У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Кузнєцова В.О.,
Суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І., Наумчука
М.І.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до міського комунального
підприємства «Дніпропетровський
електротранспорт», Депо № 1 міського
комунального підприємства
«Дніпропетровський електротранспорт»,
про стягнення заробітної плати за час
незаконного відсторонення від роботи,
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня
2013 року та рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 19
грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до міського
комунального підприємства
«Дніпропетровський електротранспорт»,
Депо № 1 міського комунального
підприємства «Дніпропетровський
електротранспорт» (далі по тексту -
Депо № 1), про стягнення заробітної
плати за час незаконного відсторонення
від роботи, відшкодування моральної
шкоди.

Вимоги за позовом обґрунтовував тим, що
з 08 вересня 2006 року до 11 червня
2007 року він працював у Депо № 1 на
посаді водія тролейбуса та був
звільнений на підставі наказу № 222 від
12 червня 2007 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 грудня 2009 року він був поновлений на
роботі, про що був виданий відповідний
наказ та допущений до роботи. Ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 22 березня 2010 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
справу направлено на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Наказом начальника Депо № 1 № 197 від 06
травня 2010 року його було відсторонено
від роботи з 07 травня 2010 року з
внесенням запису в трудову книжку:
«отстранен до окончательного
расссмотрения судом гражданського
дела о восстановлении на работу».

У зв'язку з чим він звертався до
Територіальної державної інспекції
праці у Дніпропетровській області;
проведеною перевіркою було
встановлено порушення вимог чинного
законодавства, зокрема ст. 46 КЗпП
України та п. 2.2 Інструкції про порядок
ведення трудових книжок, за що
начальника Депо № 1 ОСОБА_7 та
начальника відділу кадрів ОСОБА_8 було
притягнуто до адміністративної
відповідальності, що підтверджується
постановою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 18 квітня
2011 року.

Позивач вважає, що його відсторонено
від роботи незаконно, а тому просив
стягнути з відповідача середній
заробіток за час незаконного
відсторонення від роботи та
відшкодувати моральну шкоду в розмірі
100 000,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
07 жовтня 2013 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 19 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції змінено в частині
обґрунтування відмови у задоволенні
позовних вимог. В іншій частині рішення
суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати ухвалені судові рішення,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, дані рішення не відповідають
вищевказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що порушення ст. 46 КЗпП України з
боку відповідача відсутні, а
відсторонення позивача проведено на
законних підставах.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції, в частині
обґрунтування відмови в задоволенні
позову виходив із того, що підстав
вважати наказ № 197 від 06 травня 2010 року
незаконним немає, оскільки рішенням
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 15 червня 2012 року,
яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 07 серпня 2012 року було
відмовлено ОСОБА_6 в задоволенні позову
про скасування наказу № 197 від 06 травня
2010 року, а тому відсутні підстави для
стягнення середнього заробітку за час
відсторонення від роботи.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що
вказаний наказ був прийнятий після
скасування судових рішень про
поновлення ОСОБА_6 на посаді, у зв'язку з
чим відпали підстави для поновлення
його на роботі та продовження трудових
відносин, а тому відсутні підстави для
стягнення заробітної плати за час
відсторонення від роботи.

Однак, такі висновки зроблено судами
без належного з`ясування дійсних
обставин справи, прав та обов'язків
сторін, оцінки наданих ними доказів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Результати оцінки
доказів суд відображає в рішенні, в
якому наводяться мотиви їх прийняття
чи відмови в їх прийнятті.

Судами першої та апеляційної інстанцій
встановлено, що з 08 вересня 2006 року
до 11 червня 2007 року позивач працював у
Депо № 1 на посаді водія тролейбуса та
був звільнений на підставі наказу № 222
від 12 червня 2007 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 грудня 2009 року ОСОБА_6 був поновлений
на роботі, про що був виданий
відповідний наказ та його було
допущено до роботи.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 22
березня 2010 року рішення суду першої
інстанції скасовано та справу
направлено на новий розгляд до суду
першої інстанції. Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 30 серпня
2010 року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 28 жовтня 2010 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про
поновлення на роботі, відмовлено.

Наказом начальника Депо № 1 № 197 від 06
травня 2010 року ОСОБА_6 було
відсторонено від роботи з 07 травня 2010
року з внесенням запису в трудову
книжку: «отстранен до окончательного
расссмотрения судом гражданського
дела о восстановлении на работу».

Постановою Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 18
квітня 2011 року начальника Депо № 1
ОСОБА_7 та начальника відділу кадрів
ОСОБА_8 було притягнуто до
адміністративної відповідальністю за
ст. 41 КпАП України - порушення вимог
законодавства про працю та про охорону
праці, а саме, позивача було
відсторонено від роботи на період
розгляду судом цивільної справи про
поновлення на роботі, що не передбачено
ст. 46 КЗпП України.

Крім того, ОСОБА_6 звертався до суду з
позовом про скасування наказу № 197 від
06 травня 2010 року про відсторонення його
від роботи на період розгляду судом
цивільної справи про поновлення на
роботі.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 15
листопада 2012 року, яке залишено без
змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 07 серпня
2012 року в позові ОСОБА_6 про скасування
наказу № 197 від 06 травня 2010 року
відмовлено з тих підстав, вказаний
наказ було скасовано начальником Депо
№ 1 наказом № 110 від 16 березня
2011 року.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 13 від 24 грудня 1999
року «Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що якщо буде встановлено, що
на порушення ст. 46 КЗпП України
роботодавець із власної ініціативи без
законних підстав відсторонив
працівника від роботи із зупиненням
виплати заробітної плати, суд має
задовольнити позов останнього про
стягнення у зв'язку з цим середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу (ст. 235 КЗпП України).

В порушення зазначених вимог закону,
ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних про стягнення
середнього заробітку за час
відсторонення від роботи, суди не
врахували, що рішенням Індустріального
районного суду м.
Дніпропетровська від 15 листопада 2012
року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 07 серпня 2012 року було
встановлено та відповідно до ч. 3 ст. 61
ЦПК України не потребує доказування, що
наказ № 197 від 06 травня 2010 року є таким,
що не відповідає вимогам чинного
трудового законодавства, так як
законом не передбачена така підстава,
як відсторонення від роботи до
розгляду справи судом, у зв'язку з чим
не дали правової оцінки вказаним
обставинам. Не звернули уваги на те, що
в період дії вказаного наказу про
відсторонення ОСОБА_6 від роботи та до
винесення наказу про звільнення, він
мав працювати та отримувати заробітну
плату, а тому його трудові права є
порушеними.

Апеляційний суд на наведене та
порушення судом першої інстанції вимог
процесуального закону, що є безумовною
підставою для скасування судового
рішення, уваги не звернув, в порушення
вимог статей 303, 315 ЦПК України у
достатній мірі не перевірив доводів
апеляційної скарги.

За таких обставин, немає підстав
визнати ухвалені судові рішення
законними і обґрунтованими, тому вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
07 жовтня 2013 року та рішення
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 19 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук