У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Ситнік О.М.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа -
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9,
про визнання договору недійсним, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_7, ОСОБА_8; ОСОБА_12 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 14 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 05 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому просила визнати
недійсним договір дарування грошових
коштів у розмірі 678 682 грн 50 коп., що
еквівалентно 85 тис. доларам США,
укладений 21 листопада 2011 року ОСОБА_8 та
ОСОБА_7, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що правочин є фіктивним, вказані у
ньому грошові кошти раніше були
передані згідно з розписками у 2008 році
як позика, укладення договору
спрямоване на те, щоб позивачка, як
колишня дружина ОСОБА_7, не могла
претендувати на Ѕ частини квартири, що
нібито була придбана за грошові кошти,
подаровані відповідачу.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 05
грудня 2013 року, позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування
грошових коштів, укладений 21 листопада
2011 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстрований у
реєстрі за № 2559.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_7, ОСОБА_8 −? ОСОБА_12,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, керувався тим, що
грошові кошти, які є предметом
оскаржуваного договору дарування, на
порушення вимог ст. 717 ЦК України за п. 4
договору передавалися відповідачу до
укладення правочину.

Із такими висновками судів погодитися
не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що 21 листопада 2011 року
між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладений договір
дарування грошових коштів, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований у реєстрі за
№ 2559. За умовами зазначеного договору
ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 678 682 грн
50 коп., що на день укладення договору за
курсом НБУ було еквівалентно 85 тис.
доларів США. У п. 4 сторони вказали, що
передача грошей на момент підписання
договору ними вже здійснена (а.с.
5−?6).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати у
майбутньому другій стороні
(обдаровуваному) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

За вимогами ч. 5 ст. 719 ЦК України договір
дарування валютних цінностей на суму,
яка перевищує п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_6
посилалася на фіктивність договору
дарування та на підставі ст. 234 ЦК
України просила визнати його
недійсним.

За ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, у
межах заявлених ними вимог на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання договору
недійсним у зв'язку з його фіктивністю
має свої особливості, а саме: у
фіктивних правочинах внутрішня воля
сторін не відповідає зовнішньому її
прояву, тобто сторони, укладаючи його,
знають заздалегідь, що він не буде
виконаний. Позивач, який вимагає
визнання правочину недійсним, повинен
довести, що учасники правочину не мали
наміру створити правові наслідки на
момент вчинення правочину, тобто тягар
доказування фіктивності правочину
покладається на позивача.

При цьому судам необхідно оцінювати
докази та враховувати те, чи
обговорювали сторони істотні умови, чи
здійснювались нотаріальне посвідчення
та державна реєстрація правочину тощо.

Висновок судів, що передача грошових
коштів до укладення договору дарування
є ознакою фіктивності договору
дарування, не ґрунтується на вимогах
закону. Жодної обставини, що свідчить
про фіктивність правочину, ні суд
першої інстанції, ні апеляційний суд не
встановили, що свідчить про те, що
висновки судів ґрунтуються на
припущеннях.

Крім того, позивачка не є стороною
оскаржуваного договору, а будь-яких
доказів на підтвердження того, що її
права чи інтереси порушено, не надано.

Суди вийшли за межі позовних вимог,
ухвалені у справі судові рішення не
можуть вважатись законними й
обґрунтованими, тому відповідно до ст.
338 ЦПК України вони мають бути
скасовані з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7,
ОСОБА_8; ОСОБА_12 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 14 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 05 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М. Завгородня
О.М. Ситнік