Справа № 132/22/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

28.05.2014 року Калинівський
районний суд Вінницької області в
складі:

головуючого Павленко І. В.

при секретарі Жовтій С.В.

за участю адвокатів: ОСОБА_1

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Калинівка справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні майном та за
позовом третьої особи, що заявляє
самостійні вимоги на предмет спору
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, що не
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору приватний нотаріус
Калинівського нотаріального округу
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

09.01.2014 року до Калинівського районного
суду Вінницької області звернулась
ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні майном.

Позовні вимоги мотивувала тим, що вона
є власницею квартири за адресою:
АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі
договору купівлі - продажу від 25.02.2010
року.

До 25.02.2010 року власниками даної
квартири були ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які у 2009
році звернулися до ОСОБА_3 з проханням
доглядати за ними.

01.12.2009 року було складено
заповіти за якими ОСОБА_7 та ОСОБА_5
заповіли ОСОБА_3 по 1/2 належної їм
квартири за адресою: АДРЕСА_1.

25.02.2010 року між ними було укладено
договір купівлі - продажу вищевказаної
квартири, який містив домовленість про
встановлення сервітуту, який полягав в
особистому праві ОСОБА_7 та ОСОБА_5
безоплатно та безстроково
користуватися квартирою відповідно до
її цільового призначення.

В 2012 році ОСОБА_7 тяжко захворіла та
знаходилась в нерухомому стані, а
згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла. Весь цей
час догляд за хворою ОСОБА_7
здійснювали ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_8, а
похорони здійснювались за кошти ОСОБА_3

Однак, наприкінці листопада 2013 року
ОСОБА_4 встановила свій замок на
вхідних дверях належної ОСОБА_3
квартири і з того часу не допускає її до
належного їй майна.

Тому на даний час вона не має
можливості здійснювати догляд за
ОСОБА_5, яка і досі проживає в належній
ОСОБА_3 квартирі, а також не може
здійснювати обслуговування систем
опалення, газопостачання та
водопостачання. Тому вимушена
звертатися до суду з даним позовом.

27.01.2014 року від третьої особи, що
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору ОСОБА_5 надійшла позовна заява до
ОСОБА_3 в якій вона просила визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 25 лютого 2010
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та
посвідчений приватним нотаріусом
Калинівського районного нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований в
реєстрі за № 668.

В позовній заяві зазначає, що 25 лютого
2010 року було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Проте, як зазначається
в позові, ОСОБА_5 вважала, що укладає
договір довічного утримання, а не
купівлі-продажу, оскільки через свій
похилий вік потребувала сторонньої
допомоги та піклування. В той час їй
допомагала та доглядала ОСОБА_8, що
являється матір'ю відповідачки. ОСОБА_3
відвезла ОСОБА_5 до нотаріуса, при цьому
пообіцяла довічно доглядати,
забезпечувати продуктами харчування,
оплачувати обов'язкові платежі,
займатись домашнім господарством.

За цих умов ОСОБА_5 погодилась
підписати договір, оскільки
потребувала сторонньої допомоги, текст
якого вона не читала, через свою
малограмотність та поганий зір,
вважаючи, що у договорі передбачено
права та обов'язки сторін, про які
говорила ОСОБА_8 і що це договір
довічного утримання.

В нотаріальну контору ОСОБА_5
відвезла ОСОБА_3 автомобілем, з якого
вона навіть не виходила в нотаріальну
контору, звідти вийшла дівчина і
показала, де в договорі слід
розписатись, що то був за договір, їй
ніхто не прочитав та не роз'яснив, а
через свою малограмотність вона не
могла зрозуміти, який саме договір
підписує, крім того, текст був надто
маленькими буквами, а в ОСОБА_5 поганий
зір.

З цього часу вона вважала, що ОСОБА_8
взяла на себе обов'язок вже відповідно
до Закону здійснювати за нею догляд та
утримання.

Спочатку ОСОБА_8 добре ставилась до
ОСОБА_5, провідувала, але через деякий
час відношення з її боку змінилося.
Своє відношення пояснювала тим, що
ОСОБА_5 може в будь-який час зробити
відмову від заповіту і її дочка
залишиться ні з чим.

Але і укладення такого договору не
змінило ставлення та відношення до
ОСОБА_5 з боку ОСОБА_8, вона стала
брутально з нею поводитись, обзивати,
вживаючи нецензурну лексику та
погрожувати, що здасть в будинок
пристарілих, В листопаді 2013 року ОСОБА_5
виявила, що з її квартири, в яку мали
доступ лише ОСОБА_8 та ОСОБА_3, зникли
золотий ланцюжок та обручка, з цього
приводу вона звернулася в міліцію.

Звістка про те, що ОСОБА_5 давно не
власниця своєї квартири привела її в
шоковий стан, оскільки вона за життя не
мала наміру позбавлятися права
власності на свою квартиру.

Укладений договір купівлі-продажу
містить домовленість про встановлення
сервітуту, який полягає в особистому
праві ОСОБА_5 безоплатно та безстроково
користуватися квартирою відповідно до
її цільового призначення.

Підписуючи договір купівлі-продажу
квартири, ОСОБА_5 сама його не читала,
оскільки має дуже поганий зір та
малограмотна, що підтверджується
відповідними заповітами, які були
складені ОСОБА_5 в присутності свідків
та прочитані до їх підписання
нотаріусом та свідками вголос.

В момент укладення договору ОСОБА_5
була твердо впевнена, що укладає саме
договір довічного утримання, тобто нею
було неправильно сприйнято фактичні
обставини правочину, що вплинуло на її
волевиявлення; її бажання впевненість
були в тому, що за це її буде надаватись
матеріальна допомога та догляд за нею
протягом всього життя.

За таких обставин ОСОБА_5 помилялася
щодо правової природи правочину та
його змісту, прав та обов'язків сторін,
що має істотне значення. Тому
звертається до суду з даним позовом.

28.01.2014 року ухвалою Калинівського
районного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод в
користуванні майном та цивільну справу
за позовом третьої особи, що заявляє
самостійні вимоги на предмет спору
ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа приватний
нотаріус Калинівського нотаріального
округу ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі - продажу недійсним було
об'єднано в одне провадження під
номером 132/22/14-ц.

В судовому засіданні позивачка за
первісним позовом ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_1 позовні вимоги про
усунення перешкод у користуванні
майном підтримали в повному обсязі та
просили їх задовольнити, оскільки
вважають позов обгрунтованим та
законним. Проти позову третьої особи,
що заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним заперечували в повному
обсязі, мотивуючи тим, що при укладенні
договору купівлі-продажу сторони
домовилися про всі істотні умови
договору. Договір купівлі-продажу було
укладено з ініціативи ОСОБА_7, а тому
усі обставини у позові ОСОБА_5 є
вигаданими.

Відповідачка ОСОБА_4, яка також
являється представником третьої особи,
що заявляє самостійні вимоги на
предмет спору ОСОБА_5, а також її
представник ОСОБА_2 позовні вимоги
ОСОБА_3 не визнали, мотивуючи тим, що
поміняти замок у квартирі ОСОБА_4
попросила її тітка ОСОБА_5 по тій
причині, що ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_8 над
нею збиткуються та погрожують її
відвезти в будинок пристарілих.
Будь-яких інших дій, які б
унеможливлювали ОСОБА_3 користуватися
квартирою ОСОБА_4 не вчиняла.

Позовні вимоги третьої особи, що
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору ОСОБА_5 до ОСОБА_3 підтримали в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені у позовній заяві.

Третя особа, що не заявляє самостійні
вимоги ОСОБА_6 в судовому засіданні
позовні вимоги третьої особи, що
заявляє самостійні вимоги ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним не визнав, мотивуючи тим, що
даний договір є законним, а тому
підстави для визнання його недійсним
відсутні.

Заслухавши пояснення сторін, свідків
по справі, оцінивши зібрані по справі
докази в їх сукупності, суд вважає, що
первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
усунення перешкод в користуванні
майном підлягає задоволенню, а в
задоволенні позову третьої особи, що
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа, що
не заявляє самостійні вимоги на
предмет спору приватний нотаріус
Калинівського нотаріального округу
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним слід
відмовити, виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні достовірно
встановлено, що ОСОБА_3 є власницею
квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить їй на підставі договору
купівлі - продажу від 25.02.2010 року (а.с.11).

До 25.02.2010 року власниками даної
квартири були ОСОБА_7 та ОСОБА_5, які у 2009
році звернулися до ОСОБА_3 з проханням
доглядати за ними.

01.12.2009 року було складено
заповіти за якими ОСОБА_7 та ОСОБА_5
заповіли ОСОБА_3 по 1/2 належної їм
квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7, 9).

25.02.2010 року між ними було укладено
договір купівлі - продажу вищевказаної
квартири, який містив домовленість про
встановлення сервітуту, який полягав в
особистому праві ОСОБА_7 та ОСОБА_5
безоплатно та безстроково
користуватися квартирою відповідно до
її цільового призначення.

В 2012 році ОСОБА_7 тяжко захворіла та
знаходилась в нерухомому стані, а
згодом, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла (а.с.52). Весь
цей час догляд за хворою ОСОБА_7
здійснювали ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_8, а
похорони здійснювались за кошти
ОСОБА_3(а.с.53). Даний факт підтвердили
допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Як вбачається з показань в судовому
засіданні позивачки ОСОБА_3, наприкінці
листопада 2013 року ОСОБА_4 встановила
свій замок на вхідних дверях належної
ОСОБА_3 квартири і з того часу не
допускає її до належного їй майна.
Даний факт не заперечувала і допитана в
судовому засіданні відповідачка
ОСОБА_4, яка пояснила, що поміняти замок
у квартирі її попросила тітка ОСОБА_5,
оскільки ОСОБА_3 та її мати ОСОБА_8 над
нею збиткуються та погрожують відвезти
в будинок пристарілих.

Тому на даний час позивачка не має
можливості здійснювати догляд за
ОСОБА_5, а також не може здійснювати
обслуговування систем опалення,
газопостачання та водопостачання.

Згідно з ст. 317 ЦК України, власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК
України, власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК
України, право власності є непорушним.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні. Особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

За таких обставин, суд вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_3 є
обґрунтованими, а тому слід усунути
перешкоди в користуванні належним
ОСОБА_3 майном - квартирою за адресою:
АДРЕСА_1, шляхом заборони ОСОБА_4
перешкоджати ОСОБА_3 у вільному
користуванні вказаною квартирою.

Дослідивши позов представника
третьої особи, що заявляє самостійні
вимоги на предмет спору ОСОБА_5 та
заслухавши пояснення сторін по справі,
суд вважає, що викладені у ньому події
та відповідні їм правовідносини не
знайшли свого відображення у
дійсності, а тому позовні вимоги є
такими, що не підлягають до
задоволення, виходячи з наступного.

Так, в позовній заяві ОСОБА_5 зазначає,
що 25 лютого 2010 року було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Проте, як
зазначається в позові, ОСОБА_5 вважала,
що укладає договір довічного
утримання, а не купівлі-продажу,
оскільки через свій похилий вік
потребувала сторонньої допомоги та
піклування.

Крім того, в позовній заяві зазначено,
що ОСОБА_3 відвезла ОСОБА_5 до нотаріуса,
при цьому пообіцяла довічно доглядати,
забезпечувати продуктами харчування,
оплачувати обов'язкові платежі,
займатись домашнім господарством. За
цих умов ОСОБА_5 погодилась підписати
договір, оскільки потребувала
сторонньої допомоги, текст якого вона
не читала через свою малограмотність
та поганий зір, вважаючи, що у договорі
передбачено права та обов'язки сторін,
про які говорила ОСОБА_8 і що це договір
довічного утримання.

Також, в позовній заяві зазначено, що в
нотаріальну контору ОСОБА_5 відвезла
відповідачка автомобілем, з якого вона
навіть не виходила в нотаріальну
контору, звідти вийшла дівчина і
показала, де в договорі слід
розписатись, що то був за договір, їй
ніхто не прочитав та не роз'яснив, а
через свою малограмотність вона не
могла зрозуміти, який саме договір
підписує, крім того, текст був надто
маленькими буквами, а в ОСОБА_5 поганий
зір.

Однак, такі твердження не
відповідають дійсності, оскільки як
було встановлено в судовому засіданні
та вбачається з матеріалів справи 25.02.10
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
вищевказаної квартири, який містив
домовленість про встановлення
сервітуту, що полягав в особистому
праві ОСОБА_7 та ОСОБА_5 безоплатно та
безстроково користуватися квартирою
відповідно до її цільового
призначення.

При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_5 повністю
усвідомлювали той факт, що ними
укладається саме договір
купівлі-продажу, а не договір довічного
утримання. Зміст договору
купівлі-продажу, до його підписання,
був прочитаний малозрячим ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 нотаріусом Калинівського
районного нотаріального округу ОСОБА_6
вголос. Також під час укладання
договору купівлі-продажу ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 були роз'яснені правові
наслідки цієї правової угоди, які в
свою чергу підтвердили дійсність своїх
намірів на його укладення, що
підтверджується показаннями в
судовому засіданні приватного
нотаріуса ОСОБА_6

Під час укладання оспорюваного
договору продавці ОСОБА_7, ОСОБА_5 і
ОСОБА_3, як покупець, домовились про всі
істотні умови договору, а отже, слід
зробити висновок, що даний договір
укладено з дотриманням вимог діючого
законодавства.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Правочин, вчинений внаслідок помилки,
належить до категорії правочинів, в
яких внутрішня воля співпадає з
волевиявленням та дійсно спрямована на
досягнення мети правочину, але
формування такої волі відбулося під
впливом обставин, які спотворили
справжню волю особи.

За своєю природою, помилка - це
неправильне сприйняття особою
фактичних обставин правочину, що
вплинуло на її волевиявлення, за
відсутності якого можна було б вважати,
що правочин не був би вчинений.

Згідно з вимогами п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
статей 229 - 233 ЦК України, правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину (стаття 229 ЦК
України), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі
неможливість її використання або
виникнення труднощів у її
використанні, що сталося після
виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Отже, в даному випадку немає підстав
стверджувати, що оспорюваний правочин
було укладено ОСОБА_5 під впливом
помилки.

Крім того, слід зазначити, що третя
особа, яка заявляє самостійні вимоги на
предмет спору ОСОБА_5 просить визнати
недійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 25 лютого 2010
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та
посвідчений приватним нотаріусом
Калинівського районного нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстрований в
реєстрі за №668.

Однак, на момент вчинення
оспорюваного правочину - договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
вказане майно належало ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданого органом
приватизації - виконкомом Калинівської
міської ради 08.10.2002 року, згідно
розпорядження від 30.08.2002 року № 444,
зареєстрованого в Вінницькому
обласному бюро технічної
інвентаризації 14.10.2002 року за № 175/751 і
записаного в реєстрову книгу № 13.

Згідно з вимогами ч. ч. 1-4 ст. 355 ЦК
України, майно, що є у власності двох
або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності. Право спільної
власності виникає з підстав, не
заборонених законом. Спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 356 ЦК
України, власність двох чи більше осіб
із визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю. Суб'єктами права спільної
часткової власності можуть бути
фізичні особи, юридичні особи, держава,
територіальні громади.

Згідно з вимогами ч. ч. 1 ст.357 ЦК
України, частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом.

Згідно з вимогами ч. 1 ст.361 ЦК України,
співвласник має право самостійно
розпорядитися своєю часткою у праві
спільної часткової власності.

Оскільки в оспорюваному договорі
купівлі-продажу відсутня інформація
про те, що відчужуване майно перебуває
у спільній сумісній власності
продавців, слід дійти висновку, що
вказане майно належало їм на правах
спільної часткової власності в рівних
частках.

Разом з тим, третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги на предмет спору
ОСОБА_5 просить визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири,
укладений 25 лютого 2010 року між ОСОБА_5
та ОСОБА_3 та посвідчений приватним
нотаріусом Калинівського районного
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі за № 668, тобто
повністю.

З таким підходом не можна погодитись,
оскільки згідно з вимогами ч. 1 ст. 361 ЦК
України, ОСОБА_5 в рамках оспорюваного
правочину розпорядилася своєю часткою
у праві спільної часткової власності,
тобто 1/2 квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, позов третьої особи, яка
заявляє самостійні вимоги на предмет
спору ОСОБА_5 є необгрунтованим та
безпідставним, а тому в його
задоволенні необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.203, ч.ч.1, 2 ст.317, ч.ч.1, 2 ст.319, ст.321 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення
перешкод в користуванні майном
задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні
належним ОСОБА_3 майном - квартирою за
адресою: АДРЕСА_1, шляхом заборони
ОСОБА_4 перешкоджати ОСОБА_3 у вільному
користуванні вказаною квартирою.

В задоволенні позову третьої
особи, що заявляє самостійні вимоги на
пердмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя
особа, що не заявляє самостійні вимоги
на предмет спору приватний нотаріус
Калинівського нотаріального округу
ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ: