За своїм змістом розписка від 06 грудня
2006 року містить ознаки договору
доручення, який укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, яка є покупцем за спірними
угодами, та автентичність виконаного
ОСОБА_4 підпису в її (розписці)
оригіналі підтверджується
експертизами в кримінальній справі
(а.с. 32-45, т. 3).

Згідно зі ст. 1000 ЦК України за договором
доручення одна сторона (повірений)
зобов'язується вчинити від імені та за
рахунок другої сторони (довірителя)
певні юридичні дії. Правочин, вчинений
повіреним, створює, змінює, припиняє
цивільні права та обов'язки довірителя.
Договором доручення може бути
встановлено виключне право повіреного
на вчинення від імені та за рахунок
довірителя всіх або частини юридичних
дій, передбачених договором. У договорі
можуть бути встановлені строк дії
такого доручення та (або) територія, у
межах якої є чинним виключне право
повіреного.

У договорі доручення або у виданій на
підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які
належить вчинити повіреному. Дії, які
належить вчинити повіреному, мають
бути правомірними, конкретними та
здійсненними (ст. 1003 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1006 цього
Кодексу повірений зобов'язаний:
повідомляти довірителеві на його
вимогу всі відомості про хід виконання
його доручення; після виконання
доручення або в разі припинення
договору доручення до його виконання
негайно повернути довірителеві
довіреність, строк якої не закінчився,
і надати звіт про виконання доручення
та виправдні документи, якщо це
вимагається за умовами договору та
характером доручення; негайно передати
довірителеві все одержане у зв'язку з
виконанням доручення.

У підтвердження забезпечення умов за
цією розпискою (договором доручення)
позивачка посилалась на докази, які
просила витребувати з кримінальної
справи, а саме: угоду про укладення
договору та передачу завдатку від 04
жовтня 2006 року, укладену між ОСОБА_3 і
ОСОБА_5; угоду про укладення
договору та передачу завдатку від
20 листопада 2006 року, укладену між
ОСОБА_3 і ОСОБА_6; акти прийому-передачі
до договорів купівлі-продажу і
дарування, державні акти на земельні
ділянки та технічну документацію до
них, проекти забудови земельних
ділянок, акти виконаних робіт з
будівництва об'єктів нерухомості,
платіжні документів, які свідчать про
придбання будівельних матеріалів та
інше. Місцевий суд в судовому засіданні
01 листопада 2013 року не
мотивував відхилення заявленого
клопотання та відмовив у його
задоволенні; за таких обставин
посилання апеляційного суду на те, що
ОСОБА_3 не скористалась своїм правом
заявити таке клопотання в апеляційному
суді, є неприйнятним в силу вимог ст. 10
ЦПК України.

За правилами ст. ст. 303, 304 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції. Справа
розглядається в апеляційному порядку
за правилами, встановленими для
розгляду справи судом першої
інстанції, з винятками і доповненнями,
встановленими законом.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи рішення місцевого суду,
на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303, 304
ЦПК України оцінив докази кожен окремо
без урахування обставин, якими вони
підтверджуються і стосуються одного
предмета спору, та не застосував до
спірних правовідносин норми
матеріального права, які на них
поширюються.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до ст. 57, ч. ч. 1,
2 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі, зокрема, письмових доказів.
Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Також суд апеляційної інстанції,
перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду, на порушення вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК
України не дослідив докази, в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено ОСОБА_3 судом першої
інстанції, а саме у витребуванні
оригіналу розписки від 06 грудня 2006
року, відповідно до якої ОСОБА_4, як
повірений, тимчасово оформила на себе
придбане ОСОБА_3 вищевказане нерухоме
майно, а також інші докази, які, на думку
ОСОБА_3, підтверджують факт придбання
спірного майна саме нею, фактично
позбавив останню підтвердити
обґрунтованість своїх вимог вказаними
нею належними доказами.

Допущені судом апеляційної інстанції
порушення норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування ухвали
апеляційного суду із направленням
справи на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів суду
касаційної інстанції вважає, що ухвала
апеляційного суду Одеської області від
23 грудня 2013 року підлягає скасуванню із
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції з
підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської
області від 23 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк