Справа № 368/2289/13ц Головуючий у І
інстанції Кириченко В.І.Провадження №
22-ц/780/2542/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Верланова С.М.

при секретарі - Власенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Кагарлицького районного суду
Київської області від 29 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, Буртівська
сільська рада про визнання права
власності на частину земельної
ділянки, внесення змін до державного
акту, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року до суду звернувся
ОСОБА_1 з позовом, яким просив суд
визнати за ним право власності на 5/12
частин земельної ділянки площею 0,611 га,
розташованої в АДРЕСА_1, з яких на 1/2
частину земельної ділянки розміром 0,311
га - для ведення особистого підсобного
господарства та на 1/3 частину земельної
ділянки розміром 0,25 га для утримання та
обслуговування житлового будинку та
просив внести зміни до державного акту
на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,611 га,
виданого на ім'я відповідачки ОСОБА_2

Посилається на те, що він успадкував 1/3
частину будинку за вказаною вище
адресою, як і відповідачка, а тому до
нього пропорційно до частки у праві
власності на будинок перейшло і право
власності на частки в земельних
ділянках, проте відповідачка незаконно
приватизувала всю земельну ділянку.

Відповідачка позов не визнала
посилаючись на те, що позивач не надав
доказів того, що успадкував право
власності чи користування на частки у
спірних земельних ділянках.

Рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 29 січня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивач подав апеляційну скаргу,
просить скасувати рішення та ухвалити
нове про задоволення позову,
посилаючись на те, що суд не врахував
положення ст.30 ЗК України в ред.1992 року,
яка визначає перехід права на земельну
ділянку при переході права власності
на житловий будинок.

У своїх запереченнях відповідач ОСОБА_2
зазначила, що доводи позивача про те, що
за ним повинно бути визнано право
власності за набувальною давністю
безпідставні, оскільки позивач ніколи
не володів спірною земельною ділянкою
біля будинку, якою завжди
користувалась тільки вона.

Крім того, зазначила, що позивач після
успадкування житлового будинку не
звертався до сільської ради із заявою
про надання йому в користування
земельної ділянки, а отримання
свідоцтва про право на спадщину на
житловий будинок само по собі не
породжує права на земельну ділянку,
тому простила рішення суду залишити
без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення учасників,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
довів, що у нього виникло право
користування чи право власності на
спірну земельну ділянку для
будівництва, обслуговування житлового
будинку та господарських споруд у
зв'язку з переходом права власності на
будівлю, так як не надав доказів, що
землевпорядна організація встановила
межі земельної ділянки і позивач
отримав державний акт на право
користування чи право власності.

Проте з таким висновком погодитись не
можна.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції не ґрунтується на матеріалах
справи і підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог,
колегія суддів вважає, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право на спадщину за законом,
виданого 10.01.1995 року, позивачу ОСОБА_1 та
відповідачці ОСОБА_2, кожному належить
по 1/3 частині житлового будинку
розташованого в АДРЕСА_1, в порядку
спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1
року ОСОБА_4 (а.с.5).

На підставі рішення Буртівської
сільської ради від 28.09.2001 року
відповідачці ОСОБА_2 11.01.2006 року виданий
державний акт на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,611
га, з яких 0,361 га - для ведення
особистого підсобного господарства та
0,25 га для будівництва, обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Кагарлицького районного суду
Київської області від 03 червня 2010 року,
яке набрало законної сили в
задоволенні позовних вимог про
визнання недійсним спірного
державного акту на право власності на
земельну ділянку виданого на ім'я
ОСОБА_2 було відмовлено з посиланням на
те, що сам державний акт не є правочином
чи рішенням і сам по собі не може бути
визнаний недійсним чи скасованим.

Про визнання недійсним та скасування
рішення ради на підставі якого виданий
державний акт позовні вимоги не
ставились.

Таким чином зазначене рішення ради не
оскаржувалось і є чинним, позовні
вимоги в даному провадженні про його
скасування також не ставляться, тобто
правомірність видачі вказаного
державного акта позивачем не
оскаржується.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК
України цивільні права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства. Кожна
особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб'єктивних цивільних
прав розуміють як закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 ЦК.

Як правило, власник порушеного права
може скористатися не будь-яким, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Частіше за все спосіб
захисту порушеного права прямо
визначається спеціальним законом, який
регламентує конкретні цивільні
правовідносини.

Так, відповідно до ст. 30 Земельного
кодексу України (в редакції 1990 року,
який діяв на момент отримання у спільну
часткову власність сторонами спірного
будинку) при переході права власності
на будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу і
право власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення якщо інше не
передбачено у договорі відчуження -
будівлі та споруди.

Згідно ст. 152 ЗК України, держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю. Захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюються шляхом: визнання
прав, відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування,
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

Отже, колегія суддів враховуючи що
позовні вимоги стосуються визнання
права власності на частину спірної
земельної ділянки у зв'язку з переходом
права власності на будівлю та внесення
змін до спірного держаного акту на
землю, а також враховуючи, що рішення
Буртівської сільської ради від 28.09.2001
року на підставі якого відповідачці
ОСОБА_2 11.01.2006 року виданий спірний
державний акт на право власності на
земельну ділянку - не оскаржується та є
діючим, а про визнання його
неправомірним позивачем позовні
вимоги не заявлені та не ставляться,
колегія суддів дійшла висновку про
необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_1 в заявлених ним межах та
відсутність правових підстав для їх
задоволення.

Керуючись ст.ст.309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Кагарлицького районного суду
Київської області від 29 січня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
Буртівська сільська рада про визнання
права власності на частину земельної
ділянки, внесення змін до державного
акту.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: