Єдиний унікальний номер 250/1683/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2247/2014
Головуючий у 1 інстанції: Гаврилюк О.І.
Доповідач: Тимченко О.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Жданової В.С.,

суддів:
Папоян В.В., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Забавіній М.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Ясинуватського міськрайонного суду
Донецької області від 24 січня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, Пісківської сільської ради
Ясинуватського району Донецької
області, третя особа - приватний
нотаріус Ясинуватського районного
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання договору дарування
часткового недійсним, визнання права
власності у спільному майні подружжя,
визнання права власності за спадщиною,
-

В С Т А Н О В И
В:

Рішенням Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 24 січня 2014 року у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Пісківської сільської ради
Ясинуватського району Донецької
області, третя особа - приватний
нотаріус Ясинуватського районного
нотаріального округу ОСОБА_4, про
визнання житлового будинку з належними
господарськими спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, Ясинуватського району,
Донецької області спільним сумісним
майном подружжя в рівних частках
ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року та
ОСОБА_6, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, про
визнання незаконним рішенням
Пісківської сільської ради № 30/1 від 28
квітня 2011 року в частині визнання права
власності ОСОБА_5 на цілий житловий
будинок за вказаною адресою, про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності видане 29 квітня 2011 року
Пісківською сільською радою на ім'я
ОСОБА_5, про визнання недійсним
договору дарування житлового будинку
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 27
травня 2011 року та посвідченого
приватним нотаріусом Ясинуватського
районного нотаріального округу ОСОБА_4
за реєстровим № 2596, про визнання причин
пропуску строку для прийняття спадщини
після смерті матері поважною та
поновлення строку, про визнання за
ОСОБА_1 права власності в порядку
спадкування на 1/6 частку житлового
будинку з господарськими спорудами
після смерті матері, про визнання за
ОСОБА_1 право власності в порядку
спадкування на 2/3 частки житлового
будинку з господарськими спорудами
після смерті батька ОСОБА_5 відмолено у
повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду
позивач ОСОБА_1 приніс апеляційну
скаргу, в якій ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі, посилаючись на
невідповідальність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги зазначив, що
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції помилково
послався на ч.4 ст.25 ЦК України, оскільки
у відповідності до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцю на
момент відкриття спадщини і які не
припинилися через його смерть. Майнові
права особи не припиняються моментом
смерті особи, а відноситься до складу
спадщини. Також суд першої інстанції не
звернув уваги не те, що на час
будівництва спірного житлового
будинку у 1959 році діяли норми ЦК
Української РСР та Кодекс про шлюб і
сім'ю Української РСР, а тому
застосування норм нового ЦК України, 2003
року до правовідносин, які виникли у 1959
році є невірними. Крім того, позивачем
було доведено письмовими доказами та
поясненнями свідків, що житловий
будинок ОСОБА_5 та ОСОБА_6 збудували
разом перебуваючи у шлюбі, а тому
висновок про те, що у ОСОБА_6 у 1959 році не
виникло право на частку будинку є
хибним.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, про що
свідчить рекомендоване повідомлення
про вручення судової повістки (а.с. 142).

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлялась належним чином,
суду надала телеграму про розгляд
справи за її відсутності (а.с. 128).

Представник відповідача Пісківської
сільської ради Ясинуватського району
Донецької області в судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
суду надав заяву про розгляд справи за
їх відсутності (а.с. 126, 131).

Третя особа приватний нотаріус
Ясинуватського районного
нотаріального округу ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилась, суду надав
заяву про розгляд справи за її
відсутності (а.с. 138).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін
або інших осіб, які беруть участь у
справі, належним чином повідомлених
про час і місце розгляду справи, не
перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції залишенню без змін з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що 10
квітня 1954 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
було зареєстровано шлюб, які є батьками
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 8,9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла мати ОСОБА_6
(а.с. 6), яка за час життя не ставила
питання щодо оформлення права
власності на житловий будинок.

Житловий будинок з господарськими
спорудами розташований за адресою:
АДРЕСА_1 Донецької області належав на
праві власності ОСОБА_5 про що свідчить
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно від 29 квітня 2011 року,
видане Пісківською сільскою радою
Ясинуватського району Донецької
області (а.с. 71-73), на підставі рішення
Пісківської сільскої ради
Ясинуватського району Донецької
області від 28 квітня 2011 року № 30/1 (а.с.
59), зареєстрованого в КП Бюро технічної
інвентаризації Ясинуватської міської
ради. Вказаний житловий будинок,
розташований на земельній ділянці
площею 0,2133 га, яка належала ОСОБА_5 на
праві власності на підставі Державного
акту на право власності на земельну
ділянку (а.с. 77).

27 травня 2011 року ОСОБА_5 подарував
житловий будинок своїй дочці ОСОБА_2 на
підставі договору дарування житлового
будинку, посвідченого приватним
нотаріусом Ясинуватського районного
нотаріального округу ОСОБА_4 за
реєстровим № 2596 (а.с. 69-70), дарувальник
повідомив, що він вдовець і
відчужуваний житловий будинок є його
особистою власністю на не був набутий в
період шлюбу чи під час спільного
проживання однією сім'єю з дружиною не
перебуваючи в шлюбі, також подарував і
земельну ділянку площею 0,2133 га (а.с. 75-76).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про визнання спірного
житлового будинку з належними
господарськими спорудами спільним
майном подружжя ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до цивільного законодавства судом не
може бути визнано житловий будинок з
господарськими спорудами спільним
сумісним майном подружжя, які на час
розгляду таких вимог померли, а їх
цивільна правоздатність припинилися у
момент смерті.

При ухваленні рішення в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про незаконність рішення Пісківської
сільської ради № 30/1 від 28 квітня 2011
року та недійсність свідоцтва про
право власності на нерухоме майно
видане Пісківською сільською радою 29
квітня 2011 року на ім'я ОСОБА_5, суд
першої інстанції виходи з того, що
позовні вимоги не обґрунтованими.

Розглядаючи позовні вимоги про
визнання недійсним договору дарування
житлового будинку від 27 травня 2011 року
укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, суд
першої інстанції виходив з того, що
жодних належних та допустимих доказів
на підтвердження цих вимог позивачем
не надано, а тому є недоведеними
беззаперечна наявність підстав для
визнання оспорюваного ним договору
недійсним.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог про визнання причин пропуску
строку для прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_6 поважною та поновлення
строку, суд першої інстанції виходив з
того, що є недоведеним позивачем
відсутність об'єктивних умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину та не
надано доказів на підтвердження
поважності причин пропуску для
прийняття спадщини, а тому і відсутні
правові підстави для задоволення
позовних вимог в цій частині.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині визнання права
власності в порядку спадкування на 1/6
частку житлового будинку з
господарськими спорудами після смерті
ОСОБА_6 та 2/3 частки після смерті ОСОБА_5,
суд першої інстанції виходив з того, що
у зв'язку з відмовою у задоволенні
позовних вимог про визнання причин
пропуску строку для прийняття спадщини
після смерті ОСОБА_6 поважною та
поновленні цього строку, відсутні
правові підстави для задоволення вимог
в частині визнання права власності в
порядку спадкування на 1/6 частку на
спірний житловий будинок після смерті
ОСОБА_6 Також, не підлягають
задоволенню вимоги і в частині 2/3
частки такого нерухомого майна, через
не підтвердження позивачем належними
доказами факту звернення до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

Такий висновок суду є вірним та
ґрунтується на вимогах матеріального
та процесуального права.

Відповідно до ч.4 ст.25 ЦК України у
момент смерті припиняється цивільна
правоздатність фізичної особи.

За положеннями процесуального
законодавства суд не може вирішувати
питання про права осіб, які не є
сторонами цивільного процесу та у
зв'язку зі смертю не мають цивільної
правоздатності і дієздатності
фізичної особи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1219 ЦК України не
входять до складу спадщини права та
обов'язки, що нерозривно пов'язані з
особою спадкодавця, зокрема, особисті
немайнові права.

До таких прав відноситься і право на
отримання свідоцтва про право
власності на спірний будинок з
господарським спорудами, але таке
право ОСОБА_5 та ОСОБА_6 втрачено в
результаті їх смерті (ч.4 ст. 25 ЦК
України).

Тому відмова у задоволенні вимог
ОСОБА_1 стосовно визнання житлового
будинку з господарським спорудами
спільним майном подружжя за померлими
батьками є правильним, так як на момент
ухвалення рішення ці особи вже померли,
тому відповідно ч. 4 ст. 25 ЦК України
їхня цивільна правоздатність
припинилася.

Відповідно до ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно до ч.2 ст.717 ЦК України, договір
дарування нерухомої речі укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочин є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Вимогами ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені в ст. 203 вказаного
Кодексу.

Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

Згідно зі ст.230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визначається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду
України у п. 20 своєї постанови від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.
Норми статті 230 ЦК не застосовуються
щодо односторонніх правочинів.

Позивачем ні суду першої інстанції, ні
суду апеляційної інстанції не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_5 як
дарувальник був навмисно введений в
оману щодо обставин, які мають істотне
значення для укладення спірного
договору дарування житлового будинку,
висновок суду першої інстанції в цій
частині є вірним, а доводи апеляційної
скарги необґрунтованими.

Вимогами ст. 1272 ЦК України передбачено,
що якщо спадкоємець протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її.

За письмовою згодою спадкоємців, які
прийняли спадщину, спадкоємець, який
пропустив строк для прийняття
спадщини, може подати заяву про
прийняття спадщини нотаріусу за місцем
відкриття спадщини.

За позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Згідно із ч.3 ст.1268 та ч.1 ст.1269 ЦК
України, прийняття спадщини
відбувається шляхом подання
спадкоємцем, який бажає прийняти
спадщину, заяви до нотаріуса, а
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкоємцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст.1270 ЦК України, не
заявив про відмову від неї.

За приписами ч.1 ст.1297 ЦК України,
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якої є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень п. 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про
спадкування» від 30 травня 2008 року № 7,
особа, яка не прийняла спадщину в
установлений законом строк, може
звернутися до суду з позовною заявою
про визначення додаткового строку для
прийняття спадщини відповідно до
частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене
положення застосовується до
спадкоємців, в яких право на
спадкування виникло з набранням
чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій
справі у разі відсутності письмової
згоди спадкоємців, які прийняли
спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а
також за відсутності інших
спадкоємців, які могли б дати письмову
згоду на подання заяви до нотаріальної
контори про прийняття спадщини.
Відповідачами у такій справі є
спадкоємці, які прийняли спадщину. При
відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти
наявність або відсутність спадкової
справи стосовно спадкодавця у
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини, наявність у
матеріалах справи обґрунтованої
постанови про відмову нотаріуса у
вчиненні нотаріальної дії, зокрема
відмови у видачі свідоцтва про право на
спадщину. За наявності у спадковій
справі заяви спадкоємця про відмову
від права на спадщину його вимоги про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини задоволенню не
підлягають.

Визначаючи спадкоємцеві додатковий
строк для подання заяви про прийняття
спадщини, суд не повинен вирішувати
питання про визнання за ним права на
спадщину. Спадкоємець після визначення
йому додаткового строку для прийняття
спадщини має право прийняти спадщину в
порядку, установленому статтею 1269 ЦК,
звернувшись в нотаріальну контору,
після чого вважається таким, що прийняв
спадщину.

Вирішуючи питання про визначення особі
додаткового строку, суд досліджує
поважність причини пропуску строку для
прийняття спадщини. При цьому
необхідно виходити з того, що поважними
є причини, пов'язані з об'єктивними,
непереборними, істотними труднощами
для спадкоємця на вчинення цих дій.

Доводи апеляційної скарги в частині
застосування судом першої інстанції
закону, який не поширюється на спірні
правовідносини є необґрунтованими та
не можуть слугувати підставою для
зміни чи скасування рішення суду
першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що
судом першої інстанції допущено
порушення процесуальних прав при
досліджені доказів по справі за своїм
змістом є неспроможними з огляду на
наступне.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції дав оцінку всім
доказам наданим сторонами у справі.

Згідно ж ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до
компетенції суду апеляційної
інстанції не входять повноваження щодо
переоцінки доказів, досліджених судом
першої інстанції з додержанням
встановленого порядку.

Інші доводи апеляційної скарги
були предметом дослідження суду першої
інстанції, висновки суду вони не
спростовують.

Колегія суддів апеляційної інстанції
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
правовідносини, які склалися між
сторонами, надав їм належну оцінку, в
рішення суду повно відображені
обставини справи, що мають суттєве
значення для справи, висновки суду про
встановлені обставини і правові
наслідки є вичерпними, відповідають
дійсності і підтверджуються
достовірними доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Оскаржуване рішення повністю
відповідає усім вимогам ст.ст.213-215 ЦПК
України та є законним і обґрунтованим.

З матеріалів апеляційної скарги та
змісту оскаржуваного рішення
вбачається, що скарга є
необґрунтованою, оскільки викладені в
ній доводи не дають підстав для
висновків щодо їх незаконності і
неправильності, та не призвело або не
могло призвести до неправильного
вирішення спору.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому згідно зі
статтею 308 ЦПК України, апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Ясинуватського
міськрайонного суду Донецької області
від 24 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: