Справа № 344/3292/14-ц
Провадження № 2/344/2348/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді
Бойчука О.В.

секретар
Кондратів Х.І.,

за участю: позивача
ОСОБА_1,

відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні
в залі Івано-Франківського міського
суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд
за кордон неповнолітньої дитини без
згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд
малолітньої дитини ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон України в країни
Австрію, Бельгію, Угорщину, Німеччину,
Грецію, Данію, Іспанію, Італію, Латвію,
Литву, Польщу, Португалію, Словаччину,
Словенію, Францію, Чехію, Швейцарію,
Швецію, Естонію, Туреччину, Єгипет,
Ізраїль, Грузію, Великобританію,
Румунію, Болгарію для відпочинку та
оздоровлення без згоди батька.

У судовому засіданні відповідач позов
не визнав.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримала з підстав,
викладених у позовній заяві, та суду
пояснила, що батько не бажає надати їй
дозвіл на виїзд дитини за кордон
безпідставно, а якщо і надає, то на дуже
короткий строк, що унеможливлює
належний відпочинок та оздоровлення
дитини. Просила позов задовольнити та
надати дозвіл на виїзд дитини за кордон
до досягнення ОСОБА_3 повноліття.

Відповідач у судовому засіданні проти
задоволення позову заперечив та суду
пояснив, що бажає спілкуватися з
дитиною і жодних перешкод у виїзді
дитини за кордон не чинить. Надає
нотаріально посвідчену згоду на строк,
який вважає обґрунтованим, оскільки
теж має право на участь у вихованні
дитини. Мати не повідомляє, куди везе
дитину, що викликає сумнів у належному
забезпеченні нею інтересів дитини.
Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази, які надані
суду сторонами на обґрунтування їхніх
вимог та заперечень, з'ясувавши таким
чином фактичні обставини справи, суд
дійшов висновку про часткову
обґрунтованість позовних вимог у
зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України
«Про охорону дитинства», батьки
зобов'язані забезпечити дітям умови
для достатнього фізичного, духовного
та культурного розвитку.

Свідоцтво про народження НОМЕР_3 від
14.06.2005 року, копія якого міститься в
матеріалах справи, підтверджує
батьківство відповідача щодо ОСОБА_3
(а.с. 7).

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 31.05.2012 року шлюб між сторонами
розірвано, а дитину ОСОБА_3 залишено на
проживання з матір'ю (а.с. 6).

З педагогічних документів, копії яких
містяться в матеріалах справи,
вбачається, що батько не цікавиться
вихованням дитини, і її виховує мати
(а.с. 9-11).

Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про
права дитини, батьки або у відповідних
випадках законні опікуни несуть
основну відповідальність за виховання
і розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 151
Сімейного кодексу України, відповідно
до яких батьки мають переважне право
перед іншими особами на особисте
виховання дитини, суд вважає, що
відповідач наділений правом особисто
виховувати дитину в порядку,
встановленому йому відповідними
державними органами. При цьому суд
вважає, що право відповідача на
спілкування з дитиною встановлене ст.
153 Сімейного кодексу України, згідно з
якою мати, батько та дитина мають право
на безперешкодне спілкування між
собою, крім випадків, коли таке право
обмежене законом, зокрема обмежене
положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу
України, відповідно до якої
батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4
Закону України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України», за відсутності згоди одного з
батьків виїзд неповнолітнього
громадянина України за кордон може
бути дозволено на підставі рішення
суду.

Враховуючи встановлену частиною 1
статті 3 Конвенції про права дитини
норму про приділення першочергової
уваги якнайкращому забезпеченню
інтересів дитини, вищезазначені
положення Сімейного кодексу України,
рішення суду, яким встановлено місце
проживання дитини з матір'ю, досліджені
в судовому засіданні характеризуючі
дані щодо обох батьків, відносини між
батьками та дитиною та вік дитини, суд
вважає, що право дитини на вільне
пересування та виїзд за кордон не може
бути обмежене, а виїзд дитини за кордон
не порушує прав ОСОБА_2, як батька
дитини, та вчиняється матір'ю в
інтересах ОСОБА_3

За таких обставин, керуючись
положеннями ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу
України про відсутність права у того з
батьків, з ким проживає дитина,
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини, суд,
враховуючи заяву матері про її наміри
виїхати з дитиною за кордон для
лікування та відпочинку ОСОБА_3, вважає,
що позов підлягає до часткового
задоволення - надання дозволу дитині на
виїзд за кордон у вказані країни на
строк, який дозволить дитині належно
відпочити з матір'ю та оздоровитись,
однак не позбавить батька права брати
належну участь у вихованні дитини -
дванадцять місяців з дня набрання
даним рішенням законної сили.

Згідно із ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з іншої сторони понесені нею
і документально підтверджені судові
витрати. Тому понесені позивачем
судові витрати слід стягнути з
відповідача в користь позивача.

На підставі вищенаведеного,
відповідних норм матеріального права,
а саме, ст.ст. 3, 18 Конвенції про права
дитини, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про
охорону дитинства», п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»,
ст.ст. 3, 151, 153, ч. 2 ст. 155, ч. 3 ст. 157
Сімейного кодексу України, ст.ст. 15-16
Цивільного кодексу України, ст.ст. 8, 41,
124 Конституції України, керуючись
нормами цивільного процесуального
законодавства, а саме, ст.ст. 11, 57, 58, 60, 88,
179, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання
дозволу на виїзд за кордон малолітньої
дитини без згоди батька - задовольнити
частково.

Дозволити виїзд малолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний №
НОМЕР_1, місце реєстрації: АДРЕСА_1, для
відпочинку та оздоровлення за кордон
України в країни Австрію, Бельгію,
Угорщину, Німеччину, Грецію, Данію,
Іспанію, Італію, Латвію, Литву, Польщу,
Португалію, Словаччину, Словенію,
Францію, Чехію, Швейцарію, Швецію,
Естонію, Туреччину, Єгипет, Ізраїль,
Грузію, Великобританію, Румунію,
Болгарію без згоди на виїзд дитини
батька ОСОБА_2 у строк дванадцять
місяців з дня набрання цим рішенням
законної сили.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний №
НОМЕР_2, місце проживання: АДРЕСА_2, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний № НОМЕР_1, місце
реєстрації: АДРЕСА_1, сплачений судовий
збір в розмірі 243 гривень 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Апеляційна
скарга на рішення суду подається
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
Бойчук О.В.