Справа № 154/6/14-ц Провадження №
22-ц/773/610/14 Головуючий у 1 інстанції:
Каліщук А.А. Категорія: 52 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника
відповідача Мартинюка С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до приватного акціонерного
товариства (далі - ПАТ) «Волинське
обласне підприємство автобусних
станцій» про поновлення на роботі за
апеляційною скаргою відповідача ПАТ
«Волинське обласне підприємство
автобусних станцій» на рішення
Володимир-Волинського міського суду
від 27 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона працювала
контролером пасажирського
автотранспорту у ПАТ «Волинське
обласне підприємство автобусних
станцій». Наказом № 130 о/с від 19
листопада 2013 року її звільнено з роботи
на підставі п. 3 ст. 40 Кодексу законів
про працю (далі - КЗпП) України.

Вважаючи звільнення незаконним,
оскільки вимоги своєї посадової
інструкції вона не порушувала, просила
скасувати наказ про звільнення та
поновити її на роботі.

Рішенням Володимир-Волинського
міського суду від 27 лютого 2014 року
позов задоволено.

Постановлено наказ голови правління
ПАТ «Волинське обласне підприємство
автобусних станцій» Потапчука І.М. «Про
звільнення з роботи ОСОБА_2» від 19
листопада 2013 року № 130 о/с скасувати.

Поновити ОСОБА_2 на роботі з 19 листопада
2013 року на посаді контролера
пасажирського автотранспорту ПАТ
«Волинське обласне підприємство
автобусних станцій».

Рішення суду в частині поновлення на
роботі допустити до негайного
виконання.

Стягнути з ПАТ «Волинське обласне
підприємство автобусних станцій» на
користь ОСОБА_2 1070 грн. 50 коп. витрат на
правову допомогу.

Стягнути з ПАТ «Волинське обласне
підприємство автобусних станцій» на
користь держави 243 грн. 60 коп. судового
збору.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ
«Волинське обласне підприємство
автобусних станцій» просить скасувати
це рішення і ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволені позовних
вимог повністю, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

В запереченні позивач ОСОБА_2 просить
відхилити апеляційну скаргу та
залишити рішення без змін, зазначаючи
про його законність і обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 20 березня 1992 року була
переведена на посаду контролера
пасажирського автотранспорту ПАТ
«Волинське обласне підприємство
автобусних станцій», що
підтверджується її трудовою книжкою (а.
с. 84).

Наказом № 130 о/с від 19 листопада 2013 року
ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі
п. 3 ст. 40 КЗпП України (а. с. 2).

Причиною звільнення стало те, що після
застосовування до неї заходу
дисциплінарного стягнення вона не
виконала обов'язки, покладені на неї
посадовою інструкцією. Зокрема, 25
жовтня 2013 року близько 17 год. 40 хв. на
автобусній станції
Володимир-Волинський стояла та
розмовляла з жінкою за 15 м. від автобуса
в той час, як в автобус
«Луцьк-Будятичі», час відправлення
якого 18 год. 45 хв., було здійснено
посадку 15 безквиткових пасажирів.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Наказом № 51 о/с від 06 червня 2013 року
підтверджується, що раніше за
порушення трудової дисципліни, яке
виразилося у неналежному виконанні
посадової інструкції, порушенні
технологічного процесу роботи
автостанції, до ОСОБА_2 було
застосовано дисциплінарне стягнення у
вигляді догани, яке у встановленому
законом порядку нею не оскаржувалося, а
також не втратило юридичної сили за
давністю та не зняте достроково (а. с. 23).

Посадовою інструкцією контролера
пасажирського автотранспорту,
затвердженою директором Волинського
обласного підприємства автобусних
станцій 24 грудня 1993 року, передбачено,
що на контролера покладено обов'язок
виявляти і попереджувати безкоштовний
проїзд пасажирів, перевіряти в
автобусі наявність квитків у пасажирів
(а. с. 19-20).

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 з
поважних причин не виконала вимоги
посадової інструкції, а відповідач не
довів факт систематичного невиконання
позивачем обов'язків, передбачених
трудовим договором.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи і
зроблені з порушенням норм
матеріального права.

Згідно з роз'ясненнями, даними у п. п. 22,
23 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясувати, в чому конкретно проявилось
порушення, що стало приводом до
звільнення, чи могло воно бути
підставою для розірвання трудового
договору за пунктом 3 ст. 40 КЗпП, чи
додержані власником або уповноваженим
ним органом передбачені статтями 147-1,
148, 149 КЗпП правила і порядок
застосування дисциплінарних стягнень,
зокрема, чи не закінчився встановлений
для цього строк, чи застосовувалось вже
за цей проступок дисциплінарне
стягнення, чи враховувались при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку і заподіяна ним шкода,
обставини, за яких вчинено проступок, і
попередня робота працівника.

За передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП
України підставами працівник може
бути звільнений лише за проступок на
роботі, вчинений після застосування до
нього дисциплінарного або
громадського стягнення за невиконання
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим
договором або правилами внутрішнього
трудового розпорядку.

В таких випадках враховуються ті
заходи дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті
громадські стягнення, які застосовані
до працівника за порушення трудової
дисципліни у відповідності до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання
наказу про звільнення минулого не
більше одного року.

Як зазначалося вище, наказом від 06
червня 2013 року № 51 о/с ОСОБА_2 вже
притягувалася до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани за
аналогічне порушення трудової
дисципліни - відправлення безквиткових
пасажирів 03 червня 2013 року (а. с. 23). Це
стягнення не втратило юридичної сили і
не було знято на момент вчинення нового
дисциплінарного проступку.

Дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення було застосоване до
позивача 19 листопада 2013 року, тобто в
межах одномісячного строку з дня його
вчинення - 25 жовтня 2013 року.

До застосування вказаного стягнення у
ОСОБА_2 було відібрано письмові
пояснення (а. с. 25).

При обранні виду стягнення
відповідачем було враховано ступінь
тяжкості вчиненого проступку і
заподіяну ним шкоду (систематичне
ненадходження в касу підприємства
грошових коштів за надані пасажирам
послуги).

Також враховано обставини, за яких
вчинено проступок. Будучи раніше
притягнутою до відповідальності за
аналогічне порушення трудової
дисципліни, ОСОБА_2 не стала на шлях
виправлення і 25 жовтня 2013 року
неодноразово порушила вимоги своєї
посадової інструкції, допустивши
посадку в маршрутні автобуси
безквиткових пасажирів.

Наведена обставина підтверджується
доповідною запискою начальника
автостанції ОСОБА_4, який 25 жовтня 2013
року перевіряв роботу контролерів.
Згідно з цією доповідною запискою у
вказаний день міжобласний автобус
«Ковель-Трускавець» з часом
відправлення 5-50 в рейс ніхто не
відправляв, хоча інших автобусів на
посадочних платформах не було. В
автобус сіло 5 безквиткових пасажирів.
Контролером на зміні в цей час
працювала ОСОБА_2 Після його зауваження
про недопустимість такої роботи
позивач визнала своє порушення і
пообіцяла більше такого не допускати.
Однак в той же день після 18 години він
знову здійснив перевірку і виявив, що в
автобус «Луцьк-Будятичі» з часом
відправлення 18-45, на який не було
продано жодного квитка, сіло 15
безквиткових пасажирів, а ОСОБА_2 перед
його відправленням стояла в стороні і
розмовляла з жінкою (а. с. 24).

Наведені обставини ОСОБА_4 підтвердив у
судовому засіданні, будучи допитаним в
якості свідка.

Порушення ОСОБА_2 своїх трудових
обов'язків підтвердила і свідок
ОСОБА_5, яка 25 жовтня 2013 року разом із
позивачем працювала контролером на
автостанції.

Крім того, з виписки з протоколу
засідання профспілкового комітету
колективу ПАТ «Волинське обласне
підприємство автобусних станції» від 07
листопада 2013 року, на якому у
відповідності з ч. 3 ст. 43 КЗпП України,
ч. 2 ст. 39 Закону України «Про професійні
спілки, їх права та гарантії
діяльності» було дано згоду
адміністрації на звільнення з роботи
ОСОБА_2 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП
України, вбачається, що позивач на
засіданні визнала допущені нею
порушення. При цьому відсутність
контролю за посадкою пасажирів в
автобус «Ковель-Трускавець» о 5-50 год.
ніяк не пояснила, а свою відсутність
біля автобуса «Луцьк-Будятичі» з часом
відправлення 18-35 год. пояснила тим, що
вона не хоче його відправляти, так як в
неї з водієм неприязні стосунки,
пасажири не хочуть брати квитки у касі
(а. с. 28-29).

Відповідність наведених у протоколі
засідання профспілкового комітету
записів фактичним поясненням ОСОБА_2 на
цьому засіданні підтвердили в суді
апеляційної інстанції допитані як
свідки ОСОБА_1 (голова профспілкової
організації) та ОСОБА_6 (член комітету,
секретар засідання).

Наведеними доказами спростовуються
доводи ОСОБА_2 про те, що вона не мала
можливості відправити автобус
«Луцьк-Будятичі», оскільки в цей час
відправляла інший автобус
«Нововолинськ-Ковель». З пояснень
сторін, показань вищевказаних свідків
та розкладу руху автобусів (а. с. 82-83)
судом встановлено, що автобус
«Нововолинськ-Ковель» відправляється
з автостанції о 18 год. 35 хв., а автобус
«Луцьк-Будятичі» - о 18 год. 45 хв., тобто
через 10 хвилин, протягом яких позивач
цілком могла виконати свої службові
обов'язки і не допустити проїзд
безквиткових пасажирів.

З огляду на викладене той факт, що
близько 18 год. 30 хв. 25 жовтня 2013 року
ОСОБА_2 здійснювала перевірку квитків у
пасажирів автобуса
«Нововолинськ-Ковель», про що пояснила
свідок ОСОБА_7, не спростовує факт
неналежного виконання позивачем своїх
службових обов'язків.

На засіданні профспілкового комітету,
крім іншого, обговорювалася і
попередня робота ОСОБА_2, зокрема те, що
протягом десяти місяців 2013 року вона
лише одного разу виконала план по
загальних доходах, тоді як в інші
місяці його не виконувала, що свідчить
про її несумлінне відношення до своїх
посадових обов'язків. Позивач визнала
наявність недоліків у виконуваній нею
роботі.

Таким чином, при звільненні з роботи
ОСОБА_2 дотримані всі вимоги трудового
законодавства, які регулюють умови та
порядок розірвання трудового договору
з працівником з ініціативи власника
або уповноваженого ним органу. Тому
підстави для задоволення позову
відсутні.

Що стосується формулювання причин
звільнення з роботи позивача в наказі
від 19 листопада 2013 року (а. с. 2), то в
ньому наведена правова підстава
звільнення - п. 3 ст. 40 КЗпП України, а
також зазначено, що ОСОБА_2 звільнена за
систематичне порушення технологічного
процесу і посадової інструкції. Таке
формулювання узгоджується з
диспозицією вказаної правової норми.
Зазначення у наказі про звільнення з
роботи пункту посадової інструкції,
який порушив працівник, законодавством
не передбачено.

Викладені у запереченні на апеляційну
скаргу доводи ОСОБА_2 про те, що
відповідачем пропущено строк
апеляційного оскарження, безпідставні.
У відповідності з ч. 3 ст. 70 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України, якщо закінчення строку
припадає на вихідний, святковий чи
інший неробочий день, останнім днем
строку є перший після цього робочий
день. Оскільки закінчення строку
апеляційного оскарження рішення в
даній справі припало на вихідний день 9
березня 2014 року, то останнім днем
вказаного строку є 11 березня 2014 року,
тобто перший робочий день після
вихідних, в який і було здано на пошту
апеляційну скаргу (а. с. 97-106).

Позивач не надала суду будь-яких
доказів того, що автобус
«Нововолинськ-Ковель» відправився із
запізненням на 5 хвилин і це не дало їй
можливості перевірити автобус
«Луцьк-Будятичі». Крім того, дане
твердження ОСОБА_2 спростовується
зазначеними вище доказами.

Також нею не доведено упереджене
ставлення до неї з боку керівництва
відповідача.

У зв'язку з невідповідністю висновків
суду першої інстанції дійсним
обставинам справи та допущеними ним
порушеннями норм матеріального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, оскаржуване рішення слід
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову в позову у відповідності зі ст.
309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача
приватного акціонерного товариства
«Волинське обласне підприємство
автобусних станцій» задовольнити.

Рішення Володимир-Волинського
міського суду від 27 лютого 2014 року в
даній справі скасувати та ухвалити
нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до приватного
акціонерного товариства «Волинське
обласне підприємство автобусних
станцій» про поновлення на роботі
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: