У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Кафідової О.В.,

Касьяна О.П.,
Коротуна В.М.,

представників ПАТ «КБ «Надра» Кренця
О.С., Коноплі А.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_5 до публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «Надра» про стягнення процентів
за вкладом, трьох відсотків річних та
інфляційних витрат, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 в особі її представника
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду м.
Києва від 23 травня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ
«Надра») про стягнення процентів за
вкладом, трьох відсотків річних та
інфляційних витрат, посилаючись на те,
що між нею та відкритим акціонерним
товариством «Комерційний банк «Надра»
22 квітня 2008 року був укладений договір
строкового банківського вкладу
(депозиту) «Класичний без поповнення»
№ 850080. За умовами договору банк прийняв
від неї грошову суму вкладу в розмірі 8
313 270 грн. на строк 12 місяців з
процентною ставкою за вкладом 18,6
процентів річних. Свої зобов'язання за
договором вона виконала та відповідно
до платіжного доручення внесла на
депозитний рахунок кошти в розмірі 8 313
270 грн. У квітні 2009 року вона повідомила
відповідача про намір забрати
депозитний вклад та нараховані
проценти у зв'язку з настанням строку
їх повернення. Всупереч умовам
договору відповідач депозитних коштів
та нарахованих процентів не повернув.
Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2009
року було стягнуто з відповідача на її
користь депозитні кошти та нараховані
проценти, всього на суму 10 714 302 грн. 77
коп. Вклад та проценти за користування
вкладом за період з 23 квітня 2008 року по
10 листопада 2009 року, повернено
відповідачем лише 14 вересня 2011 року.
Вважає, що відповідачем відповідно до
п. 4.2 договору повинні нараховуватись
проценти за подальший фактичний час
знаходження вкладу з 11 листопада 2009 по
3 вересня 2011 року на вкладному рахунку.

ОСОБА_5 просила стягнути з відповідача
суму процентів за подальший фактичний
час знаходження вкладу на вкладному
рахунку в розмірі 2 833 358 грн. 68 коп., суму
інфляційних втрат за весь період
прострочення відповідачем виконання
свого грошового зобов'язання та три
проценти річних за весь період
прострочення відповідачем виконання
грошового зобов'язання в розмірі 706 388
грн. 63 коп., а всього 5 441 255 грн. 39 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 березня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено.
Стягнуто з ПАТ «КБ «Надра» на користь
ОСОБА_5 5 441 255 грн. 39 коп. та судовий збір
у розмірі 3 219 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
23 травня 2013 року рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 28 березня 2013 року скасовано,
ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 в особі її
представника ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права, та залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що строк дії
договору закінчився ухваленням судом
рішення, після закінчення строку дії
договору у відповідача припинився
обов'язок з нарахування та виплати
ОСОБА_5 процентів за строковим вкладу
незалежно від виконання банком
зобов'язання в частині повернення
самого вкладу. Статтею 1061 ЦК України не
передбачено можливість нарахування
процентів за банківським вкладом,
строк дії якого закінчився. Враховуючи
положення ст. 368 ЦК України, Закону
України «Про виконавче провадження»,
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/5, примусове виконання рішень в
Україні покладається на державну
виконавчу службу та здійснюється
останньою на підставі виконавчих
документів, у тому числі виконавчих
листів, ухвал, постанов судів у
цивільних, господарських,
адміністративних та кримінальних
справах, у випадках, передбачених
Законом, тощо.

Проте з такими висновками апеляційного
суду повністю погодитися не можна.

Статтями 213, 214, 316 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до цих правовідносин, а за
їх відсутності ‒? на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Установлено, що 22 квітня 2008 року між
ОСОБА_5 та ВАТ «КБ
«Надра» було укладено договір
строкового банківського вкладу
(депозит) № 850080 (а.с. 10‒?11).

Предметом указаного договору було
розміщення ОСОБА_5 у відповідача
депозитного вкладу в сумі 8 313 270 грн. на
строк 12 місяців з виплатою в кінці
строку процентів на суму депозитного
вкладу з розрахунку 18,6 % річних.

04 лютого 2011 року ВАТ «КБ «Надра» було
приведено у відповідність до Закону
України «Про акціонерні товариства»
назву організаційно-правової форми
товариства шляхом перейменування ВАТ
«КБ «Надра» на ПАТ «КБ «Надра».

06 квітня 2009 року ОСОБА_5 повідомила банк
про намір забрати депозитний вклад та
нараховані проценти у зв'язку з
настанням строку повернення вкладу.

Згідно з випискою від 27 квітня 2009 року
за рахунком НОМЕР_1 у
ВАТ «КБ «Надра» та випискою за рахунком
НОМЕР_2 у філії ЗАТ «Перший
Український міжнародний банк» в м.
Києві вклад та проценти позивачу не
було повернуто.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 18 листопада 2009 року
стягнуто з ВАТ «КБ «Надра» на користь
позивачки ОСОБА_5 суму депозиту,
нараховані проценти та судові витрати
в загальному розмірі 10 714 302 грн. 77
коп. (а.с. 15‒?17).

Вклад та проценти за користування
вкладом за період з 23 квітня 2008
року по 10 листопада 2009 року повернуто
банком лише 14 вересня 2011 року.

Зазначене свідчить, що відповідач
несвоєчасно повернув суму вкладу.

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення відсотків за період
з 11 листопада 2009 року по 13 вересня 2011
року, разом із тим у п. 2.2 договору
депозиту передбачено, що датою
повернення вкладу є 22 квітня 2009 року, а
у розділах 5 і 6 цього договору
(відповідальність сторін, строк і
порядок дії договору) не передбачено
сплату процентів по закінченню дії
договору у разі неповернення вкладу чи
його невитребування вкладником.

Згідно зі ст. 1061 ЦК України банк
виплачує вкладникові проценти на суму
вкладу в розмірі, встановленому
договором банківського вкладу. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, банк зобов'язаний
виплачувати проценти у розмірі
облікової ставки Національного банку
України.

Згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК України строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору,
а ч. 5 ст. 1061 цього Кодексу передбачено,
що проценти на банківський вклад
нараховуються від дня, наступного за
днем надходження вкладу у банк, до дня,
який передує його поверненню
вкладникові або списанню з рахунка
вкладника з інших підстав.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Таким чином, норма ст. 625 ЦК України про
стягнення трьох відсотків річних та
суми боргу з урахуванням індексу
інфляції за весь час прострочення
зобов'язання не є фінансовою
(економічно) санкцією, а виступає
способом захисту майнового права та
інтересу, який полягає у відшкодуванні
матеріальних витрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів і отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування отриманими ним грошовими
коштами, належними до сплати
кредиторові, а тому 3 % річних та індекс
інфляції нараховуються незалежно від
вини боржника та незалежно від сплати
ним (чи звільнення його від сплати)
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Відповідно до ст. 598 ЦК України
зобов'язання припиняється частково або
у повному обсязі на підставах,
встановлених договором або законом.
Припинення зобов'язання на вимогу
однієї із сторін допускається лише у
випадках, встановлених договором або
законом. Зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином
(ст. 599 ЦК України).

Висновок суду, що між сторонами
склалися правовідносини, які
регулюються Законом України «Про
виконавче провадження», зроблено без
урахування вимог ст. ст. 598, 599 ЦК
України. Цивільний кодекс України
містить вичерпний перелік підстав
припинення зобов'язання. Припинення
зобов'язання у зв'язку з ухваленням
судового рішення не є підставою
припинення грошового зобов'язання за
цим же договором.

Однак, скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог, апеляційний суд у порушення
вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України на
вказане уваги не звернув, не визначився
з характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинно бути
зазначено встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

За таких обставин рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі її
представника ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
23 травня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П. Штелик

Судді:
М.В. Дем'яносов

О.П.
Касьян

О.В.
Кафідова

В.М.
Коротун