АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________
Справа № 643/2117/13.
Головуючий 1 інст.: - Горбунова Я.М.
Провадження: №22-ц/790/2762/14.
Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 квітня 2014 року. Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді: -
Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського
В.В.., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі: -
Гелашвілі Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 27 лютого
2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_8, приватного нотаріуса
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_9, 3-особа: Московський
відділ державної виконавчої служби
Харківського міського управління
юстиції - про визнання договору позики
недійсним, скасування виконавчого
напису нотаріуса та визнання його
таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6, в особі свого
представника ОСОБА_7, звернувся в суд із
вказаним позовом, який уточнив у
березні 2013 року

В обґрунтування своїх вимог
зазначав, що 22 липня 2011 року він та
ОСОБА_8 уклали договір позики,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського МНО ОСОБА_9 за р. №3417,
згідно з яким він зайняв у ОСОБА_8
гроші у сумі 80 000 грн. на строк до 1
грудня 2011 року.

Вказаний договір є недійсним, так
як грошових коштів від ОСОБА_8 він не
отримував, а договір позики вчинений
ним внаслідок обману, оскільки він
гадав, що укладає договір на виконання
зобов'язань за усною домовленістю зі
своєю сестрою ОСОБА_10 щодо сплати
грошових коштів за реалізоване
спадкове майно, яке залишилося після
смерті їх матері ОСОБА_11, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На виконання договору позики 18 липня
2012 року приватним нотаріусом
Харківського МНО ОСОБА_9 вчинено
виконавчий напис за р. №2933, згідно з
яким запропоновано стягнути з нього на
користь ОСОБА_8 заборгованість за
договором позики від 22 липня 2011 року у
сумі 80 000 грн., яка виникла у період з 22
липня 2011 року по 1 грудня 2011 року.

Вказаний виконавчий напис є таким, що
не підлягає виконанню, оскільки його
вчинено приватним нотаріусом з
порушенням вимог Закону України «Про
нотаріат», пунктів 2.1, 2.2 глави 16
розділу ІІ «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України».

Посилаючись на вказані обставини та
ст. ст. 203, 215, 230, 640, 1046, 1047 ЦК України, ст.
ст. 50, 88, 89 Закону України «Про
нотаріат», ОСОБА_6 просив суд визнати
недійсним договір позики від 22 липня 2011
року, укладений між ним та ОСОБА_8,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського МНО ОСОБА_9 за р. №3417;
скасувати та визнати таким, що не
підлягає виконанню виконавчий напис за
№2933 від 18 липня 2012 року, вчинений
приватним нотаріусом Харківського МНО
ОСОБА_9 про стягнення з нього на користь
ОСОБА_8 заборгованості за договором
позики у сумі 80 000 грн. та витрат по
вчиненню виконавчого напису у сумі 1000
грн.

Відповідач ОСОБА_8 позов не визнав,
посилаючись на його безпідставність.

Приватний нотаріус Харківського МНО
ОСОБА_9, 3-особа: Московський ВДВС
Харківського МУЮ в судове засідання не
з'явилися.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 27 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив з того, що позивач не довів
у суду, що договір позики є безгрошовим,
укладений ним під впливом обману, а
виконавчий напис вчинено приватним
нотаріусом з порушенням вимог Закону
України «Про нотаріат» та «Порядку
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України».

Такий висновок суду відповідає
нормам матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1051 ЦК України позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 22
липня 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 уклали
договір позики, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського МНО ОСОБА_9 за
р. №3417, згідно з яким ОСОБА_6 зайняв у
ОСОБА_8 80 000 грн. (еквівалент 10000
доларів США) строком до 1 грудня 2011
року, без нарахування відсотків.

Відповідно до п. 2 договору позики
позичальник ОСОБА_6 отримав гроші від
позикодавця ОСОБА_8 повністю ще до
підписання цього договору.

Пунктом 5 вказаного договору
сторони передбачили, що у разі, якщо
ОСОБА_6 не поверне ОСОБА_8 гроші до
вказаного в договорі строку, останній
вправі пред'явити цей договір до
стягнення на підставі виконавчого
напису нотаріуса (а. с. 66).

Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Сторона, яка застосувала
обман, зобов'язана відшкодувати другій
стороні збитки у подвійному розмірі та
моральну шкоду, що завдані у зв'язку з
вчиненням цього правочину.

Відповідно до роз'яснень, викладених
в п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України №9 від 6 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову про визнання
договору позики недійсним, суд першої
інстанції дійшов вірного та
ґрунтовного висновку про те, що
позивачем не доведено факту навмисного
введення його в оману з боку
відповідача, оскільки умови договору
позики підписані позивачем без будь
якого застереження.

Посилання позивача ОСОБА_6 на те, що
він не отримував в борг від позивача
гроші у сумі 80 000 грн., спростовується п.
2 договору позики від 22 липня 2011 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського МНО ОСОБА_9, згідно з яким
ОСОБА_6 стверджував, що отримав гроші
від ОСОБА_8 ще до підписання цього
договору.

Доводи ОСОБА_6 про те, що укладаючи
договір позики він гадав, що укладає
зазначений договір на виконання
зобов'язань за усною домовленістю зі
своєю сестрою щодо сплати грошових
коштів за реалізоване спадкове майно
після смерті їх матері, як на підставу
введення його в оману, не знайшли свого
документального підтвердження про
навмисні дії ОСОБА_8 направлені на
введення ОСОБА_6 в оману при укладенні
спірного договору.

Судовим розглядом встановлено, що
позивальник ОСОБА_6 не виконав умови
договору позики та не повернув ОСОБА_8
в строк до 1 грудня 2011 року отримані ним
в позику гроші у сумі 80 000 грн.

У зв'язку з цим, 8 травня 2012 року
ОСОБА_8 звернувся до приватного
нотаріуса Харківського МНО ОСОБА_9 з
заявою про видачу виконавчого напису
(а. с. 65, 66,79).

18 липня 2012 року приватним нотаріусом
Харківського МНО ОСОБА_9 вчинено
виконавчий надпис за р. №2933, згідно з
яким запропоновано стягнути з ОСОБА_6
на користь ОСОБА_8 заборгованість за
договором позики від 22 червня 2011 року у
сумі 80000 грн., яка виникла у період з 22
липня 2011 року по 1 грудня 2011 року ( а. с.
64).

Згідно ст. 87 Закону України «Про
нотаріат» для стягнення грошових сум
або витребування від боржника майна
нотаріуси вчиняють виконавчі написи на
документах, що встановлюють
заборгованість. Перелік документів, за
якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів,
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до пункту 3.1 глави 16
розділу ІІ «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012
року, (в редакції чинній на час вчинення
виконавчого напису) нотаріус вчиняє
виконавчі написи: якщо подані
документи підтверджують безспірність
заборгованості або іншої
відповідальності боржника перед
стягувачем; за умови, що з дня
виникнення права вимоги минуло не
більше трьох років.

Безспірність заборгованості
підтверджують документи передбачені
Переліком документів, за якими
стягнення заборгованості проводиться
у безспірному порядку, затвердженому
постановою Кабінету Міністрів України
від 29 червня 1999 року №1172 (пункту 3.2
глави 16 розділу ІІ «Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами
України»).

Згідно пункту 1 Переліку документів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 29 червня 1999 року
№1172, за якими стягнення заборгованості
провадиться у безспірному порядку на
підставі виконавчих написів
нотаріусів, для одержання виконавчого
напису подаються: а) оригінал
нотаріально посвідченої угоди, що
передбачає сплату грошових сум,
передачу або повернення майна, а також
право звернення стягнення на
заставлене майно; б) документи, що
підтверджують безспірність
заборгованості боржника та
встановлюють прострочення виконання
зобов'язання.

Вчиняючи виконавчий напис приватний
нотаріус Харківського МНО ОСОБА_9
виходив з того, що відповідачем надано
йому оригінал договору позики від 22
липня 2011 року, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_8, який свідчив про безспірність
заборгованості позичальника ОСОБА_6
перед позикодавцем ОСОБА_8

Відсутність у тексті виконавчого
напису нотаріуса посилання на дату та
місце народження боржника ОСОБА_6, само
по собі не свідчить про недійсність
виконавчого напису та не є безумовною
підставою для визнання його таким, що
не підлягає виконанню.

Судовим розглядом встановлено, що
за виконавчим надписом №2933, виданим 18
липня 2012 року приватним нотаріусом
Харківського МНО ОСОБА_9 про стягнення
з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 80000 грн.,
постановою державного виконавця
Московського ВДВС Харківського
міського управління юстиції від 21
листопада 2012 року відкрито виконавче
провадження та приймаються міри щодо
його виконання (а. с. 21).

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні
обставини справи, перевірив доводи та
заперечення сторін, дослідив надані
сторонами докази, дав їм належну оцінку
та ухвали законне й обґрунтоване
рішення.

Доводи апеляційної скарги
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про те, що
ОСОБА_6 не брав у ОСОБА_8 в борг 80000 грн.,
не можуть бути прийняті до уваги
колегією суддів.

Вказані обставини спростовуються
нотаріально посвідченим договором
позики, згідно якого ОСОБА_6 визнавав,
що взяв у ОСОБА_8 в борг 80 000 грн. до 1
грудня 2011 року, які отримав від
останнього до підписання договору
позики.

Не можуть бути прийняті до уваги
колегію суддів і доводи апеляційної
скарги представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 про
те, що спірний договір був укладений
ОСОБА_6 внаслідок обману, оскільки він
гадав, що укладає зазначений договір на
виконання зобов'язань за усною
домовленістю зі своєю сестрою щодо
сплати грошових коштів за реалізоване
спадкове майно.

Матеріали справи свідчать, що
ОСОБА_8 не є спадкоємцем за законом або
за заповітом після смерті ОСОБА_11, а
тому не мав будь-якого відношення до її
спадкового майна та його реалізації.

Належних та допустимих доказів
того, що ОСОБА_8 при укладанні договору
позики навмисно ввів в оману ОСОБА_6,
позивачем та його представником ОСОБА_7
суду не надані.

Інші доводи апеляційної скарги
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7, не є
суттєвими та висновків суду першої
інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч. 1 ст. 307,
ст. ст. 308, 313, п. 1. ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317,
319 ЦПК України, судова колегія,

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Московського районного суду
м. Харкова від 27 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: