Єдиний унікальний номер 256/6527/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/442/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючої Осипчук
О.В.

суддів Смєлік
С.Г.,Кішкіної І.В.

при секретарі
Біляєві М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Калінінського районного суду м.
Донецька від 18 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання угоди
недійсною визнання права власності на
житловий будинок,витребування та
передачу майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 18 листопада 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Приватний
нотаріус Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_6 про
визнання угоди недійсною визнання
права власності на житловий
будинок,витребування та передачу майна
відмовлено в повному обсязі.

З рішенням не погодився відповідач
ОСОБА_1, подав апеляційну скаргу в якій
зазначив, що суд не застосував норму
права, яка підлягала застосуванню.
Згідно частині 3 ст. 334 ЦК України право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним. Відповідно до п.3.7
Тимчасового положення про порядок
реєстрації прав власності на нерухоме
майно реєстрація є лише внесення
запису в Реєстр, що по своїй природі не
є актом, який породжує відповідні
наслідки та має обов»язковий характер.
Таким актом, що підтверджує його право
власності у спірних правовідносинах
між ним та ОСОБА_2 є договір купівлі
продажу від 26 жовтня 2010 року. Просив
рішення суду першої інстанції
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його вимоги.

В судовому засіданні представник
апелянта - ОСОБА_4 підтримала доводи
апеляційної скарги, просила її
задовольнити, рішення суду першої
інстанції скасувати, ухвалити нове
рішення яким задовольнити вимоги
ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_3 та представник
ОСОБА_2- адвокат ОСОБА_5 заперечували
проти апеляційної скарги, просили її
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Третя особа - нотаріус ОСОБА_6
направила до суду листа про розгляд
справи у її відсутність.

Вислухавши суддю доповідача,
учасників судового засідання,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд дійшов наступного
висновку.

З матеріалів справи вбачається, що
29.08.2013 року позивач звернувся до суду з
позовом, яким просив: визнати недійсним
договір купівлі-продажу житлових
будинків АДРЕСА_1 від 18.12.2012 року,
укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідченого приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу ОСОБА_6 за реєстровим № 1813,
визнати за ним право власності на два
житлових будинки № 2 8 (літ. А-1, Б-1 з
надвірними прибудовами, витребувати у
ОСОБА_3 та йому передати 2 житлових
будинки АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що з 26
жовтня 2010 року вищевказане майно
належить йому на підставі договору
купівлі продажу який був укладений між
ним та ОСОБА_2 Оскільки право власності
він не зареєстрував, то ОСОБА_2 на
підставі отриманих нею Дублікатів
правовстановлюючих документів, вдруге
продала зазначене домоволодіння
ОСОБА_3, який, зареєстрував право
власності та перешкоджає йому
реалізацію його прав на зазначене
майно. Просив укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 дговір визнати недійсним,
визнати за ним право власності та
витребувати спірне майно у ОСОБА_3 з
переданням цього майна йому.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволені позову ОСОБА_1 виходив з
того, що Позивач хоча і уклав договір
купівлі-продажу домоволодіння
АДРЕСА_1, проте в порушення ст. 392 ЦК
України не зареєстрував його, тобто не
набув права власності на майно, як це
зазначено у вказаній статті Цивільного
кодексу. Не будучи власником майна, в
розумінні цієї статті ЦК, ОСОБА_1 не
має підстав ставити питання про
визнання права власності на зазначене
майно.

Проте, апеляційний суд не може
погодитися з такими висновками.

26.10.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
укладено договір купівлі-продажу двох
житлових будинків з надвірними
побудовами, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1, який посвідчений приватним
нотаріусом Донецького нотаріального
округу ОСОБА_7, реєстраційний №3634.

18 грудня 2012 року між ОСОБА_2, від
імені якої діяв ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було
укладено договір купівлі-продажу двох
житлових будинків АДРЕСА_1, який
посвідчений приватним нотаріусом
Донецького нотаріального округу
ОСОБА_6, реєстраційний №1813. Правочин
зареєстрований у порядку,
встановленому законом.

Таким чином, від імені ОСОБА_2 було
укладено два договори купівлі -продажу,
а саме : 26 жовтня 2010 року та 18 грудня 2012
року одного і того ж будинку.

Невизнання ОСОБА_3 прав першого
покупця домоволодіння - ОСОБА_1
спонукало останнього звернутися до
суду за захистом свого порушеного
права.

З боку ОСОБА_2 позов про визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
укладеного 26 жовтня 2010 року з ОСОБА_1,
не заявлявся.

Згідно ст. З ЦПК України усяка
заінтересована особа вправі в порядку,
встановленому законом, звернутись до
суду за захистом порушеного або
оспорюваного права чи охоронюваного
законом інтересу.

Як зазначено у ч 1 ст.182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід та припинення
підлягають державній реєстрації.

Згідно з частині 4 ст.334 ЦК України, в
редакції станом на час виникнення
правовідносин, а саме на 26 жовтня 2010
року, якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

З 1 січня 2013 року згідно Закону України
№ 1878 - V1 від 11 лютого 2010 року « Про
внесення змін до Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» частина
4 статті 334 викладена у такій редакції :
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації.

Відповідно до положень ст. ст. 2, 3,4
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень" від 1 липня 2004 року
N 1952-ІV відповідна державна реєстрація -
офіційне визнання і підтвердження
державою фактів виникнення, переходу
або припинення речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень, що
супроводжується внесенням даних до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень. Державна
реєстрація прав є обов'язковою.
Інформація про права на нерухоме майно
та їх обтяження підлягає внесенню до
Державного реєстру прав. Права на
нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації. Обов'язковій
державній реєстрації підлягають
речові права та обтяження на нерухоме
майно, розміщене на території України,
що належить фізичним та юридичним
особам, державі в особі органів,
уповноважених управляти державним
майном, іноземцям та особам без
громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування,
зокрема право власності на нерухоме
майно.

Як зазначено у п.6 договору
купівлі-продажу від 26.10.10 року( а.с.8 )
право власності на два житлових
будинки з надвірними побудовами
виникає у покупця з моменту
нотаріального посвідчення договору,
його державної реєстрації та підлягає
реєстрації у Комунальному
підприємстві Бюро технічної
інвентаризації м. Донецька.

З огляду на те, що домоволодіння
АДРЕСА_1 згідно наданих договорів
купівлі - продажу від 26 жовтня 2010 року
та 18 грудня 2012 року були продані двічі
первісним власником - ОСОБА_2, яка
заперечувала проти того, що продавала
домоволодіння ОСОБА_1, проте, ОСОБА_2 з
позовом до ОСОБА_1 про визнання
недійсним правочину - договору -
купівлі-продажу не зверталася,
мотивуючи тим, що правочин від 26 жовтня
2010 року є не вчиненим, оскільки щодо
нього не відбулася державна реєстрація

Так, така позиція висловлена у п. 8
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» де
зазначено, що відповідно до частини
першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину. Не може бути
визнаний недійсним правочин, який не
вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину. Зокрема, не є укладеними
правочини (договори), у яких відсутні
встановлені законодавством умови,
необхідні для їх укладення (відсутня
згода за всіма істотними умовами
договору; не отримано акцепт стороною,
що направила оферту; не передано майно,
якщо відповідно до законодавства для
вчинення правочину потрібна його
передача тощо). Згідно із статтями 210 та
640 ЦК не є вчиненим також правочин у
разі нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Так, відповідно редакцій статей, а
саме: частини 3 ст. 640 та ст. 657 ЦК України
станом на 26 жовтня 2010 року, договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню є укладеним з моменту його
державної реєстрації.

З 1 січня 2013 року згідно Закону України
« Про внесення змін до Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень» та
інші законодавчі акти України частина
3 ст. 640 ЦК України викладена у такій
редакції « договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення».

Згідно ст. 657 ЦК України в редакції з 1
січня 2013 року договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (
квартири) або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

З огляду на те, що договір
купівлі-продажу від 26 жовтня 2010 року,
укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дотепер
є чинним, не визнаний недійсним, під
час його укладення дотримані письмова
форма та нотаріальне посвідчення, а
державна реєстрація правочину не є
елементом форми правочину, окрім
строки її вчинення чинним
законодавством не передбачені, то
висновок суду першої інстанції про те,
що ОСОБА_1 який в розумінні ст. 392 ЦК
України не є власником домоволодіння,
а тому не може ставити питання про
визнання недійсним правочину,
укладеного пізніше, тобто 18 грудня 2012
року, і наявність якого порушує його
права, висновок суду з огляду на
вищевикладене, є помилковим.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України, право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше не випливає із
закону, або незаконність набуття права
власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на наявність
чинного, нотаріально посвідченого
правочину купівлі-продажу будинку від
26 жовтня 2010 року, ОСОБА_2 - первісний
власник домоволодіння не мала правових
підстав продавати його ОСОБА_3

Згідно приписів ст. 210 ЦК України
державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом унесення
нотаріусом запису до Державного
реєстру одночасно з його нотаріальним
посвідченням. Реєстрація речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень і
обтяжень рухомого майна не впливає на
чинність відповідних правочинів, на
визнання їх учиненими, а спричиняє
тільки ті специфічні наслідки, які
передбачені названими законами.

З цих підстав позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору купівлі - продажу
домоволодіння від 18 грудня 2012 року
підлягають задоволенню.

Згідно вимог ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Правочин є дією ( виявом волі ) на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов»язків. Як
зазначалося вище, правочин, а саме
договір купівлі-продажу будинку
АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1
є чинним, укладеним відповідно до
ст.ст.203,209 ЦК України, а тому не
потребує додаткового визнання права
власності в судовому порядку.

З цих підстав позовні вимоги ОСОБА_1 про
визнання за ним права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 задоволенню не
підлягають.

Добросовісне придбання, відповідно до
ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли
майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є не
двостороння реституція, а повернення
майна з чужого незаконного володіння (
віндикація).

В судовому засіданні ОСОБА_3 пояснив, що
він є законним власником будинку,
проживає у ньому, робить ремонт і,
відповідно, прав ОСОБА_1 на зазначене
майно не визнає.

З огляду на те, що права ОСОБА_3 на
домоволодіння АДРЕСА_1 виникли на
підставі договору, який не мала права,
як продавець, вчиняти ОСОБА_2, то спірне
домоволодіння підлягає витребуванню у
нього як у добросовісного набувача на
користь ОСОБА_1

Підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Аналізуючи вищевикладене апеляційний
суд дійшов висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню. Згідно ст. 316 ЦПК
України рішення апеляційного суду
складається, зокрема, з розподілу
судових витрат.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

При зверненні до суду першої інстанції
та зверненням з апеляційної скаргою,
ОСОБА_1 згідно наданим квитанціям було
сплачено судовий збір у розмірі 1924,87
грн. У зв»язку з частковим задоволенням
позову з відповідачів на користь
позивача підлягає стягненню на користь
ОСОБА_1 по 844 грн. 28 коп.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України,
апеляційний суд

ВИРІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Калінінського районного
суду м. Донецька від 18 листопада 2013 року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_1, укладеного 18 грудня 2012 року
між ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_2,
та ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований у реєстрі за № 1813.

Витребувати у ОСОБА_3 та передати
ОСОБА_1 домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складається з будинків літера А-1,
літера Б-1 та надвірними забудовами,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

У решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 понесені судові витрати
по сплаті судового збору у розмірі по
844грн. 28коп. з кожного.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Судді