Справа № 202/6089/14-ц
№2/0202/4354/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 вересня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді:
Бєсєди Г.В.

при секретарі:
Подгородному П.С.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Дніпрообленерго» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська звернувся
ОСОБА_1 з позовом до Публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Дніпрообленерго» про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди.

В обґрунтування поданої заяви
позивачем зазначено, що на підставі
рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 28
листопада 2012 року ПАТ «ДТЕК
«Дніпрообленерго» зобов'язані були
сплатити позивачу ОСОБА_1 2 071 грн. 76 коп.
Відповідач в добровільному порядку
рішення суду не виконав, було відкрито
виконавче провадження та 10 квітня 2014
року йому було повідомлено, що
платіжним дорученням йому
перерахована сума боргу 2 071 грн. 76 коп.
Зазначає, що затримка виконання
боргового зобов'язання відбулась
більше ніж 18 місяців, а саме з 28.11.2012
року по 27.05.2014 року у спосіб
привласнення належних йому грошових
коштів. Надав розрахунок втраченої
вигоди та розрахунок інфляційних
витрат, трьох відсотків річних за
користування грошовими коштами в
загальному розмірі 1 004 грн. 28 коп. Також
вважав, що діями відповідача йому
завдано моральної шкоди, яка полягає в
погіршенні його стану здоров'я, тому що
він змушений був звертатись до лікарів
для підтримки належного стану свого
здоров'я та зменшення наслідків
стресової ситуації, також зазначає, що
суттєвим доказом завдання йому
моральних страждань вважає спосіб
сплати коштів, який обрав відповідач, а
саме не позивачу особисто, а через
виконавчу службу. Також зазначав, що
саме в цей період несплати грошових
коштів відповідачем він відчував
нестачу грошей для придбання ліків та
він змушений був позичати грошові
кошти для відновлення та реабілітації
фізичного стану. Дії відповідача стали
причиною порушення його нормальних
життєвих зв'язків і стосунків. Просив
суд стягнути з відповідача на його
користь матеріальну шкоду в розмірі 1 004
грн. 28 коп. та в якості відшкодування
моральної шкоди суму в розмірі 24 000 грн.

Позивач в судове засідання з'явився,
підтримав викладені в позовній заяві
обставини та просив суд задовольнити
позовну заяву.

Представник відповідача в судове
засідання також з'явився, заперечував
проти задоволення позовних вимог.
Подав суду письмові заперечення, які
підтримав в судовому засіданні, та в
яких зазначив, що зважаючи на характер
зобов'язань, які наведені позивачем,
строк виконання зобов'язань повинен
встановлюватись у вимозі позивача, яке
це передбачено ст. 530 ЦК України, але
така вимога безпосередньо відповідачу
не направлялась, про вимогу позивача
сплатити на його користь 2 071,76
грн. відповідач дізнався 04.12.2013 року,
отримавши постанову про відкриття
виконавчого провадження з виконання
виконавчого листа по справі № 2-2183/11 від
18.11.2013 року. Грошова сума в розмірі 2 071,76
грн. була перерахована позивачеві
15.01.2014 року. Також представником
зазначено, що розрахунки, які проведені
позивачем не можуть бути судом
прийняті до уваги, оскільки не
відповідають вимогам законодавства та
виконані невірно. При визначенні
розміру втраченої вигоди повинні
враховуватись тільки точні дані, які
безспірно та достовірно підтверджують
існування реальної можливості
отримання грошових сум або іншого
майна. Розмір упущеної вигоди, на який
вказує позивач не доведений
обґрунтованим розрахунком та
відповідними доказами. Що стосується
відшкодування моральної шкоди
зазначають, що в позовній заяві не
зазначено, яка саме шкода заподіяна
позивачу, в чому полягає протиправна
поведінка відповідача, та який
причинний зв'язок між такою поведінкою
та шкодою.

Суд, вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
письмові докази у справі, вважає, що
позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровського районного суду від
28 листопада 2012 року позовні вимоги
ОСОБА_1 задоволені частково та стягнуто
з Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Дніпрообленерго» на користь
ОСОБА_1 2 071 грн. 76 коп. - інфляційних
витрат від знецінення неповернутих
коштів за час до виконання рішення суду
про стягнення грошових сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про виконавче провадження» примусове
виконання рішень здійснюється
державною виконавчою службою на
підставі виконавчих документів,
визначених цим Законом.

Підстави для відкриття виконавчого
провадження встановлені статтею 19
Закону України «Пров виконавче
провадження», відповідно до пункту 1
частини 1 якої державний виконавець
відкриває виконавче провадження на
підставі виконавчого документа,
зазначеного в статті 17 цього Закону за
заявою стягувача або його представника
про примусове виконання.

Постановою Бабушкінського відділу
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції від 28.11.2013 року було
відкрито виконавче провадження з
виконання виконавчого листа по справі
№ 2-2183/11, виданого 18.11.2013 року
Індустріальним районним судом м.
Дніпропетровська.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи постанова державного виконавця
Бабушкінського відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
Публічним акціонерним товариством
«ДТЕК Дніпрооблнерго» була отримана 04
грудня 2013 року.

Платіжним доручення № 216806 від 15 січня
2014 року Публічним акціонерним
товариством «ДТЕК Дніпрооблнерго»
була перерахована на користь ОСОБА_1
сума в розмірі 2 071 грн. 76 коп. з
призначенням платежу - погашення
заборгованості згідно виконавчого
листа № 2-2183 від 18.11.2013 року.

Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

У відповідності до п.п. 2,5 ст. 11 ЦК
України підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
договори та інші правочини; створення
літературних, художніх творів,
винаходів та інших результатів
інтелектуальної, творчої діяльності;
завдання майнової (матеріальної) та
моральної шкоди іншій особі; інші
юридичні факти. У випадках,
встановлених актами цивільного
законодавства, цивільні права та
обов'язки можуть виникати з рішення
суду.

Згідно позовних вимог позивач просить
стягнути матеріальну шкоду в сумі
1 004, 28 коп. посилаючись на ст. 22, 23, 611,
625, 1666 ЦК України.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відтак, грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається, у тому
числі, з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій відповідає
кореспондуючий обов'язок боржника
сплатити гроші на користь кредитора.

Положення статті 625 ЦК регулюють
зобов'язальні правовідносини, тобто
поширюються на порушення грошового
зобов'язання, яке існувало між
сторонами до ухвалення рішення суду.
Рішення суду не дає підстав для
застосування положень статті 625 ЦК
України. Із рішення суду зобов'язальні
правовідносини не виникають, так як
вони виникають з актів цивільного
законодавства, про що й зазначено в
статті 11 ЦК, адже рішення суду лише
підтверджує наявність чи відсутність
правовідносин.

Відповідно до частин 1-3 статті 22 ЦК
України особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку зі знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода). Збитки
відшкодовуються у повному обсязі, якщо
договором або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі. Якщо особа, яка порушила право,
одержала у зв'язку з цим доходи, то
розмір упущеної вигоди, що має
відшкодовуватися особі, право якої
порушено, не може бути меншим від
доходів, одержаних особою, яка порушила
право.

Поняття "збитки" включає в себе так
звану упущену вигоду, під якою
розуміються доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене. Під час визначення розміру
упущеної вигоди судом можуть
враховуватися тільки точні відомості,
які безспірно підтверджують реальну
можливість одержання грошових сум
(прибутку), якби зобов'язання було
виконано боржником належним чином.
Тобто втрачена вигода розглядається
законом як гарантований, безумовний і
реальний дохід.

Розглядаючи позовну вимогу про
відшкодування відповідачем упущеної
вигоди суд вважає, що останній не довів
в чому полягає завдана матеріальна
шкода, яка вартість втраченого,
пошкодженого або знищеного майна, а
також в чому полягає втрачений,
неодержаний прибуток (втрачена вигода),
на який він мав право розраховувати у
разі неналежного виконання
зобов'язання другою стороною, оскільки
в договірних зобов'язаннях з
відповідачем він не перебував.

Вимоги позивача про
стягнення упущеної вигоди базуються
на у розрахунку можливого (припущеного)
прибутку у разі покладання грошових
коштів на депозит.

Однак, договір банківського вкладу №
263/1403/695252 укладений між позивачем та ПАТ
«Банк Форум» тільки 14 березня 2014 року.
Наведені позивачем розрахунки в даному
випадку є теоретичними, побудовані на
можливих очікуваннях отримання
певного доходу та не підтверджені
відповідними належними документами, що
свідчили б про неотриманий розмір
прибутку, який міг би і повинен був
отримати позивач.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини.

Таким чином, право особи на
відшкодування моральної шкоди виникає
за умов порушення права цієї особи,
наявності такої шкоди та причинного
зв'язку між порушенням та моральною
шкодою. При цьому, обов'язок доведення
наявності підстав для відшкодування
моральної шкоди покладається на особу,
що вимагає її відшкодування, що
відповідає змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК
України.

Позивачем з урахуванням заявлених
позовних вимог не було доведено
наявності передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК
України підстав відшкодування
відповідачем моральної шкоди.

Суд не приймає до уваги твердження
позивача, що внаслідок протиправних
дій відповідача у позивача погіршився
стан здоров'я, оскільки останнім не
доведено причино-наслідковий зв'язок
між діями відповідача та як наслідок
знаходження на лікуванні.

Оцінюючи надані позивачем документи, а
саме виписки з медичної картки
стаціонарного хворого № 1232313 ОСОБА_1,
згідно з якою останній знаходився на
стаціонарному лікуванні з 25 жовтня 2013
року до 31 жовтня 2013 року з діагнозом
хронічний холецистит та виписки з
історії хвороби № 1977/661 ОСОБА_1, згідно з
якої останній також знаходився на
стаціонарному лікуванні з 09.07.2014 року
до 24.07.2014 року з діагнозом
кардіосклероз не свідчать, що саме
внаслідок дій відповідача, позивач
потрапив до лікарні із зазначеними в
медичних документах діагнозами. При
цьому судом враховуються періоди
знаходження позивача на лікуванні,
зазначена інформація в наданих
документах щодо постановлених
діагнозів та їх причин.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позивач не довів, що відповідач
вчинив дії, якими порушив права
позивача, чим завдав позивачу
матеріальної та моральної шкоди, а тому
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК «Дніпрообленерго» необхідно
відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 197, 212-215 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК «Дніпрообленерго» про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано у строк,
встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом. Апеляційна скарга
на рішення суду подається протягом
десяти днів з дня його проголошення до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через суд першої інстанції.

Суддя:
Г.В. Бєсєда