У Х В А Л А

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на частину
майна, набутого за час шлюбу, за
касаційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, на рішення
апеляційного суду Луганської області
від 28 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, у
якому, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 62
СК України та з урахуванням уточнень,
просила визнати за нею право власності
на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1, на
автомобіль ВАЗ 210704, 2004 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1, стягнувши з неї на користь
ОСОБА_4 12 022 грн грошової компенсації
вартості Ѕ частини вказаного
автомобіля.

Посилалась на те, що з грудня 2003 року
по 20 вересня 2012 року вона проживала
однією сім'єю без реєстрації шлюбу з
ОСОБА_6 За час спільного проживання
придбали квартиру та автомобіль.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Спадкоємцем
другої черги ОСОБА_6 є його рідний брат
- ОСОБА_4, який не визнає її право як
співвласниці на частку у спірному
майні.

Рішенням Слов'яносербського
районного суду Луганської області від
23 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності
на автомобіль ВАЗ 210704, 2004 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1, який на праві власності
належав ОСОБА_6

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 12
022 грн грошової компенсації за частину
автомобіля ВАЗ 210704, 2004 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Луганської області від 28 листопада
2013 року рішення Слов'яносербського
районного суду Луганської області від
23 жовтня 2013 року в частині відмови в
позові про визнання за ОСОБА_3
права власності на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення про задоволення
позову.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5,
яка діє в інтересах ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду в частині
задоволення позову просить скасувати
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про визнання за
ОСОБА_3 права власності на спірний
автомобіль та стягуючи з неї на користь
відповідача грошову компенсацію за Ѕ
частини цього автомобіля, суд першої
інстанції виходив із того, що вказаний
автомобіль є об'єктом права спільної
сумісної власності позивача та
померлого ОСОБА_6, спадкоємець якого -
ОСОБА_4 має право на компенсацію
вартості Ѕ його частини.

У цій частині рішення суду не
переглядалося в апеляційному порядку
та ніким не оскаржується, тому суд
касаційної інстанції у цій частині
вимог не перевіряє його на предмет
законності та обґрунтованості.

Відмовляючи в задоволенні вимог
ОСОБА_3 в частині визнання за нею права
власності на Ѕ частини квартири
АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив
із того, що вказана квартира на праві
особистої приватної власності
належала ОСОБА_6, оскільки була
приватизована ним у порядку,
передбаченому Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», а тому вказане майно не може
вважатися об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині відмови в позові та
ухвалюючи в цій частині нове рішення
про визнання за ОСОБА_3 права власності
на Ѕ частини спірної квартири, суд
апеляційної інстанції виходив із того,
що за час спільного проживання однією
сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 вказана
квартира значно збільшилася у своїй
вартості, тому на підставі приписів ч. 1
ст. 62 СК України є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Проте з такими висновками
апеляційного суду погодитися не можна
з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 2003 року по
2012 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_6
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу.

28 лютого 2005 року ОСОБА_6 отримав
ордер № 165 серії И на проживання разом
із сім'єю у складі чотирьох осіб у
квартирі АДРЕСА_1 (а. с. 7).

21 листопада 2006 року ОСОБА_6 отримав
свідоцтво про право власності на
вказану квартиру на підставі
розпорядження органу приватизації (а.
с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Обґрунтовуючи підставність позову,
ОСОБА_3, посилаючись на приписи ч. 1 ст. 62
СК України, вважала, що вказана
квартира є об'єктом права спільної
сумісної власності, оскільки за час
спільного проживання із ОСОБА_6
внаслідок проведеного ремонту значно
збільшилась у своїй вартості.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи
рішення про визнання за позивачкою
права власності на Ѕ частини спірної
квартири, на порушення приписів ст. 303
ЦПК України апеляційний суд не звернув
уваги на те, що Законом України від 11
січня 2011 року № 2913-VI «Про внесення
зміни до статті 61 Сімейного кодексу
України щодо об'єктів права спільної
сумісної власності подружжя», який
набрав чинності 08 лютого 2011 року,
ст. 61 СК України доповнено
частиною п'ятою, якою передбачено, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є житло, набуте
одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Згідно з чч. 1, 2
ст. 5 ЦК України акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності;
акт цивільного законодавства не має
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 21
листопада 2006 року була приватизована
ОСОБА_6 у порядку, передбаченому
Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду», то вона є
його особистою приватною власністю.

Оскільки поліпшення квартири
внаслідок проведеного ремонту не
свідчать про такі її конструктивні
зміни, внаслідок яких змінилось
планування квартири чи збільшилась її
житлова площа, то у позивача не виникло
самостійного права на її частину у
порядку, передбаченому ч. 1
ст. 62 СК України.

У той же час, таке не позбавляє права
позивача на відшкодування частини
витрат, понесених на придбання
будівельних матеріалів, та виконання
ремонтних робіт у спірній квартирі.

Повно та всебічно з'ясувавши
обставини справи, дослідивши надані
сторонами докази, вислухавши пояснення
сторін відповідно до приписів
ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо безпідставності позовних вимог у
частині визнання за ОСОБА_3 права
власності на Ѕ частини вказаної
квартири, оскільки вона була приватною
власністю померлого ОСОБА_6

Апеляційний суд, скасовуючи законне
і обґрунтоване рішення суду першої
інстанції в частині відмови в позові
про визнання за ОСОБА_3 права власності
на Ѕ частини спірної квартири, на
порушення приписів ст. 303 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного,
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанції в частині визнання за ОСОБА_3
права власності на Ѕ частини спірної
квартири відповідно до приписів ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням у цій частині в силі рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Луганської області від 28 листопада
2013 року в частині визнання за
ОСОБА_3 права власності на Ѕ частини
квартири АДРЕСА_1 скасувати, залишити в
цій частині в силі рішення
Слов'яносербського районного суду
Луганської області від 23 жовтня 2013
року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук