Справа № 340/638/13-ц
Провадження № 22-ц/779/1057/2014
Головуючий у 1 інстанції Атаманюк Р. І.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Бойчука
І.В., Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.

з участю: представника
позивача - Русняк І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом
Верховинської селищної ради до ОСОБА_3,
третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору - відділ
Держземагенства у Верховинському
районі Івано-Франківської області про
визнання недійсним Державного акту на
право власності на земельну ділянку, -
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення
Верховинського районного суду від 20
березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2013 року представник
Верховинської селищної ради звернувся
в суд з позовними вимогами до ОСОБА_3
про зобов'язання звільнити
пригороджену земельну ділянку і
перенести огорожу на відстань 1 метр
від дороги протяжністю 35 м. В процесі
розгляду спору позивач збільшив
позовні вимоги та просив визнати
недійсним Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№570424 виданий 30.04.2009 року за № 25
ОСОБА_5 та переоформлений по спадщині
за законом на ОСОБА_3, а частину
позовних вимог про звільнення
пригородженої земельної ділянки
просив залишити без розгляду. Позовні
вимоги мотивовані тим, що спірний
Державний акт виданий з грубим
порушенням законодавства, оскільки
план межі земельної ділянки
відображені дзеркально і не
співпадають з межами в натурі, а тому
неможливо точно встановити кількість
самовільно загородженої земельної
ділянки.

Ухвалою судді від 10.01.2014 року позовну
вимогу Верховинської селищної ради до
ОСОБА_3 про зобов'язання звільнити
частину самовільно пригородженої
земельної ділянки, площею 0,01105 га, що
належить до земель загального
користування селищної ради залишено
без розгляду. Залучено до участі у
справі в якості третьої особи, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
спору - відділ Держземагенства у
Верховинському районі
Івано-Франківської області.

Рішенням Верховинського районного
суду від 20.03.2014 року позов задоволено.
Визнано недійсним Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ №570424 виданий 30.04.2009 року за №
25 ОСОБА_5, право власності на яку
01.12.2009 року в порядку спадкування за
законом набула ОСОБА_3 Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь держави судові
витрати в розмірі 114, 70 грн.

Вважаючи зазначене рішення ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, без належного
аналізу та оцінки доказів, за неповноти
встановлення обставин, що мають
значення для справи представник ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу.

Вказує, що суд необґрунтовано не
застосував наслідки спливу строку
позовної давності про що було заявлено
представником відповідача під час
судового засідання.

Твердження суду про те, що позивачу не
було відомо про невідповідність
державного акту вимогам закону до 2012
року спростовуються тим, що
оскаржуваний державний акт було
погоджено та підписано головою
Верховинської селищної ради та
начальником управління Держкомзему у
Верховинському районі. Тому про
існування державного акту,
затверджених координат спірної
земельної ділянки, затверджених меж
земельної ділянки і позивачу, і третій
особі, було відомо з 30.04.2009 року.
Посилання суду на лист відділу
Держземагенства у Верховинському
районі не свідчить про відсутність
технічної документації, адже з листа
вбачається, що у відділі
Держземагенства у Верховинському
районі відсутня технічна
документація, однак судом не
досліджено чи дана документація
подавалась і якщо так, то по якій
причині вона відсутня.

Відповідно до Інструкції про порядок
складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
приватної власності на землю, право
колективної власності на землю, право
власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
та договорів оренди землі, що була
чинною на час видачі спірного
державного акту, без подання та
затвердження технічної документації
ОСОБА_5 не міг отримати державний акт.

За наведених доводів просить
оскаржуване рішення скасувати та
ухвалити нове яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
Верховинської селищної ради, оцінивши
зібрані докази, колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Даним вимогам законодавства
оскаржуване рішення не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що Державний
акт серії ЯЖ №570424 від 30.04.2009 року
виготовлено та видано з порушенням
вимог законодавства, а тому його слід
визнати недійсним.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна.

Встановлено, що відповідно до договору
купівлі-продажу посвідченого
приватним нотаріусом Верховинського
районного нотаріального округу 14.08.2008
року за реєстровим №1680 ОСОБА_5 набув
права власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га в смт. Верховина, що
належала продавцю ОСОБА_6 на підставі
Держаного акту на право власності на
земельну ділянку серія ІФ №033832 від
25.01.2005 року. (а.с. 93-94). На підставі
договору ОСОБА_5 отримав державний акт
про право власності на земельну
ділянку площею 0,1500 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель та споруд в смт.
Верховина серії ЯЖ №570424 від 30.04.2009 року.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину зазначена земельна ділянка
належить відповідачу ОСОБА_3, про що на
спірному державному акті державним
нотаріусом 15-ої Київської державної
нотаріальної контори 01.12.2009 року
здійснений запис та зареєстровано в
Поземельній книзі 30.08.2010 року за №
18.

Відповідно до п. а ч.1 ст.81 ЗК України
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його

смерті.

Відповідно до ч.1 ст.126 ЗУ України (в
редакції, що діяла на час видачі
державного акта) право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60
ЦПК України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Всупереч зазначених вимог
процесуального права позивачем не
доведено незаконність видачі
державного акту та не обґрунтовано
підставність визнання його недійсним.

Так, акт-абрис від 05.07.2013 року, на якому
відображено, що межі земельної ділянки
в натурі та в Державному акті не
співпадають, міг би бути доказом для
звільнення частини земельної ділянки
при встановленні факту її самовільного
захоплення, проте не є визначальним
доказом для скасування
правовстановлюючого документа на
землю.

Конфігурація земельної ділянки, її
розмір, межівники на планах в державних
актах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не
відрізняються, а незначна різниця
відстані між відправними точками могла
бути зумовлена при встановленні та
узгодженні меж в натурі під час
виготовлення технічної документації.

Як на підставу визнання недійсним
державного акту, суд посилався на лист
відділу Держземагенства у
Верховинському районі від 25.02.2014 року, в
якому вказується про неможливість
надання витягу з державного земельного
кадастру на спірну земельну ділянку. З
даного листа судом зроблений висновок
про факт відсутності технічної
документації та невідповідності
координат земельної ділянки,
відображеної на кадастровому плані
Державного акту.

Проте, суд не звернув увагу на те, що
норма про державну реєстрацію
земельних ділянок у Державному
земельному кадастрі набула чинності
07.07.2011 року відповідно ЗУ «Про
державний земельний кадастр». На час
видачі спірного Державного акту
відповідно до вимог ст.202 ЗК України
спірний Державний акт був
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 25.
Невключення даних про земельну ділянку
до державного земельного кадастру, а
тому неможливість надання такого
витягу, не означає відсутність
технічної документації при
виготовленні державного акту про право
власності на земельну ділянку.

Крім того, за захистом свого права
позивач звернувся пропустивши
трирічний строк позовної давності,
хоча про існування державного акту
знав з часу його видачі, що
пітверджується підписом голови
Верховинської селищної ради І.Ю.
Сумарук на державному акті.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судове
рішення", встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Ні в суді першої, ні апеляційної
інстанції позивачем не надано доказів
на підтвердження позову, він є
недоведеними та не підлягає
задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає що оскаржуване рішення суду
першої інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, та з неповним
з'ясуванням дійсних обставин справи.

Тому дане рішення підлягає скасуванню
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України,
колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 - задовольнити.

Рішення Верховинського районного суду
від 20 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове.

В задоволенні позову Верховинської
селищної ради до ОСОБА_3, третя особа, що
не заявляє самостійних вимог на
предмет спору - відділ Держземагенства
у Верховинському районі
Івано-Франківської області про
визнання недійсним Державного акту на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ №570424 виданий 30.04.2009 року за №
25 ОСОБА_5, право власності на яку
01.12.2009 року в порядку спадкування за
законом набула ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

І.В. Бойчук

В.М. Соколовський