Номер провадження: 22-ц/785/5315/14
Номер справи місцевого суду: 1527/2-950/11
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Косогор Г.О., Комлевої
О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на рішення Суворівського
районного суду м. Одеси від 11 квітня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ПАТ
«Укрсоцбанк»- про визнання нерухомого
майна спільною сумісною власністю,
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності, визнання
права власності та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4
департаменту міського господарства
Одеської міської ради про визнання
розпоряджень Ленінської районної
адміністрації виконкому Одеської
міської ради незаконними та
скасування, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним договору дарування,
визнання права власності на
домоволодіння, визнання особистої
приватної власності на нежитлове
приміщення, поділ нерухомого та
рухомого майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності в натурі,
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, вселення -

встановила:

ОСОБА_2, звернулася до суду із
вищезазначеним позовом та в остаточних
вимогах від 05.11.2013р., (а.с. 3, том 1; а.с. 212,
Том 2) просила визнати нежитлове
приміщення аптечного пункту
розташованого в АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя, здійснити
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності, визнавши
за нею право власності на 1/2 частину
нежитлового приміщення аптечного
пункту та право власності на 1/2 частину
земельної ділянки, площею 0,06 га
розташованої в СТ «Урожай»,
Чорноморської сільради, Миколаївської
області. В обґрунтування вимог
посилалася на те, що з 10.04.1982р., по
20.10.2010р., перебувала з відповідачем в
зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу
ними було збудовано нерухоме майно, а
саме- нежитлове приміщення аптечного
пункту розташованого в АДРЕСА_1, яке
здано до експлуатації та здійснено
його державну реєстрацію 11.01.2005р. Крім
того, на ім'я відповідача було видано
державний акт про право власності на
земельну ділянку площею 0,06 га
розташованої в СТ «Урожай»,
Чорноморської сільради, Миколаївської
області, отже зазначена земельна
ділянка також є спільною сумісною
власністю та підлягає поділу.

ОСОБА_3, вимоги позову визнав частково,
а саме в частині визнання за ОСОБА_2,
права власності на 1/2 частину земельної
ділянки площею 0,06 га розташованої в СТ
«Урожай» Чорноморської сільради,
Миколаївської області, в решті вимог
позов не визнав та пред'явив зустрічний
позов за яким в остаточних вимогах від
03.02.2014р., просив визнати незаконним та
скасувати розпорядження Ленінської
райадміністрації виконкому Одеської
міськради № 287 від 15.08.1997р., про
прийняття до експлуатації з
оформленням права власності за ОСОБА_4,
домоволодіння АДРЕСА_2, в м. Одесі,
визнати незаконним та скасувати
розпорядження Ленінської
райадміністрації виконкому Одеської
міськради № 394/1 від 29.09.1997р., про
розрахунок ідеальних часток та
визнання права власності за ОСОБА_4, на
37/50 часток в домоволодінні АДРЕСА_2 в м.
Одесі, визнати частково недійсним, в
частині власника ОСОБА_4, свідоцтво про
право власності на 37/50 часток
домоволодіння АДРЕСА_2, в м. Одесі від
29.09.1997р.,; визнати недійсним договір
дарування 37/50 часток домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі, укладений між
ОСОБА_4, та ОСОБА_2, від 25.10.1997р., визнати
за ним право власності на 33/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_2, в м. Одесі;,
визнати нежитлове приміщення
аптечного пункту розташованого в
АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій
розташоване зазначене приміщення його
особистою приватною власністю,
виділити в натурі 33/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_2 провулку в м.
Одесі, земельну ділянку на якій
розташовано домоволодіння АДРЕСА_2, в м.
Одесі залишити у спільному
користуванні, виділити йому рухоме
майно набуте під час шлюбу на суму 70 400
грн., виділити ОСОБА_2, 17/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_2 в м. Одесі,
виділити ОСОБА_2, земельну ділянку
площею 0,06 га розташованої в СТ
«Урожай», Чорноморської сільради
Миколаївської області, виділити
ОСОБА_2, рухоме майно на суму 163 900 грн.

В обґрунтування зустрічного позову
ОСОБА_3, посилався на те, що 11.04.1996 року
він та відповідачка ОСОБА_2, придбали у
ОСОБА_6, 37/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі, за що ними було
сплачено частинами кошти на загальну
суму 10 000 доларів США, також він вважав,
що було укладено саме договір
купівлі-продажу. В подальшому він
повністю здійснив реконструкцію
придбаних приміщень і не знав, що до
експлуатації їх здала ОСОБА_4, яка
отримала свідоцтво про право
власності. Також йому не було відомо, що
ОСОБА_4, 25.10.1997 року подарувала, а ОСОБА_2,
прийняла в дар 37/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі. В 2008р., ОСОБА_2,
здійснила виділ частки (37/50) в натурі та
28.02.2008р., отримала свідоцтво на право
власності на домоволодіння АДРЕСА_2, в
м. Одесі в цілому. В частині нежитлового
приміщення аптечного пункту
розташованого в АДРЕСА_1 та земельної
ділянки на якій розташоване зазначене
приміщення зазначив, що вони є його
власністю як фізичної
особи-підприємця, а тому не є спільною
сумісною власністю подружжя та поділу
не підлягають.

Також в провадженні суду перебувала
справа за позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_2, про
усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом вселення (а.с. 332, том 1)
яка ухвалою суду від 14.05.2012р., об'єднана
в одне провадження (а.с. 327). В
обґрунтування позову про вселення в
домоволодіння АДРЕСА_2, в м. Одесі,
ОСОБА_3, посилався на те, що він є
співвласником зазначеного
домоволодіння, а ОСОБА_2, перешкоджає
йому у здійсненні права власності, крім
того, зареєстрованим місцем його
проживання є зазначене домоволодіння.

Зустрічні позовні вимоги представники
ОСОБА_2, визнали частково, а саме в
частині поділу рухомого майна в натурі
але без урахування цін визначених
ОСОБА_3, на це майно. В частині виділу
всієї земельної ділянки площею 0,06 га
розташованої в СТ «Урожай»
Черноморської сільради, Миколаївської
області, зазначили, що просять визнати
право власності тільки на 1/2 частину
ділянки. В решті вимог зустрічного та
об'єднаного позову просили відмовити
посилаючись на те, що ОСОБА_4, набула
право власності на 37/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_2, в м. Одесі на
підставі договору дарування від
11.04.1996р., згідно до якого ОСОБА_6,
подарував, а ОСОБА_4, прийняла в дар
зазначену частину домоволодіння. Будь-
яких вимог щодо зазначеного договору
ОСОБА_3, не заявляв, а всі інші вимоги, що
стосуються домоволодіння АДРЕСА_2, в м.
Одесі, а в подальшому і домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі є похідними від
зазначеного договору, який ніким не
оспорюється, а тому такі вимоги
задоволенню не підлягають, оскільки не
порушують та не стосуються будь-яких
прав ОСОБА_3 Також зазначили, що
визнання особистої приватної
власності за ОСОБА_3, як за фізичною
особою, на нежитлове приміщення
аптечного пункту розташованого в
АДРЕСА_1 та земельну ділянку на якій
розташоване зазначене приміщення
неможливо, оскільки нерухоме майно є
спільною сумісною власністю, а
земельна ділянка є власністю ОСОБА_3, як
фізичної особи -підприємця, право
власності на неї позивачкою не
оспорюється і визнається, але перехід
права власності від фізичної особи -
підприємця до фізичної особи, в
зазначений позивачем спосіб, не
передбачений чинним законодавством, а
ОСОБА_3, як фізична особа-підприємець із
такими вимогами до суду не звертався.

Крім того, представники ОСОБА_2,
зазначили, що оспорюванні
розпорядження райадміністрації,
свідоцтво про право власності, договір
дарування мали місце в 1997 році, позивач
звернувся до суду тільки 17.11.2010р., отже
на протязі 13 років ОСОБА_3, не міг не
знати про наявність таких
розпоряджень, свідоцтва та укладеного
договору дарування, що в силу ст. ст. 75, 80
ЦК України (в ред. 1963р.) є підставою для
відмови в позові.

Представник ОСОБА_4, вимоги позову не
визнав та пояснив, що ОСОБА_4, набула
право власності на підставі договору
дарування від 11.04.1996р., згідно до якого
ОСОБА_6, подарував, а ОСОБА_4, прийняла в
дар зазначену частину домоволодіння.
Будь яких вимог до зазначеного
договору (визнання його недійсним,
удаваним, тощо) ОСОБА_3, не заявляв, а всі
інші вимоги щодо визнання розпоряджень
райадміністрації в 1997 році та договору
дарування від 25.10.1997 року, згідно якого
ОСОБА_4, подарувала, а ОСОБА_2, прийняла в
дар 37/50 частин домоволодіння АДРЕСА_2, в
м. Одесі, є похідними від договору
дарування від 11.04.1996р., який не
оспорюється. Крім того,звернувся із
заявою про застосування наслідків
пропуску строку позовної давності.

Інші особи, що приймають участь у
справі, подали заяви про розгляд справи
за їх відсутності.

Рішенням суду у задоволенні позовів
відмовлено.

На рішення суду сторони принесли
апеляційні скарги, в яких просять
рішення суду скасувати, постановити
нове, яким задовольнити позов кожного,
посилаючись на те, що судом неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи, а також, що судом порушено
норми матеріального та процесуального
права.

Вивчивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, законність і обґрунтованість
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції повно та всебічно дослідив
матеріали справи, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин і закон,
який їх регулює.

У судовому засіданні встановлено
наступне.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб
10.04.1982р., який фактично було припинено в
грудні 2007 року (а.с. 171, том 1) та
розірвано 02.11.2010р.

19.02.1993р., на підставі рішення
Чорноморської ради народних депутатів
№ 29, від 18.12.1992р., ОСОБА_3, було передано в
приватну власність земельну ділянку
площею 0,06 га в межах СГГ «Урожай», що
розташована на території
Чорноморської сільської ради
Миколаївської області та видано
державний акт про право приватної
власності на землю (а.с. 4 Том І).

Під час шлюбу подружжям було набуто
рухоме майно.(а.с. 265-266, том 2) та
транспортні засоби. В частині поділу
транспортних засобів сторони від вимог
відмовилися та провадження в справі в
цій частині, було закрите (а.с. 252-254, том
2).

Також встановлено, що 11.04.1996р., ОСОБА_6, в
інтересах якого на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
діяла ОСОБА_2, подарував, а ОСОБА_4,
прийняла в дар 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі (а.с. 139, том 1),
зазначена частина домоволодіння
належала дарувальнику ОСОБА_6, на
підставі рішення Ленінського
районного суду м. Одеси від 11.03.1996р., (а.с.
158, том 1).

В вересні 1996р., ОСОБА_2, та ОСОБА_3, зі
згоди власника ОСОБА_4, зареєстрували
місце свого проживання в домоволодінні
АДРЕСА_2, в м. Одесі, що підтверджується
реєстрацією місця проживання ОСОБА_2,
(а.с. 6 на звороті, том 1) та паспортом
громадянина України ОСОБА_3,
дослідженому в судовому засіданні який
зареєстрований в зазначеному
домоволодінні з 20.11.1996р., (а.с. 335, на
звороті, том 1).

Також встановлено, що розпорядженням
Ленінської районної адміністрації
виконкому Одеської міськради № 287 від
15.08.1997р., на підставі дозволу
реконструкції житлового будинку № 189
від 08.08.1996р., за ОСОБА_4, залишено з
оформленням права особистої власності
на реконструйований будинок та
затверджено акт комісії про прийняття
реконструйованого будинку до
експлуатації (а.с. 127 Том І).

Розпорядженням Ленінської районної
адміністрації Виконкому Одеської
міськради № 394/1 від 29.09.1997р., було
затверджено розрахунок ідеальних
часток співвласників в домоволодінні
АДРЕСА_2, в м. Одесі та за ОСОБА_4, було
визнано право власності на 37/50 частин
домоволодіння АДРЕСА_2, в м. Одесі (а.с.
126, том 1).

На підставі зазначеного розпорядження,
ОСОБА_4, 20.10.1997р., отримала свідоцтво
№2-565 про право власності на 37/50 частин
домоволодіння .АДРЕСА_2, в м. Одесі та
зареєструвала його в ОМБТІ 22.10.1997р., (а.с.
138, том 1).

25.10.1997 року ОСОБА_4, подарувала, а ОСОБА_2,
прийняла в дар 37/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі, що підтверджується
договором дарування зареєстрованим в
ОМБТІ 27.10.1997р., (а.с. 128, том 1).

23.01.2003р., ОСОБА_3, отримав свідоцтво про
державну реєстрацію фізичної особи
-підприємця (а.с. 93).

Протягом 2003р., та 2004р., ФОП ОСОБА_3, з
метою здійснення підприємницької
діяльності, отримав дозволи та всі
погоджувальні документи щодо
розміщення та будівництва аптеки за
адресою АДРЕСА_1 (а.с. 284-326, том1).

05.07.2004р., між виконкомом Одеської
міськради та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3, (далі ФОП
ОСОБА_3) було укладено договір про право
на забудову земельної ділянки площею
0,0104 га за адресою АДРЕСА_1, під
будівництво аптеки (а.с. 287, том 1).

Після здійснення будівництва 20.12.2004р.,
від ФОП ОСОБА_3 було прийнято до
експлуатації аптечний пункт, площею 57,8
кв.м та 28.12.2004р., видано свідоцтво про
право власності на нежитлову будівлю
аптечного пункту за адресою АДРЕСА_1,
яке було зареєстровано в КП «ОМБТІ та
РОН» 11.01.2005р., (а.с. 282-284, том 1).

21.07.2006р., Одеська міська рада продала, а
ФОП ОСОБА_3 придбав у власність
земельну ділянку, площею 0,0104 га, що
розташована в АДРЕСА_1 яка перебувала в
оренді у ФОП ОСОБА_3 на підставі
договору оренди від 24.11.2004р., (а.с. 304, том
1), на підставі договору купівлі-продажу
СПД ОСОБА_3 отримав державний акт про
право власності на зазначену земельну
ділянку (а.с. 291, том 1).

Після фактичного припинення шлюбних
відносин, ОСОБА_3, в грудні 2007р., забрав
свої особисті речі та залишив місце
проживання АДРЕСА_2

28.02.2008р., ОСОБА_2, після виділу в натурі
належних їй на праві власності 37/50
частин з домоволодіння АДРЕСА_2, в м.
Одесі, отримала свідоцтво про право
власності на домоволодіння АДРЕСА_2, в
м. Одесі в цілому, та зареєструвала своє
право власності в КП «ОМБТІ та РОН»
06.03.2008р., (а.с. 129, 148, том 1), після
здійснення державної реєстрації права
власності, ОСОБА_2, знялась з
реєстраційного обліку в буд. № 16 та
11.09.2009р., зареєструвала місце свого
проживання АДРЕСА_2

Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на .підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

В силу ст. 59 ЦПК України, суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Суд прийшов до правильного висновку
про те, що позовні вимоги ОСОБА_2,
задоволенню не підлягають виходячи з
наступного.

Як встановлено в судовому засіданні
ОСОБА_3, 19.02.1993р., отримав державний акт
про право власності на земельну
ділянку на підставі рішення
Чорноморської ради народних депутатів
№ 29, від 18.12.1992р., ОСОБА_3, згідно до якого
йому було передано в приватну
власність земельну ділянку площею 0,06
га в межах СГТ «Урожай», що розташована
на території Чорноморської сільської
ради, Миколаївської області.

Статтею 9 ЗК України (в редакції чинній
на 1992р.), встановлено, що до відання
сільських, селищних і міських
районного підпорядкування Рад
народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить:

- передача земельних ділянок у
власність, надання їх у користування, в
тому числі на

умовах оренди, у порядку, встановленому
статтями 17 і 19 цього Кодексу;

- реєстрація права власності,
права користування землею і договорів
на оренду землі;

Відповідно до ст. 17 ЗК України (в
редакції чинній на 1992р.), передача
земельних

ділянок у приватну власність
провадиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Земельні ділянки передаються у
власність на підставі заяви
громадянина і матеріалів, що
підтверджують її розмір
(земельно-кадастрова документація,
дані бюро технічної інвентаризації,
правлінь товариств і кооперативів
тощо).

Ради народних депутатів розглядають у
місячний строк зазначені заяви і
матеріали та приймають відповідні
рішення.

В силу ст. 18 ЗК України(в редакції
чинній на 1992р.), придбання громадянами у
місцевих Рад народних депутатів
земельних ділянок у власність для
ведення селянського (фермерського)
господарства понад площу, що
передається безплатно, провадиться за
плату в порядку, передбаченому статтею
17 цього Кодексу.

Рішення відповідної Ради народних
депутатів з цього питання є підставою
для укладання договору купівлі-продажу
земельної ділянки з посвідченням у
нотаріальному порядку.

Придбання земельних ділянок, що
перебувають у колективній або
приватній власності, провадиться за
договором купівлі-продажу, який
посвідчується у нотаріальному порядку.

Договір купівлі-продажу земельної
ділянки і документ про оплату вартості
землі є підставою для відведення
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) і видачі державного акта на
право власності.

Розрахунки, пов'язані з придбанням
земельних ділянок, провадяться через
відповідні банки.

Таким чином, ОСОБА_3, набув право
власності в порядку визначеному ст. 17
ЗК України в порядку безоплатної
передачі земельної ділянки у приватну
власність, що в розумінні ст. 22 КпШС
України не є майном, нажитим подружжям
за час шлюбу, а отже і не є спільною
сумісною власністю. За таких підстав
визнання ОСОБА_3, позову щодо поділу
майна, яке є особистою приватною
власністю, в порядку його поділу між
подружжям, суперечить закону, але не
позбавляє права ОСОБА_3, передати право
власності ОСОБА_2, в порядку укладання
цивільно-правової угоди (дарування,
міна, купівля-продаж). Із вимогами про
визнання спільної сумісної власності в
порядку визначеному ст. 25 КпШС України
ОСОБА_2, не зверталася.

Також, не підлягають задоволенню
вимоги ОСОБА_2, щодо визнання
нежитлової будівлі аптечного пункту
спільною сумісною власністю та
визнання за нею права власності на 1/2
частину нежитлової будівлі аптечного
пункту за адресою АДРЕСА_1, оскільки, як
встановлено в судовому засіданні,
зазначене нежитлове приміщення є
власністю ФОП ОСОБА_2.

Пунктом 29 Постанови Пленуму ВСУ від
21.12.2007 року, зазначено, що відповідно до
положень статей 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК
України майно фізичної
особи-підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя. Інший з
подружжя має право тільки на частку
одержаних доходів від цієї діяльності
(в частині приватного підприємства
рішенням Конституційного Суду України,
встановлено, що на майно приватного
підприємства поширюються положення ст.
61 СК України - Справа № 1-8/2012 від 19.09:2012
року № 17-рп/2012).

Аналогічний висновок, щодо режиму
майна фізичної особи-підприємця,
зробив Верховний Суд України в
Постанові від 02.10.2013р., у справі
№6.-79цсТЗ, та зазначив, що майно
фізичної особи-підприємця, яке
придбане та використовується в його
підприємницькій діяльності з метою
одержання прибутку, слід розглядати як
його особисту приватну власність
відповідно до ст. 57 СК України, а не як
об'єкт спільної сумісної власності
подружжя, який підпадає під
регулювання ст.ст. 60, 61 СК України.

Суд не прийняв до уваги пояснення
представника позивачки про те, що право
власності на нежитлове приміщення
аптечний пункт зареєстровано не на ФОП,
а на фізичну особу, оскільки на час
здійснення державної реєстрації права
власності чинним законодавством та
підзаконними актами, реєстрації права
власності за ФОП передбачено не було,
отже суд виходив з підстав набуття
права власності ОСОБА_3, на нежитлове
приміщення саме як фізичною
особою-підприємцем. Також, не
заслуговують на увагу посилання
представника позивачки на зазначене
вище рішення Конституційного Суду
України, оскільки цим рішенням надано
офіційне тлумачення ст. 61 СК України
виключно щодо режиму майна приватного
підприємства. Рішення КСУ не підлягає
розширеному тлумаченню та не може
застосовуватися за аналогією і до
майна осіб, які в ньому (рішенні) не
зазначені (ФОП, юридична особа, ін.) -
правовий висновок Верховного Суду
України Постанова від 02.10.2013р., у справі
№6-79цс13.

Зустрічні позовні вимоги та вимоги за
об'єднаним позовом (далі зустрічний
позов) ОСОБА_3, також задоволенню не
підлягали.

Так, первісним правовстановлюючим
документом щодо набуття права
власності на 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі, за ОСОБА_4, є договір
дарування від 11.04.1996р., згідно до якого
ОСОБА_6, в інтересах якого на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
діяла ОСОБА_2, подарував, а ОСОБА_4,
прийняла в дар 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі (а.с. 139, том 1).
Незважаючи на те, що ОСОБА_3, в своїх
поясненнях і зазначив, що насправді
відбувся договір купівлі-продажу
укладений між ОСОБА_6, як продавцем і
ним як покупцем, але ОСОБА_3, із будь
якими вимогами (визнання недійсним,
удаваним, фіктивним, тощо) в частині
договору дарування від 11.04.1996р., не
звертався. Враховуючи те, що вимоги
відносно зазначеного договору не
заявлялися, отже договір дарування не
визнаний договором купівлі-продажу,
ОСОБА_3, не визнано стороною договору, а
отже і набувачем 7/40 частин
домоволодіння АДРЕСА_2 в м, Одесі на
підставі договору від 11.04.1996р., який ним
не оспорюється.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

З урахуванням того, що договір
дарування від 11.04.1996р., є чинним на час
розгляду справи, а інші вимоги ОСОБА_3,
в. частині визнання розпоряджень
Ленінської районної адміністрації
виконкому Одеської міської ради
незаконними та їх скасування, визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання недійсним договору
дарування, визнання права власності на
домоволодіння є похідними від дійсного
договору дарування від 11.04.1996р., то і
вони задоволенню не підлягали,
оскільки Розпорядженням Ленінської
районної адміністрації Виконкому
Одеської міськради № 287 від 15.08.1997р., та
Розпорядженням Ленінської районної
.адміністрації Виконкому Одеської
міськради № 394/1 від 29.09.1997р., а також
свідоцтвом №2-565 про право власності за
ОСОБА_4, на 37/50 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі не порушуються
особисті майнові права ОСОБА_3, який не
є членом сім'ї власника ОСОБА_4, та в
зазначеному приміщенні лише
зареєстрований і мав право на
користування жилим приміщенням, що
належить на праві власності
громадянину.

Також, не може бути визнаний недійсним
договір дарування від 25.10.1997 року
згідно.до якого ОСОБА_4, подарувала, а
ОСОБА_2, прийняла в дар 37/50 частин
Домоволодіння АДРЕСА_2, в м. Одесі,
оскільки ОСОБА_4, як власник майна, мала
право розпорядитися зазначеним майном
на власний розсуд (ст. 19 Закону України
«Про власність») та з підстав наведених
вище.

Крім того, як встановлено, ОСОБА_2,
виділила 37/50 частин домоволодіння в
натурі та отримала свідоцтво про право
власності на домоволодіння АДРЕСА_2, в
м. Одесі, в цілому, та зареєструвала
своє право власності в КП «ОМБТІ та
РОН» 06.03.2008р., після здійснення
державної реєстрації права власності,
ОСОБА_2, знялась з реєстраційного
обліку в буд. № 16 та 11.09.2009р.,
зареєструвала місце свого проживання
АДРЕСА_2

ОСОБА_3, із вимогами про визнання
свідоцтва про право власності на буд.
АДРЕСА_2, в м. Одесі від 28.02.2008р., виданого
на ім'я ОСОБА_2, не звертався, а отже і
відсутні підстави для визнання за ним
права власності на 33/50 частин
домоволодіння № 16А, вселення до
зазначеного домоволодіння та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою на якій це
домоволодіння розташовано. Крім того,
ОСОБА_3, не наведено жодної істотної
обставини за якої суд повинен виділити
йому у власність більшу частину
будинку, а саме 33/50 частин, а ОСОБА_2,
тільки 17/50 частин буд. АДРЕСА_2, в м.
Одесі.

Посилання ОСОБА_3, на те, що підставою
вселення є також те, що він має
зареєстроване місце проживання, суд
правильно до уваги не прийняв, оскільки
зареєстрованим місцем проживання
ОСОБА_3, є буд. № 16, а не буд. АДРЕСА_2, в м.
Одесі. ОСОБА_3, вимогами про вселення в
буд. № 16 (зареєстроване місце
проживання) не звертався.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № -11 від 21.12.2007 року,
визначено, поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами
встановленими статтями 69-72 СК України
та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
вартості на час розгляду справи. Під
дійсною вартістю розуміється грошова
сума, за яку майно може бути продано в
даному населеному пункті чи
місцевості. Для її визначення, за
клопотанням сторони, призначається
експертиза.

Виходячи з наведеного, не підлягали
задоволенню вимоги ОСОБА_3, в частині
поділу

рухомого майна, а саме в частині виділу
у власність ОСОБА_3, меблевого набору,
двох

телевізорів «Philips», чотирьох
кондиціонерів «Samsung», домашнього
кінотеатру «ВВК»,

пральної машини «Bosch», чотирьох
холодильників, холодильної камери,
двох бра

дерев'яних на загальну суму 70 400 грн.,
оскільки представники ОСОБА_2, не
погодилися із

визначеною ОСОБА_3, вартістю такого
майна, а будь яких доказів про вартість
зазначеного майна ОСОБА_3, не надано.
Відмовляючи в цій частині вимог суд
також

виходив із того, що визначена ОСОБА_3,
вартість рухомого майна враховується
ним в

загальну вартість всього майна, що є
предметом поділу, в тому числі і
нерухомого майна

вартість якого визначена експертним
дослідженням. За тих самих підстав, суд
не мав

законних підстав для виділу ОСОБА_2,
решти рухомого майна на загальну суму
163 900 грн.,

визначену ОСОБА_3, (а.с. 269-270, том 2).

Посилання ОСОБА_3, на те, що ним особисто
та за особисті кошти було здійснено
реконструкцію 7/40 частин домоволодіння
АДРЕСА_2, в м. Одесі та частка
зазначеного майна після реконструкції
стала становити 37/50 частин, що
підтверджується виключно показаннями
свідків, суд також до уваги не прийняв,
оскільки ОСОБА_3, не надано жодного
належного доказу на здійснення
реконструкції будинку, а показання
свідків, на підтвердження такої
обставини, в силу ч.2 ст.59 ЦПК України, є
неналежним доказом (на відміну - акт
виконаних робіт, акт прийому передачі,
квитанції про оплату товару, оплату
виконаних робіт, тощо). Крім того,
здійснення реконструкції будинку, який
належить на праві власності третій
особі, не породжує права власності на
реконструйоване майно у особи, яка
здійснила таку реконструкцію. Також,
суд звертає увагу на те, що власник 7/40
частин домоволодіння № 16 - ОСОБА_4., не
укладала договору та не надавала
письмової згоди ОСОБА_3, на проведення
реконструкції належної їй частки
будинку.

В частині визнання права особистої
власності за ОСОБА_3, як за фізичною
особою, на нежитлову будівлю аптечного
пункту за адресою АДРЕСА_1 та на
земельну ділянку площею 0,0104 га, що
розташована в АДРЕСА_1 що належить на
праві власності фізичній
особі-підприємцю ОСОБА_3, суд також
відмовив, оскільки в такий спосіб
змінюється правовий режим майна
фізичної особи-підприємця, який не є
тотожним із правовим режимом майна
фізичної особи, крім того, позивачем
взагалі не зазначені підстави для
зміни правового режиму нерухомого
майна. ОСОБА_3, як фізична
особа-підприємець із такими вимогами
до суду не звертався.

Позивачем ОСОБА_3, в частині вимог про
визнання розпоряджень Ленінської
районної адміністрації виконкому
Одеської міської ради незаконними та
їх скасування, визнання недійсним
свідоцтва про право власності,
визнання недійсним договору дарування
пропущено строк для захисту права за
ст. 71 ЦК України (1963р), оскільки статтею
76 зазначеного Кодексу визначено, що
право на позов виникає з дня коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Реєстрація осіб в квартирі (будинку), що
належить громадянинові на праві
власності здійснюється за письмовою
згодою власника. На вселення до батьків
їх неповнолітніх дітей згоди власника
не потрібно (ст. 156 ЖК України).

Таким чином, про порушення свого права
ОСОБА_3, дізнався 20.11.1996р., при
здійсненні реєстрації місця
проживання в будинку №? 16 зі згоди
власника ОСОБА_4, що встановлено в
судовому засіданні та не спростовано
ОСОБА_3 Закінчення строку позовної
давності до пред'явлення позову є
підставою для відмови в позові (ст. 80
цього Кодексу). З заявою про поновлення
позовної давності ОСОБА_3, не звертався.
Відповідно до ст. 75 ЦК України (1963р.)
позовна давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін.

Разом з тим, суд не застосовує наслідки
спливу позовної давності (відмова в
позові), оскільки при розгляді справи
встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного права, про захист якого
він просить та воно не порушувалося, а
тому суд відмовив в позові ОСОБА_3, за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

З іншими вимогами та з інших підстав
сторони до суду не зверталися.

Доводи апеляційних скарг не
приймаються до уваги, оскільки
спростовуються матеріалами справи, а
письмових доказів на підтвердження
доводів апеляційних скарг до
апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене,
колегія суддів розглянувши скаргу в
межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, вважає, що суд
першої інстанції порушень
матеріального та процесуального права
при вирішенні справи не допустив,
рішення суду відповідає фактичним
обставинам справи, а наведені в кожній
апеляційній скарзі доводи
правильність висновків суду не
спростовують.

За таких обставин, доводи
апеляційних скарг на увагу не
заслуговують та задоволенню не
підлягають, підстави для ухвалення
нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу,
прийшла до висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, в зв'язку з чим,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324
ЦПК України, колегія суддів,

у х в
а л и л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Суворовського районного
суду м. Одеси від 11 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, та може бути
оскаржена в касаційному порядку, на
протязі двадцяти днів, з дня
проголошення.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді:
Г.О. Косогор

О.С.Комлева