Справа № 1326/8181/12
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/492/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Прокуратури
Львівської області в інтересах
держави в особі Львівської міської
ради на заочне рішення Франківського
районного суду м. Львова від 03 грудня 2012
року та ухвалу цього ж суду від 10 грудня
2012 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні приміщеннями, визнання
права власності, -

в с т а
н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зазначеним позовом. Свої вимоги
мотивує тим, що відповідно до договорів
купівлі-продажу від 03.09.2012 року придбав
у ТзОВ «Дойче Братвурст» ряд (п?ять)
торгівельних павільйонів, а саме:
торгівельний павільйон загальною
площею 22 кв. м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1; торгівельний
павільйон загальною площею 20 кв.м., що
знаходиться за адресою АДРЕСА_2;
торгівельний павільйон загальною
площею 30 кв. м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_3; торгівельний
павільйон загальною площею 14 кв. м., що
знаходиться за адресою АДРЕСА_4;
торгівельний павільйон загальною
площею 12 кв. м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_5 Відповідно до
актів-прийому передачі торгівельних
павільйонів він повністю сплатив
кошти. Проте, незважаючи, на взяті
зобов'язання, а також те, що директором
ТзОВ «Дойче Братвурст» було написано
заяви компетентним органам для
подальшої співпраці з ним та наданні
йому відповідних дозволів для
здійснення торгівельної діяльності,
відповідач ОСОБА_3 здійснює перешкоди у
користуванні об'єктами договорів
купівлі-продажу, зберігає там свій
товар та обладнання, здійснює
торгівельну діяльність. Просить позов
задовольнити, усунути перешкоди в
користуванні належними йому
торгівельними павільйонами та визнати
його право власності на зазначені
павільйони.

27 листопада 2012 року позивач подав заяву
про зменшення позовних вимог, просить
суд зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому
перешкоди в користуванні трьома
належними йому торгівельними
павільйонами, а саме: торгівельним
павільйоном загальною площею 19,4 кв. м.,
що розташований за адресою АДРЕСА_1
торгівельним павільйоном загальною
площею 16 кв.м., що розташований за
адресою АДРЕСА_2; торгівельний
павільйон загальною площею 14 кв. м., що
розташований за адресою АДРЕСА_3, та
визнати за ним право власності на них.

Оскаржуваним заочним рішенням позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди у
користуванні належними ОСОБА_2
торгівельними павільйонами, а саме:
торгівельним павільйоном загальною
площею 19,4 кв. м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1; торгівельним
павільйоном загальною площею 16 кв. м.,
що знаходиться за адресою АДРЕСА_2;
торгівельним павільйоном загальною
площею 14 кв. м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
торгівельний павільйон загальною
площею 19,4 кв. м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_1; торгівельний
павільйон загальною площею 16 кв. м., що
знаходиться за адресою АДРЕСА_2;
торгівельний павільйон загальною
площею 14 кв. м., що знаходиться за
адресою АДРЕСА_3.

Оскаржуваною ухвалою суду від 10 грудня
2012 року виправлено описку у рішенні
Франківського районного суду м. Львова
від 03 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні. Постановлено
вважати вірним написання в
мотивувальній та резолютивній частині
рішення - «торгівельний павільйон
загальною площею 21 кв. м., який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_6»
замість «торгівельний павільйон
загальною площею 14 кв. м., який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_6».

Рішення суду оскаржила прокуратура
Львівської області в інтересах
держави в особі Львівської міської
ради. Зазначає, що справа територіально
не підсудна Франківському районному
суду м. Львова, оскільки торгівельний
павільйон загальною площею 16 кв. м., що
знаходиться за адресою АДРЕСА_2
знаходиться у Шевченківському районі.
Стверджує, що судом першої інстанції
також допущено порушення правил
предметної підсудності. Звертають
увагу на те, що ТзОВ «Дойче Братвурст»
ніколи не володіло правом власності на
самочинно збудовані торгівельні
павільйони, а відтак не вправі було їх
відчужувати фізичній особі-підприємцю
ОСОБА_2 Судом першої інстанції не
залучено до участі у справі власника
земельних ділянок, на яких розміщено
самочинно збудовані торгівельні
павільйони, а саме Львівську міську
раду, а також Управління комунальної
власності, з яким ТзОВ «Дойче
Братвурст» укладало договори оренди
окремих конструктивних елементів
благоустрою комунальної власності на
зазначених земельних ділянках. Просить
скасувати рішення Франківського
районного суду м. Львова від 03 грудня 2012
року, ухвалу цього ж суду від 10 грудня
2012 року та закрити провадження у
справі.

Сторони та Львівська міська рада
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 58, 59, 60), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» роз'яснено, що, перевіряючи
законність і обґрунтованість
оскаржуваного судового рішення, суд
апеляційної інстанції повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права. При перегляді судових рішень
необхідно виходити з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК, і відповідних їм підстав
щодо перегляду судових рішень в
апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК. При цьому
апеляційний суд керується статтею 307
ЦПК (відповідним пунктом) та нормою ЦПК,
що визначає підстави перегляду
судового рішення в такому разі, і
відповідно до неї та наданих суду
апеляційної інстанції повноважень
формулює резолютивну частину своєї
ухвали чи рішення.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи,
03.09.2012 року між ТзОВ «Дойче Братвурст»,
в особі директора ОСОБА_4, та ФОП
«ОСОБА_2», було укладено п?ять договорів
купівлі-продажу торгівельних
павільйонів, з яких три договори, з
приводу яких заявлено позов, а саме:
торгівельного павільйону загальною
площею 22 кв. м., який знаходиться за
адресою АДРЕСА_1; торгівельного
павільйону загальною площею 20 кв. м.,
який знаходиться за адресою АДРЕСА_2;
торгівельного павільйону загальною
площею 30 кв. м., який знаходиться за
адресою АДРЕСА_3 (а.с. 5, 8, 15).

Відповідно до роз?яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених в
п. 2 Постанови від 18 грудня 2009 року № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі», рішення є законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до статті 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до статті 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).
Відповідно до ч. 6 ст. 130 ЦПК України,
якщо спір не врегульовано у порядку,
визначеному частиною третьою цієї
статті, суд вирішує питання про склад
осіб, які братимуть участь у справі.
Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Таким чином, на суд покладено обов?язок
вирішення справи відповідно до закону,
у зв?язку з чим він має право й
зобов?язаний визначити субєктний склад
спору залежно від характеру
правовідносин і норм матеріального
права, які підлягають застосуванню.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 і
зобов?язуючи ОСОБА_3 не чинити
перешкоди у користуванні належними
позивачу павільйонами та визнаючи за
останнім права власності на них,
районний суд дійшов висновку про те, що
ОСОБА_3 належним чином не виконує
зобов'язання. Такі дії відповідача є
неправомірними, тому позовні вимоги
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні майном підлягають
задоволенню в повному обсязі.

Однак погодитись з такими висновками
суду першої інстанції не можна,
виходячи з наступного.

З пред?явленого ОСОБА_2 позову
вбачається, що він звернувся в суд як
фізична особа до фізичної особи -
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні приміщеннями, визнання
права власності.

Проте, доказів того, що між сторонами
виник спір, і відповідач ОСОБА_3, який
жодного разу не викликався в суд першої
інстанції (а.с. 1-33), чинить позивачу
перешкоди у користуванні його майном -
торгівельними павільйонами та
визнанні права власності на них,
позивачем не представлено, а судом
першої інстанції не здобуто.

Крім того, під час провадження у справі
до судового розгляду, а також
розглядаючи справу в частині визнаня
права вланості позивача на торгівельні
павільйони за вказаним вище адресами,
районний суд, в порушення вимог ч. 4 ст.
130 ЦПК України не вирішив питання про
склад осіб, які братимуть участь у
справі, та в порушення вимог статей 10 ч.
4, 33, 45 ч. 3 ЦПК України не залучив до
участі у справі Товариство з обмеженою
відповідальністю «Дойче Братвурст»,
яке згідно представлених позивачем
копій договорів продало йому
торгівельні павільйони, та Львівську
міську раду, яка від імені громади
міста розпоряджається землями, на яких
побудовані вказані вище торгівельні
павільйони.

Оскільки специфіка розгляду справ в
суді апеляційної інстанції не дозволяє
суду апеляційної інстанції виправити
ці помилки, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, в силу
п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и
р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Прокуратури
Львівської області в інтересах
держави в особі Львівської міської
ради - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 03 грудня 2012 року та ухвалу
цього ж суду від 10 грудня 2012 року -
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення
перешкод у користуванні приміщеннями,
визнання права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.