АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 1601/9106/12
Номер провадження 22-ц/786/1491/14
Головуючий у 1-й інстанції Зємцов В.В.
Доповідач Чічіль В. А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 31 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про
визнання дійсним та укладеним договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на житлове приміщення,
зобов'язання звернутися до нотаріуса з
метою нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу, зобов'язання
надати згоду на укладення договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом, у якому просив
визнати дійсним та укладеним договір
купівлі-продажу від 3 липня
2012 року нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, зобов'язати ОСОБА_3 звернутися
до нотаріальної контори для його
нотаріального посвідчення, та
зобов'язати ОСОБА_1 надати згоду ОСОБА_3
на укладення цього договору, на умовах,
визначених попереднім договором між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 2 липня 2012
року.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 липня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Полтавської
області від 24 грудня 2012 року позов
задоволено, визнано дійсним укладений 3
липня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
договір купівлі-продажу нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, та визнано за
ОСОБА_2 право власності на зазначене
нежитлове приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 24 липня 2013 року
скасовано рішення Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 18 липня 2012 року
та ухвалу Апеляційного суду
Полтавської області від 24 грудня 2012
року, справу передано на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука
Полтавської області від 31 березня 2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційному порядку вказане рішення
місцевого суду оскаржено ОСОБА_1, яка
погоджується з рішення суду про
відмову у позові ОСОБА_2, проте вважає,
що суд при його ухваленні рішення
вийшов за межі позовних вимог,
встановивши у мотивувальній частині
рішення факти, які не відповідають
дійсності.

Просила змінити рішення суду,
виключивши з мотивувальної частини
наступні абзаци:

«Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зважаючи на це, суд приходить до
висновку про доведеність наступних
обставин, які мають значення для
правильного вирішення даного спору.

Так, рішенням Крюківського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 24 грудня 2013 року, яке залишено без
змін ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області від 11 березня 2014
року встановлено, що на підставі
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 18 липня 2012 року, було визнано
дійсним договір купівлі-продажу
від 3 липня 2012 року, укладений між
позивачем та відповідачем ОСОБА_3,
відповідно до якого ОСОБА_3 передав у
власність ОСОБА_2 нежитлове приміщення
ігрових автоматів, яке знаходиться в
АДРЕСА_1, що в цілому складається з
наступних приміщень: приміщення
підвалу літ. Ап, та приміщень на першому
поверсі літ. А, загальною площею 280,8 кв.
м, реєстраційний номер об'єкту в
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно 576095, та визнано за ОСОБА_2 право
власності на вказане нежитлове
приміщення. Після набрання чинності
вказаним рішенням була проведена
державна реєстрація права власності
позивача на вказане майно.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 11 січня 2013
року спірного нежитлового приміщення,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_4, ОСОБА_2 - продав, а ПП
«Технобудсервіс ТМ» - купило вказане
нежитлове приміщення, відповідно до
якого була проведена державна
реєстрація права власності
нежитлового приміщення за ПП
«Технобудсервіс ТМ», що
підтверджується довідкою з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно,
номер запису про право власності - 6271.

Згідно ст. 328 ЦК України встановлено, що
право власності набувається на
підставах, не заборонених законом, і
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлено судом.

Таким чином, за загальним правилом
право власності вважається таким, що
набуте на законних підставах.

На час розгляду даної справи вказаний
договір купівлі-продажу ніким не
оспорювався і на даний момент є чинним.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб, а саме власнику
належить право володіння, користування
та розпорядження своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 набув право
власності на спірне приміщення
правомірно - суд приходить до висновку
про те, що подальше укладення позивачем
угоди купівлі-продажу майна на користь
ПП «Технобудсервіс
ТМ» не суперечить вимогам чинного
законодавства. А тому, на сьогоднішній
день право власності ПП
«Технобудсервіс ТМ» є таким, що
підтверджено належним чином, а вказана
юридична особа є добросовісним
набувачем та власником вказаного
майна.».

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
задовольнити.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є, зокрема,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, що 3
липня 2012 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було укладено у простій
письмовій формі договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення по АДРЕСА_1, який позивач
просив визнати дійсним.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з того, що
позивачем не доведено, в чому полягає
порушення його прав на спірне
приміщення, яке ним було у подальшому
відчужено на користь третьої особи.

Проте, із таким висновком суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки він не відповідає обставинам
справи і нормам матеріального права.

Згідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки
і мотиви, з яких скасовані рішення є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Скасовуючи попереднє рішення
Автозаводського районного суду
м. Кременчука Полтавської
області від 18 липня 2012 року, та ухвалу
Апеляційного суду Полтавської області
від 20 травня 2013 року, та направляючи
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції, колегія суддів судової
палати у цивільних справа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в ухвалі суду від 24 липня 2013 року
наголосила на тому, що суди попередніх
інстанції не врахували, що договір
купівлі-продажу нежитлового будинку, у
силу ст. 657 ЦК України (у редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин) підлягає і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, тому не міг бути визнаний
судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК
України, і відповідно, відсутні
підстави для визнання за позивачем
права власності на спірне майно.

Крім того, суд касаційної інстанції
вказував, що однією з умов визнання
правочину дійсним в судовому порядку є
встановлення судом факту ухилення
однієї із сторін від нотаріального
посвідчення правочину, чого у справі
встановлено не було, а встановлений ним
факт втрати продавцем
правовстановлюючого документа на
предмет відчуження за договором не
може бути підставою для визнання
договору дійсним.

Під час нового розгляду справи, у
порушення вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України,
місцевий суд не встановив
вищезазначених обставин та відмовив у
задоволенні позову з похідних у даному
випадку підстав недоведеності
позовних вимог.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України (у редакції,
чинній на момент виникнення
правовідносин) передбачено, що договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Згідно ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, крім договорів
купівлі-продажу майна, що перебуває в
податковій заставі.

У пункті 13 постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
при вирішенні спору про визнання
правочину, який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Встановивши, що договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення від 3 липня 2012 року
нотаріально не посвідчувався та не
проходив державної реєстрації,
місцевий суд не звернув уваги на те, що
такий договір не є укладеним та не може
визнаватись дійсним у судовому
порядку.

Крім того, спірний договір
купівлі-продажу нежитлового
приміщення укладено 3 липня 2012 року у
простій письмовій формі (т. 1 а.с. 26), та
ОСОБА_2, звертаючись до суду з цим
позовом 10 липня 2012 року, у порушення
вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надав
доказів того, що відповідач ОСОБА_3
ухиляється від його нотаріального
посвідчення та державної реєстрації.

Колегією суддів також не може бути
залишено поза увагою доводи
апеляційної скарги щодо невірно
встановлених у оскаржуваному судовому
рішенні обставин у справі.

Так, місцевий суд, з посиланням на
обставини, що були встановлені
рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука Полтавської області від 24
грудня 2013 року, дійшов висновку у
мотивувальній частині рішення суду
щодо дійсності договору
купівлі-продажу від 3 липня 2012 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Проаналізувавши зміст рішення суду від
24 грудня 2013 року, вбачається, що до
такого висновку Крюківський районний
суд м. Кременчука Полтавської області
дійшов, виходячи з обставин,
встановлених у рішенні
Автозаводського районного суду м.
Кременчука від 18 липня 2012 року, що
ухвалювалось у даній справі та було
скасовано ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 24 липня 2013 року.

Тобто, місцевий суд, посилаючись на
встановлені у іншій справі обставини,
фактичного поклав в основу
оскаржуваного рішення суду висновки
раніше скасованого у цій же справі
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука від 18 липня 2012
року, що є недопустимим.

Між тим, встановивши у мотивувальній
частині рішення суду дійсність
договору купівлі-продажу від 3 липня 2012
року та одночасно відмовивши у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_1 про визнання дійсним
цього ж договору купівлі-продажу за
недоведеністю, місцевий суд дійшов
взаємовиключних висновків.

Крім того, суд дійшов безпідставного
висновку, що ПП «Техносервіс ТМ» є
добросовісним набувачем та власником
приміщення по АДРЕСА_1, ураховуючи, що
таких позовних вимог у даній справі не
заявлялось та ці обставини не були
предметом судового розгляду.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення місцевого суду
ухвалено з порушенням вимог
матеріального та процесуального права
без урахування при новому розгляді
справи висновків і мотивів суду
касаційної інстанції, з яких було
скасовано попереднє рішення суду у
даній справі, тому підлягає скасуванню,
з ухваленням нового рішення, яким у
задоволенні вимог слід відмовити з
інших підстав.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 4, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 31 березня 2014 року скасувати,
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Кузнєцова О.Ю.

Мартєв С.Ю.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.