Справа № 136/210/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"01" квітня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду із
вищевказаним позовом до відповідача,
який обґрунтували тим, що вони, ОСОБА_1
та ОСОБА_2, являються власниками
житлового будинку, розташованого в
АДРЕСА_1, зареєстровані та проживають у
ньому. В даному будинку, окрім них, з 31
липня 1998 року зареєстрований ще ОСОБА_3,
відповідач у справі, де він проживав до
2010 року та, який є сином ОСОБА_1, та
рідним братом ОСОБА_2. Однак, з 01.03.2010
року відповідач виїхав з житлового
будинку і по сьогоднішній день, вже
майже 4 роки, жодного разу не приїжджав,
у будинку не з'являвся, у ньому не
проживає, не цікавиться ним, припинив
виконувати обов'язки члена сім'ї,
передбачені ч.3 ст. 156 ЖК України, а саме:
брати участь у витратах по утриманню
будинку і придомової території та
проведенні поточного ремонту. Будь
яких домовленостей щодо збереження за
ним житла між сторонами даного спору не
укладалось. Ураховуючи те, що зі
сторони відповідача порушуються права
позивачів як власників житла, просили
суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким,
що втратив право користування жилим
приміщенням - в житловому будинку
АДРЕСА_1, що належить їм, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, на праві приватної власності.

В судове засідання позивачі не
з'явились, проте в адресованих суду
заявах вказали, що позовні вимоги
підтримують в повному обсязі, просили
позов задовольнити, а розгляд справи
проводити у їх відсутності.

Відповідач, будучи повідомленим про
день та час розгляду справи за
зареєстрованою в установленому
законом порядку адресою місця
проживання за відомостями наданими
адресно - довідковим підрозділом ГУДМС
УДМС України у Вінницькій області, в
судове засідання не з'явився, однак у
відповідності до правил ч.5 ст.74 ЦПК
України, у разі відсутності осіб, які
беруть участь у справі, за такою
адресою, вважається, що судовий виклик
або судове повідомлення вручене їм
належним чином.

Ураховуючи те, що позивачі не
з'явились в судове засідання,
скориставшись своїми правами, що
передбачені ч.2 ст.158 ЦПК України, а
неявку відповідача суд визнає
неповажною, за таких обставин суд не
вбачає підстав для відкладення
розгляду справи, а тому проводить його
в даному судовому засіданні на
підставі доказів, що містяться у справі
не здійснюючи фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного
засобу, що відповідає положенням ст.169,
197 ч.2 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, повно
з'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, судом
встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Як вбачається із свідоцтва про право
власності за №11 від 04.06.2010 року
виданого на підставі рішення виконкому
Турбівської селищної ради від 27 травня
2010 року №42 взамін свідоцтва про право
особистої власності на житловий
будинок від 22.12.2000 року, власником
цілого житлового будинку, що
розташований в АДРЕСА_1, зазначено
ОСОБА_1. Згідно Витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно,
вищевказане свідоцтво про право
власності було зареєстроване 11.06.2010
року КП "ВООБТІ", відповідно до якого
власником цілого житлового будинку, що
розташований в АДРЕСА_1, є позивач
ОСОБА_1 Факт належності об'єкта
нерухомості саме ОСОБА_1
підтверджується також записами у
Домовій книзі, де господарем вказаного
житлового будинку значиться ОСОБА_1

Відповідно до договору дарування
укладеного 11.10.2011 року, ОСОБА_1
подарував ОСОБА_2 13/50 частки житлового
будинку, що розташований в АДРЕСА_1.
Вказаний договір був посвідчений
приватним нотаріусом Липовецького
районного нотаріального округу ОСОБА_5
11.10.2011 року та зареєстрований в реєстрі
за №2147. 08.12.2011 року зазначений договір
дарування був зареєстрований в
електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно, на що вказує також і
Витяг виданий 08.12.2011 року КП "ВООБТІ".

Отже, позивачі є правомочними
власниками житлового будинку за
АДРЕСА_1.

Як убачається із записів вчинених у
Домовій книзі, поміж власників
житлового будинку, що розташований в
АДРЕСА_1, 31.07.1998 року було зареєстровано
відповідача ОСОБА_3 Як слідує із
довідки виданої виконавчим комітетом
Турбівської селищної ради
Липовецького району від 14.01.2014 року за
№74, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою в
АДРЕСА_1, проте не проживає там з 01.03.2010
року по даний час.

Судом встановлено, що виниклі між
сторонами спору відносини є цивільно
правовими, а тому регулюються
відповідними нормами житлового та
цивільного кодексів.

Як зазначено у ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Наведене кореспондується і з нормами
ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України,
відповідно до яких громадяни, які мають
у приватній власності будинок (частину
будинку), квартиру, користуються ним
(нею) для особистого проживання і
проживання членів їх сімей і мають
право розпоряджатися цією власністю на
свій розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом.

Статтею 401 ЦК України, передбачено, що
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати визначається його власником.

Із здобутих у справі доказів судом
встановлено, що відповідач приходиться
сторонам відповідно сином та братом, а
тому згідно положень ст..3 СК України, є
членом їх сім'ї. Позивачами
відповідачеві було надане право
користування належним їм на праві
приватної власності житловим будинком
шляхом реєстрації у ньому, відтак
відповідач набув права сервітуту на
об'єкт нерухомості.

Частиною 2 ст.405 ЦК унормовано, що член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Досліджені у справі докази вказують на
те, що відповідач, залишивши
зареєстроване місце проживання 01.03.2010
року, без поважних причин понад чотири
роки не проживає там, не виконує
покладених на нього обов'язків щодо
утримання майна.

Таким чином можливо стверджувати, що
реєстрація відповідача в належному
позивачам житловому будинку
перешкоджає їм здійснювати
правомочності власників.

Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності, може звернутись до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню (ч.2 ст.386
ЦК України).

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні", який є
спеціальним нормативно - правовим
актом, який регулює правовідносини
щодо зняття із реєстрації місця
проживання, зазначено, що зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Свою правову позицію із вирішення
аналогічних спорів висловив Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
Інформаційному листі №24-150/0/4-13 від
28.01.2013 року «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав» у п.3,
вказавши на необхідність застосування
правил ст..7 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" та ст..405 ЦК
України, коли питання стосується
зняття з реєстрації члена сім'ї.

За таких обставин та у контексті
приведених правових норм, суд дійшов до
переконання, що позивачами доведено
обставини, що викладені ними у позовній
заяві належними та допустимими
доказами, а відтак їх порушене право
підлягає захисту судом у спосіб, що
ними обраний, який передбачений
спеціальним законом, а позовні вимоги
мають бути задоволені.

Вирішуючи питання судових витрат, суд
керується правилами ст.88 ЦПК України, а
тому присуджує до стягнення із
відповідача на користь позивачів
понесені ними та документально
підтверджені судові витрати у вигляді
судового збору.

На підставі викладеного та керуючись
ст.150, 156 ЖК України, ст.16, 319, 321, 383, 386, 401, 405
ЦК України, ст. 7 Закону України від 11
грудня 2003 року "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні", ст.10, 11, 58-60, 74, 88, 158, 169, 208, 209, 212-215
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позов.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням в житловому будинку
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на праві приватної власності.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко