У Х В А Л АІМЕНЕМ УКРАЇНИ 09 квітня 2014
року м.
Київ

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Журавель В.І., Горелкіної Н.А.,
Євграфової Є.П.

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
публічного акціонерного товариства
«Тепловозоремонтний завод», третя
особа - ОСОБА_5, про усунення перешкод у
користуванні майном, вселення в
кімнату та визнання права на
користування кімнатою та за зустрічним
позовом публічного акціонерного
товариства «Тепловозоремонтний завод»
до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про переселення та
зобов'язання не чинити перешкод у
переселенні, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Полтавської області від 10 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом, у якому, посилаючись на
незаконність дій ПАТ
«Тепловозоремонтний завод» (далі - ПАТ
«ТРЗ») з переселення її до кімнати
НОМЕР_1 у гуртожитку по АДРЕСА_1
та порушення її права на користування
кімнатою НОМЕР_2 в гуртожитку, просила
визнати недійсним рішення первинної
профспілкової організації ПАТ «ТРЗ»
від 13 листопада 2012 року № 3, усунути
перешкоди в користуванні належними їй
особистими речами та майном, що
знаходиться в кімнаті НОМЕР_2
гуртожитку, шляхом зобов'язання
відповідача надати вільний доступ до
неї, визнати за нею право користування
кімнатою НОМЕР_2 в гуртожитку по
АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 1 від 14
жовтня 1996 року, вселити її до цієї
кімнати та стягнути з відповідача на її
користь моральну шкоду у розмірі 5 000
грн.

ПАТ «ТРЗ» звернуся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про переселення ОСОБА_4 з кімнати
НОМЕР_2 до кімнати НОМЕР_1 гуртожитку та
зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкод
в переселенні ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 14
червня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено частково.

Визнано недійсним рішення загальних
зборів первинної профспілкової
організації ПАТ «ТРЗ» від 13 листопада
2012 року № 7.

Усунуто перешкоди в користуванні
належними ОСОБА_4 особистими речами та
майном, що знаходяться в кімнаті НОМЕР_2
в гуртожитку, що належить ПАТ «ТРЗ» та
знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом
зобов'язання ПАТ «ТРЗ» відкрити
зазначену вище кімнату, надавши
вільний доступ ОСОБА_4 до неї.

Визнано за ОСОБА_4 право користування
кімнатою НОМЕР_2 в гуртожитку по
АДРЕСА_1 на підставі ордеру № 1 від
14 жовтня 1996 року.

Вселено ОСОБА_4 до кімнати НОМЕР_2 в
гуртожитку по АДРЕСА_1 на
підставі ордеру № 1 від 14 жовтня
1996 року, як таку, що постійно
проживає та сплачує комунальні послуги
та зареєстрована в даній кімнаті з 1996
року по теперішній час.

Стягнуто з ПАТ «ТРЗ» на користь ОСОБА_4 1
000 грн у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ПАТ
«ТРЗ» відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду
Полтавської області від
10 вересня 2013 року рішення
Ленінського районного суду м. Полтави
від 14 червня 2013 року скасовано та
ухвалено нове, яким ОСОБА_4 відмовлено у
задоволенні позовних вимог та
задоволено зустрічний позов ПАТ «ТРЗ».

Вселено ОСОБА_4 до кімнати НОМЕР_1 у
гуртожитку по АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод
ОСОБА_4 у переселенні до кімнати НОМЕР_1
у гуртожитку по АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 324
ЦПК України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні
зустрічних позовних вимог ПАТ «ТРЗ»,
суд першої інстанції виходив із
правомірності зайняття ОСОБА_4 кімнати
НОМЕР_2 в гуртожитку по АДРЕСА_1 та
незаконного рішення щодо переселення
останньої до іншої кімнати, в якій
мешкає ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове, суд
апеляційної інстанції виходив з п. 19
Примірного положення про гуртожитки та
дійшов висновку, що оскільки
гуртожиток має статус для проживання
одиноких громадян, вимоги щодо
переселення ОСОБА_4 до кімнати НОМЕР_1
гуртожитку по АДРЕСА_1 є правомірними.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками судів.

Так, пунктом 19 Примірного положення
про гуртожитки, затвердженим
постановою Ради Міністрів УРСР від 03
червня 1986 року №208, визначено, що
переселення в разі необхідності
громадян з одного жилого приміщення в
інше в даному гуртожитку провадиться
за рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації та
профспілкового комітету з видачею
нового ордера.

Судами під час розгляду справи
встановлено, що згідно з витягом з
протоколу спільного засідання
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету ПАТ «ТРЗ» від
13 листопада 2012 року № 3 щодо
переселення мешканців гуртожитку по
АДРЕСА_1, з урахуванням необхідності
надання ліжко-місць працівникам
підприємства вирішено переселити
ОСОБА_4 з кімнати НОМЕР_2, яку вона
займала одна, на ліжко-місце до кімнати
НОМЕР_1 вказаного гуртожитку.

На підставі вказаного рішення та у
межах чинного законодавства ОСОБА_4
було видано новий ордер на заселення в
кімнату НОМЕР_1 гуртожитку за вказаною
вище адресою.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 посилається
на те, що ПАТ «ТРЗ» не надало суду
доказів про те, що гуртожиток по
АДРЕСА_1 має статус для одиноких
громадян і що це твердження
підприємства спростовується актом
(а.с.81) та рішенням Ленінського
районного суду м. Полтави від 03 грудня
1993 року (а.с.82).

Разом з тим, вищезазначений акт та
судове рішення від 03 грудня 1993
року свідчать лише про те, що деякі
кімнати в гуртожитку
використовувалися для проживання
сімей.

Тобто, приймаючи рішення про
переселення ОСОБА_4 з окремої кімнати
на ліжко-місце, адміністрація ПАТ «ТРЗ»
керувалась Примірним положенням про
гуртожитки.

Таким чином, оцінивши всі зібрані у
справі докази, правильно встановивши
характер правовідносин та вірно
застосувавши норми матеріального
права, суд апеляційної інстанції з
урахуванням встановлених обставин
справи, обґрунтовано дійшов висновку
про відмову в задоволенні позову
ОСОБА_4 та задоволення зустрічних
позовних вимог ПАТ «ТРЗ».

Описки в рішенні апеляційного суду, на
які посилається ОСОБА_4, не
свідчать про неправильність висновків
суду і не є підставою для його
скасування.

Інші доводи скарги зводяться до оцінки
доказів, що не є компетенцією суду
касаційної інстанції у розумінні ч.1
ст.335 ЦПК України, згідно з якою
касаційний суд не вправі встановлювати
або вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Матеріали витребуваної справи також
не дають підстав вважати, що
апеляційним судом при розгляді даної
справи допущені порушення норм
матеріального чи процесуального права,
які передбачені статтями
338-341 ЦПК України як підстави для
скасування рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 332
ЦПК України, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити,
рішення апеляційного суду Полтавської
області від 10 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Журавель

Судді
Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова