У х в а л а

28 квітня 2014 року
м. КиївКолегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П. О.,

суддів: Євграфової Є. П.,
Остапчука Д. О.,

Завгородньої І. М.,
Ситнік О. М., розглянувши заяву
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
пені за прострочення виконання
зобов'язань, збитків та моральної
шкоди,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_3, у якому з
урахуванням уточнень просила стягнути
із відповідача на її користь 57 911 грн 52
коп. пені за прострочення виконання
зобов'язань, 62 193 грн 13 коп. завданих
збитків та 30 тис. грн у рахунок
відшкодування моральної шкоди.

Посилалась на те, що 17 травня 2007 року
між нею та ФОП
ОСОБА_3 було укладено договір про
пайову участь у будівництві
багатоповерхового будинку за адресою:
АДРЕСА_1, відповідно до умов якого
відповідач зобов'язався побудувати
будинок у строк до 30 жовтня 2008 року,
здати його в експлуатацію до 30
листопада 2008 року та протягом 30 днів
після цього передати їй у власність
двокімнатну квартиру № 77 загальною
площею 60,4 кв. м, а вона зобов'язалась в
чотири етапи здійснити фінансування
будівництва з урахуванням балансової
вартості квартири в сумі 60 400 доларів
США. Позивачка вказала, що свої
зобов'язання за договором виконала у
повному обсязі, сплативши відповідачу
суму дольового внеску за рахунок
отриманого у ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» 08 червня 2007 року
кредиту, проте відповідач обов'язків
щодо своєчасного будівництва та
введення будинку в експлуатацію не
виконав, тому просила задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 30 липня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
57 911 грн 54 коп. пені за
прострочення виконання зобов'язань.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 24 вересня
2013 року рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 30 липня
2012 року скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 грудня 2013 року
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 24 вересня 2013
року скасовано, а рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 30 липня
2013 року залишено в силі.

09 квітня 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 грудня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме - ст.
ст. 50, 51, 52, 53 ЦК України та ст. 128 ГК
України, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, заявник наводить
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 листопада 2013
року та від 19 вересня 2012 року, постанову
Верховного Суду України від 04 грудня 2013
року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Постановляючи ухвалу 13 листопада 2013
року, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ погодився з
позицією суду апеляційної інстанції
про відмову в задоволенні позову
прокурора про звільнення земельної
ділянки з тих підстав, що позовні
вимоги заявлені до неналежного
відповідача, оскільки земельна ділянка
закріплена за відповідачем як за
фізичною особою-підприємцем.

У той же час, постановляючи ухвалу 29
січня 2014 року у справі №
6-43938св13, про перегляд якої подано заяву,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, залишаючи в силі рішення суду
першої інстанції про задоволення
позову, погодився із позицією суду
першої інстанції про те, що відповідач
повинен сплатити позивачці пеню за
прострочення виконання зобов'язань.

Враховуючи наведене, відсутні
підстави вважати, що у наведених
справах тотожними є встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спорів, які розглядались,
а, відповідно, що правовідносини, які
виникли між особами, які брали участь у
розгляді вказаних справ, подібні і мало
місце неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права в порівнянні
зі справою, у якій постановлена ухвала,
яку просить переглянути заявник, що
потягло за собою ухвалення різних за
змістом судових рішень.

Між тим, посилання заявника на
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 19 вересня 2012
року, якою ухвалу апеляційного суду
скасовано, а справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
як на приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах відповідно до п. 1 ч. 1
ст. 355 ЦПК України не може
здійснюватися, оскільки постановлення
касаційною інстанцією ухвали про
скасування рішення судів нижчих
інстанцій із передачею справи на новий
розгляд не означає остаточного
вирішення спору у справі й не відбулося
застосування норм матеріального права
при вирішенні спору по суті.

Крім того, посилання заявника на
постанову Верховного Суду України від
04 грудня 2013 року не може здійснюватися
на підтвердження підстави,
встановленої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України,
оскільки зазначена постанова прийнята
в порядку, передбаченому ст. ст. 360-3, 360-4
ЦПК України, тому не відбулося
застосування норм матеріального права
для вирішення спору по суті.

Оскільки наведені заявником доводи
не містять ознак, які згідно з вимогами
ст. 355 ЦПК України є підставами для
перегляду судового рішення, про
перегляд якого ОСОБА_3 подано заяву, то
у допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3 про стягнення пені за
прострочення виконання зобов'язань,
збитків та моральної шкоди, за заявою
ОСОБА_3 про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 грудня 2013 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П. О. Гвоздик

Судді
Є. П. Євграфова

І. М. Завгородня

Д. О. Остапчук

О. М. Ситнік