Єдиний унікальний номер 259/5186/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2040/2014
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючої Осипчук
О.В.

суддів Смєлік
С.Г., Ткачук С.С.

при секретарі
Біляєві М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду в місті Донецьку апеляційну
скаргу позивачки ОСОБА_1 на заочне
рішення Куйбишевського районного суду
міста Донецька від 17 січня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя та визнання права
спільної сумісної власності на
земельну ділянку,-

В С Т А Н О
В И В:

Заочним Рішенням Куйбишевського
районного суду м. Донецька від 17 січня
2014 року відмовлено у задоволені позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
спільною сумісною власністю майна та
його поділ.

З рішенням суду не погодилася
позивачка та подала апеляційну скаргу
в якій просила скасувати рішення суду
першої інстанції з наступних підстав.
Апелянт зазначила, що згідно частині 1
ст.8 СК України якщо особисті немайнові
та майнові відносини між подружжям,
батьками та дітьми, іншими членами
сім»ї та родичами не врегульовані цим
Кодексом, вони регулюються
відповідними нормами ЦК України, якщо
це не суперечить суті сімейних
відносин. Сімейний кодекс України на ЦК
України набрали чинності з 1 січня 2004
року. Спірна земельна ділянка була
придбана у 1994 році, у цей час вона
перебувала із відповідачем у шлюбних
відносинах. Таким чином, відносини між
нею та її чоловіком щодо визнання
права спільної сумісної власності на
земельну ділянку, яка нажита подружжям
за час шлюбу мають регулюватися
нормами КпШС України від 20 червня 1969
року. Відповідно до ст.ст. 22. 28 КпШС
України земельна ділянка має бути
визнана спільною сумісною власністю і
поділена між сторонами по ? частині.
Просила рішення суду скасувати
ухвалити нове рішення яким ухвалити
нове рішення по суті позовних вимог.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала
доводи апеляційної скарги, просила
рішення суду першої інстанції
скасувати. ухвалити нове рішення, яким
її вимоги задовольнити.

ОСОБА_2, повідомлений належним чином
про час та місце розгляду справи в
судове засідання не з»явився, що
відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України не є перешкодою у розгляді
справи.

Вислухавши суддю-доповідача, учасника
судового засідання, перевіривши доводи
апеляційної скарги та дослідивши
матеріали справи. апеляційний суд
дійшов наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
відповідача з позовом про визнання
права спільної сумісної власності на
земельну ділянку та поділ майна
подружжя мотивуючи тим, що перебувала з
ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі з 08.06.1974
року до 24.11.2010 року. Рішенням виконкому
Донецької міської ради від 22.12.1993 року
№ 175 ОСОБА_2 надано земельну ділянку
площею 0,060 га., яка розташована на
території Куйбишевського району
квартал НОМЕР_1, що підтверджується
державним актом на право приватної
власності на землю від 14.01.1994 року.
Оскільки земельна ділянка придбана ним
під час шлюбу, ОСОБА_1 просила визнати
за нею право спільної сумісної
власності на вказану земельну ділянку
та поділити її порівну.

Рішенням Червоногвардійського
районного суду м. Макіївки від 24
листопада 2010 року шлюб укладений 08
червня 1974 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
розірваний ( а.с.11 )

На підставі рішення виконкому
Донецької міської ради від 22.12.1993 року
№ 175 ОСОБА_2 безоплатно отримав
земельну ділянку площею 600м2 , яка
розташована за адресою: м. Донецьк-77,
квартал НОМЕР_1, для індивідуального
житлового будівництва та
обслуговування будівель та
господарських будівель, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю від
14.01.1994 року, ( а.с. 12).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (далі КпШС України) майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_1, виходив з
того, що ОСОБА_2, безоплатно отримав в
приватну власність земельну ділянку у
1994 році, використавши своє право
громадянина на приватизацію. Оскільки
правовідносини подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 щодо спірної земельної ділянки
виникли у 1994 році. а тому регулюються
нормами КпШС України за якими
приватизована земельна ділянка не є
спільним майном подружжя та не
підлягає поділу.

Згідно приписів ст.5 ЦК України дія
актів цивільного законодавства у часі
визначається за загальними правилами.
Зокрема, акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання чинності цими актами.

Згідно ст.ст.6.22 чинного на час
виникнення спірних правовідносин
Земельного Кодексу України 1991 року та
Декрету Кабінету Міністрів України від
26 грудня 1992 року № 15 « Про приватизацію
земельних ділянок» спірна земельна
ділянка є часткою державного
земельного фонду, одержаною
відповідачем у власність в процесі
приватизації. Тобто є його особистою
власністю, а не спільною сумісною
власністю подружжя незалежно від того,
що приватизована вона ОСОБА_2 в період
шлюбу з позивачкою.

За таких обставин судом першої
інстанції правильно ухвалено рішення
про відмову у задоволенні позовної
вимоги про визнання за позивачкою
права власності на частку цієї
земельної ділянки.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим,
тобто ухваленим у відповідності до
вимог процесуального судочинства та
основі повно і всебічно з"ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

На думку апеляційного суду оскаржуване
судове рішення відповідає вимогам
процесуального і матеріального закону,
тому підстав для його скасування немає.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції всебічно, повно і об"єктивно
дослідив надані сторонами докази,
правильно встановив фактичні
обставини справи та зробив правильні
правові висновки про те, що вимоги
позивачки не ґрунтуються на законі.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК
України, апеляційний суд

УХ В А Л
И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Заочне рішення Куйбишевського
районного суду м. Донецька від 17 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів дня його
проголошення.

Головуючий

Судді