Справа № 437/868/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 01» квітня 2014 року Ленінський
районний суд м. Луганська в складі:

головуючого - судді
Кравченко Н.О.,

при секретарі Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа:
Ленінський районний відділ Державної
міграційної служби України в
Луганській області про визнання осіб
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що 21.11.2007
року між ним та ОСОБА_2 було укладено
договір купівлі-продажу квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за № 4847. Також, ОСОБА_2 була
підписана заява № 4849 від 21.11.2007 року,
згідно якої ОСОБА_1 здійснив з нею
повний розрахунок в сумі 402 100 гривень
за придбання квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, та відповідач
будь-яких претензій, які б стосувалися
розрахунків за продану квартиру до
ОСОБА_1 не має. Дану заяву було
посвідчено також приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 Після укладення
вищевказаних угод відповідач 21.11.2007
року зареєстрував своє право власності
в МКП БТІ м. Луганська. Відповідно до п. 8
договору купівлі-продажу квартири
сторони домовились про те, що квартира
буде повністю звільнена продавцем для
вільного і безперешкодного
користування нею покупцем (в тому числі
будуть зняті з реєстрації усі особи, що
в ній мешкали) до 15.12.2007 року. В зв'язку з
тим, що відповідач не мав наміру у 2007
році вселятися до спірної квартири та
позивачка була його знайомою, він за
усною домовленістю дозволив їй
проживати в ній за умови, що вона буде
сплачувати самостійно витрати на
житлово-комунальні послуги по
квартирі, до моменту придбання
позивачкою собі іншого житла, яке вона
мала намір придбати якнайшвидше. Однак,
до теперішнього часу позивачка спірну
квартиру не звільнила та іншого житла
собі не придбала. На усну вимогу
відповідача виселитися з квартири та
знятися з реєстраційного обліку
позивачка йому відмовила. Тому,
відповідач змушений був 17.12.2010 року
звернутися до Ленінського районного
суду м. Луганська з позовом до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні квартирою, зняття з
реєстрації та виселення з незаконно
зайнятої квартири. 16.08.2013 року
Ленінським районним судом м. Луганська
було постановлено рішення, відповідно
до якого усунено перешкоди у
користуванні та розпорядженні ОСОБА_1
квартирою, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з квартири, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення; зобов'язано
відділ громадянства, іміграції та
реєстрації фізичних осіб Ленінського
РВ ЛМУ УМВС України в Луганській
області зняти з реєстрації ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, які зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1. Однак, рішенням апеляційного
суду Луганської області від 19.12.2013 року
рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 16.08.2013 року було змінено,
скасовано в частині зобов'язання
відділу громадянства, іміграції та
реєстрації фізичних осіб Ленінського
РВ ЛМУ УМВС України в Луганській
області зняти з реєстрації ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, які зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1, та в цій частині ухвалено нове
рішення, яким відмовлено у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3
в частині зобов'язання відділу
громадянства, іміграції та реєстрації
фізичних осіб Ленінського РВ ЛМУ УМВС
України в Луганській області зняти з
реєстрації ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які
зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що вирішення питання
про зняття особи з реєстраційного
обліку залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи жилим приміщенням відповідно до
норм житлового і цивільного
законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК
України, ст. 405 ЦК України). Однак,
відповідачі не є родичами позивача,
право власності у них на вищевказану
квартиру відсутнє, позивач не давав
згоди на реєстрацію та проживання
відповідачів у вищевказаній квартирі,
договору найму з ними не укладав. Таким
чином, позивач вважає, що відповідачі з
15.12.2007 року (відповідно до п. 8 договору
купівлі-продажу квартири) втратили
право користування квартирою, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, та в
судовому засіданні представник
позивача наполягав на задоволенні
позову.

Відповідно до положень ст.. 224 ЦПК
України до суду надійшла заява
представника позивача про заочний
розгляд справи.

Відповідачі в судове засідання не
з'явилися, про місце, дату та час
судового засідання були повідомлені
належним чином шляхом направлення
листа з повідомленням та
SMS-повідомлення. Заяви про розгляд
справи за їх відсутністю до суду не
надходило.

Представник третьої особи -
Ленінського районного відділу
Державної міграційної служби України в
Луганській області, у судове засідання
не з'явився, про місце, дату та час
судового засідання був повідомлений
належним чином шляхом направлення
листа з повідомленням. Заяви про
розгляд справи за його відсутністю до
суду не надходило.

Відповідно до ст. 224 ЦПК України судом
винесено ухвалу про заочний розгляд
справи.

Суд, відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України,
вирішує справу на підставі наявних у
ній даних та доказів без участі
відповідачів та третьої особи.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання» реєстрація місця
проживання та місця перебування особи
здійснюється відповідним органом
спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації в Автономній
Республіці Крим, областях, містах,
районах, районах у містах, а також
містах Києві та Севастополі.

Частиною 1 ст. 7 зазначеного Закону
передбачено, що зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або право користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою,
свідоцтва про смерть.

Таким чином, рішення суду про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням є
підставою для зняття їх з реєстрації за
адресою: АДРЕСА_1.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону
України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР
"Про ратифікацію Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року, Першого протоколу та протоколів
№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Право власності, як це передбачено ст.
321 ЦК України, є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ч.2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла, який проживає
разом з ним, має право на користування
цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до ст. 406 ЦК України право
користування чужим майном
припиняється у разі припинення
обставин, які були підставою для
встановлення такого права.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 21.11.2007 року, посвідченого
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрованого в реєстрі за № 4847,
ОСОБА_1 є власником квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
21.11.2007 року відповідач зареєстрував
своє право власності в МКП БТІ м.
Луганська. (а.с.3,4)

Відповідно до п. 8 договору
купівлі-продажу квартири сторони
домовились про те, що квартира буде
повністю звільнена продавцем для
вільного і безперешкодного
користування нею покупцем (в тому числі
будуть зняті з реєстрації усі особи, що
в ній мешкали) до 15.12.2007 року.

Згідно повідомлення
адресно-довідкового підрозділу УДМС
України в Луганській області, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 зареєстровані за адресою:
АДРЕСА_1. (а.с.24,25)

Відповідачі не є родичами позивача,
право власності у них на вищевказану
квартиру відсутнє, позивач не давав
згоди на реєстрацію та проживання
відповідачів у вищевказаній квартирі,
договору найму з ними не укладав.
Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 16 серпня 2013 року (а.с.8-10),
яке в даній частині набрало чинності
згідно рішення апеляційного суду
Луганської області від 19 грудня 2013 року
(а.с.11-14), відповідачів зобов'язано
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні позивачем квартирою
шляхом виселення без надання іншого
житлового приміщення. Відповідно до ч.3
ст.. 61 ЦПК України Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній,

господарській або адміністративній
справі, що набрало законної

сили, не доказуються при розгляді
інших справ, у яких беруть

участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці

обставини.

Таким чином, відповідачі з 15.12.2007 року
(відповідно до п. 8 договору
купівлі-продажу квартири) втратили
право користування квартирою, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, та суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
законними, обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 212 - 215, 224-226 ЦПК
України, ст.ст. 321, 386, 383, 391, 405 ЦК України,
ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, ст.ст. 7,
11 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання», -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа: Ленінський районний
відділ Державної міграційної служби
України в Луганській області про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, а саме квартирою, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно
на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті
судового збору в розмірі 243,60 гривень.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на апеляційне
оскарження.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
через Ленінський районний суд м.
Луганська шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Заяву про перегляд заочного рішення
може бути подано протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Суддя:
Н.О. Кравченко