Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Темнікова В.І.
Провадження № 22ц/782/1162/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Булгакової
М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ПАТ КБ
«ПриватБанк» на рішення Жовтневого
районного суду міста Луганська від 17
лютого 2014 року по цивільній справі за
позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
договором кредитування, -

В С Т А Н О
В И Л А:

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, в
обґрунтування якого вказав, що
відповідно до кредитного договору
№LGХRRХ02860152 від 31.01.2008 року ОСОБА_2
отримав кредит у розмірі 5852,10 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитними коштами у розмірі 12% річних.
Позивач зазначив, що внаслідок
неналежного виконання відповідачем
обов'язків за договором станом на 11.09.2013
року утворилася заборгованість у
розмірі 23267.09 грн., з яких: 3571,21 грн. -
заборгованість за основним кредитом,
280.68 грн. - заборгованість за відсотками
за користування кредитом, 1824,85 грн. -
заборгованість з комісії за
користування кредитом; 16006,20 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов'язань
за договором, нараховані штрафні
санкції відповідно до п. 5.3 Умов та
правил надання банківських послуг: 500
грн. - штраф /фіксована частина/, 1084,15
грн. - штраф / процентна складова/.
Виходячи з наведеного, ПАТ КБ
„ПриватБанк" просив суд ухвалити
рішення, яким стягнути з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивача суму
заборгованості за кредитним договором
№ LGХRRХ02860152 від 31.01.2008 року у розмірі
23267,09 грн., а також понесені ними при
зверненні до суду з позовом судові
витрати у вигляді судового збору.

Рішенням Жовтневого районного
суду міста Луганська від 17 лютого 2014
року у задоволенні позову було
відмовлено через пропуск строку
позовної давності.

Не погодившись з даним рішенням суду,
позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову у повному обсязі,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав доводи апеляційної
скарги, просив її задовольнити, надавши
пояснення, аналогічні змісту
апеляційної скарги.

Представник відповідача не визнав
доводи апеляційної скарги просив її
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначені вимоги закону в повній мірі
судом виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що ним були
встановленні факти про те, що Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «Приватбанк» є правонаступником
Закритого акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк». 31.01.2008
року між ЗАТ КБ „ПриватБанк" та ОСОБА_2
був укладений кредитний договір №
LGХRRХ02860152, за умовами якого ОСОБА_2
отримав в зазначеній банківській
установі кредит у розмірі 5852,10 грн. на
строк з 31.01.2008 року по 31.01.2010 року
включно за умови сплати за
користування кредитом відсотків у
розмірі 1,0% на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту, щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 140,45 грн. та
одноразової винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 975,35
грн. в обмін на зобов'язання погасити
кредит, сплатити відсотки та комісії в
зазначені в заяві та Умовах надання
споживчого кредиту фізичним особам
/«Розстрочка»/ строки. Згідно з
розрахунком заборгованості за
договором № LGХRRХ02860152 від 31.01.2008 року
станом на 11.09.2013 року, утворилася
заборгованість у розмірі 23267,09 грн., з
яких: 3571,21 грн. - заборгованість за
основним кредитом, 280,68 грн. -
заборгованість за відсотками за
користування кредитом, 1824,85 грн. -
заборгованість з комісії за
користування кредитом; 16006,20 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов,язань
за договором, нараховані штрафні
санкції: 500 грн. - штраф /фіксована
частина/, 1084,1 5 грн. - штраф / процентна
складова/. Останній раз виплати за цим
кредитним договором боржником
провадилися 27.03.2009 року. При цьому суд
не прийняв як належний доказ Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам /«Розстрочка»/ /«Стандарт»/,
оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не
доведено, що саме з цим документом був
ознайомлений позичальник під час
підписання кредитного договору.

Крім того, постановляючи рішення
суд виходив з того, що кредитний
договір був укладений у письмовій
формі у вигляді заяви, шо містить всі
істотні умови кредитування, яка була
підписана обома сторонами. В
кредитному договорі відображено, що
позичальник ознайомився, зокрема, з
Умовами надання банківських послуг,
надав згоду, то ця заява разом з Умовами
надання банківських послуг становить
Договір про надання банківських
послуг. Однак, як було встановлено
протягом розгляду справи, Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам /«Розстрочка»/ /«Стандарт»/,
надані позивачем та додані до
матеріалів справи підписані лише
уповноваженою особою банківської
установи позивача. З їх тексту
неможливо визначити, чи мають вони
відношення до укладеного між сторонами
кредитного договору № LGХRRХ02860152 від
31.01.2008 року, оскільки в тексті Умов
відсутні вказівки на будь-які
реквізити Договору / номер, дата,
прізвище позичальника тощо/. Тому суд
дійшов висновку про відсутність
можливості перевірити, з цим або іншим
документом було ознайомлено
позичальника під час укладання
кредитного договору, стягнення
заборгованості за яким є предметом
розгляду цієї справи.

Таким чином, суд не визнав надані
позивачем по справі Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
/«розстрочка»/ невід»ємною частиною
укладеного між позивачем та
відповідачем кредитного договору. Суд
критично сприйняв пояснення
представника позивача стосовно того,
що позов було подано в межах строку
позовної давності, так як сторони в
договорі в письмовій формі домовилися,
що договір діє до повного виконання
зобов'язань сторонами, тобто договір
між сторонами не обмежений певним
періодом часу, а оскільки відповідач
не виконав свої зобов'язання за
договором, то правовідносини між
сторонами не припинилися і тривають до
повного погашення відповідачем
кредиту, а отже позивач не міг
пропустити строк позовної давності, -
оскільки дані ствердження позивача не
відповідають як обставинам справи, так
і вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з
якою строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами.
Термін визначається календарною датою
або вказівкою на подію, яка має
неминуче настати. Такий термін чітко
визначений сторонами у кредитному
договорі, так як в договорі зазначено,
що строк дії кредитного договору з
31.01.2008 року по 31.01.2010 року. Доказів
пролонгації договору шляхом укладання
Додаткових угод до нього суду не
надано.

Також суд виходив з того, що позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги /
стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставне майно тощо,
положення пункту 7 частини 13 статті 11 ЗУ
«Про захист прав споживачів»
застосовується й до додаткових вимог
банку /іншої фінансової установи/.

Виходячи з наведеного, враховуючи, що
строк дії договору кредитування між
сторонами є таким, що закінчився / строк
дії договору по 31.01.2010 року/, як
зазначалося вище, доказів пролонгації
договору шляхом укладання Додаткових
угод до нього суду не надано; остання
виплата по кредиту була проведена
позичальником 27.03.2009 року, доказів, що
після закінчення строку дії договору -
31.01.2010 року відповідач здійснював
будь-які дії, які б свідчили про
визнання ним свого боргу або обов'язку
перед банком - позивачем в рамках
зазначеного кредитного договору, суду
також надано не було, суд дійшов
висновку про наявність підстав для
відмови позивачеві у задоволенні
позову в частині стягнення
заборгованості за кредитним договором
у зв'язку з пропуском строку позовної
давності, враховуючи, що клопотань про
його поновлення, так само, як і доказів
наявності поважних причин для цього, до
суду протягом розгляду справи від
позивача не надходило.

При цьому суд прийняв до уваги
положення абз.2 п.24 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від З0 березня 2012 року „Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин",
відповідно до якого у разі неналежного
виконання позичальником своїх
зобов'язань за договором строк
пред'явлення кредитором до поручителя
вимоги про повернення отриманих у
кредит коштів має обчислюватися з
моменту настання строку погашення
зобов'язання згідно з такими умовами,
тобто з моменту настання строку
виконання зобов'язання у повному
обсязі або у зв'язку із застосуванням
права на повернення кредиту
достроково.

Також суд дійшов висновку про те,
що немає підстав для відшкодування
позивачу за рахунок відповідача
понесених при зверненні до суду з цим
позовом судових витрат.

Однак, проаналізувавши встановлені
судом обставини по справі, апеляційний
суд вважає, що до такого висновку суд
дійшов помилково, виходячи з
наступного.

Як було встановлено судом першої
інстанції і це підтверджується
матеріалами справи, між сторонами у
письмовій формі було укладено
кредитний договір, який складається з
заяви, що містить всі істотні умови
кредитування, яка була підписана обома
сторонами, а також з Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт) та Тарифів. При
цьому апеляційний суд враховує те, що
відповідач своїм особистим підписом в
заяві підтвердив свою згоду з тим, що ця
заява разом з запропонованими
Приватбанком Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт) складає між
сторонами кредитно - заставний договір.

Що стосується висновку суду про
неможливість встановлення того, чи
мають відношення саме до укладеного
між сторонами кредитного договору №
LGХRRХ02860152 від 31.01.2008 року надані до
позовної заяви Умови надання
споживчого кредиту, оскільки вони
підписані тільки підписані лише
уповноваженою особою банківської
установи позивача, а в тексті Умов
відсутні вказівки на будь-які
реквізити Договору / номер, дата,
прізвище позичальника тощо, що
унеможливлює перевірку того, чи з цим
або іншим документом було ознайомлено
позичальника під час укладання
кредитного договору, стягнення
заборгованості за яким є предметом
розгляду цієї справи, то він є
помилковим і передчасним, виходячи з
наступного.

Так, суд згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України
повинен сприяти всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи, а саме
роз'яснювати особам, які беруть участь
у справі, їх права та обов'язки,
попереджувати про наслідки вчинення
або не вчинення процесуальних дій і
сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.
Тобто суду, якщо він вважав, що
позивачем надані не належні Умови,
необхідно було роз'яснити представнику
позивача наслідки не надання ним
належних Умов, або залишити позовну
заяву без руху на стадії вирішення
питання про можливість відкриття
провадження по справі, чого судом
зроблено не було. Втім, як убачається з
тексту заяви, яка підписана
відповідачем, він був ознайомлений та
згодний з Умовами надання споживчого
кредиту фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт), які були
надані йому у письмовій формі. Умови
укладеного між сторонами кредитно -
заставного договору не містять в собі
необхідності окремого підписання ще й
Умов обома сторонами договору,
оскільки вони є стандартними та
єдиними для всіх подібних договорів,
укладених під час дії даних умов і не
розроблюються для кожного договору
окремо. Ніяких належних та допустимих
доказів того, що відповідачем взагалі
підписувалися Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(„Розстрочка")(Стандарт), а також того,
що вони були іншими за змістом, ніж ті,
які були надані позивачем суду,
відповідачем суду надано не було.
Пояснення самого відповідача чи його
представника з цього приводу не є
належними доказами по справі, так як
враховуючи положення ст. 58,59 ЦПК
України про належність та
допустимість доказів, а також
положення ст.. 57 ЦПК України про те, що
доказом у справі є пояснення сторін,
третіх осіб та їх представників,
допитаних як свідків, пояснення
відповідача та представника
відповідача в даному випадку, які
отримані не за процедурою допиту
свідків (ст. 184 ЦПК України) не можуть
використовуватися як засіб
доказування.

Зазначені обставини свідчать про те, що
суд помилково не визнав надані
позивачем по справі Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
/«розстрочка»/ невід»ємною частиною
укладеного між позивачем та
відповідачем кредитного договору.

Крім того, судом не було враховано те,
що відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. У відповідності до частини
1 статті 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як убачається з укладеного між
сторонами кредитного договору,
відповідач отримав кредит у розмірі
5852,10грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 1 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом строком на 24 місяці з
31.01.2008р. по 31.01.2010р. Відповідно до умов
укладеного договору позичальник
повинен був повертати грошові кошти
щомісячно у розмірі 416,38 грн. в період з
26 по 30 число кожного місяця, тобто
договором фактично встановлений і
графік погашення заборгованості за
кредитним договором. Таким чином,
сторони встановили, як строк дії
договору, так і строки виконання
зобов'язань зі щомісячним погашенням
платежів. Таким чином, графіком
платежів, який є складовою частиною
договору, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.
Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору. Строк виконання кожного
щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3
ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Отже, аналізуючи умови договору сторін
та зміст зазначених правових норм, слід
дійти висновку про те, що у випадку
неналежного виконання позичальником
зобов'язань за кредитним договором,
позовна давність за вимогами кредитора
про повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.
Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

Загальна позовна давність відповідно
до ст. 257 ЦК України дійсно
встановлюється у три роки. Але згідно
ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін, а
відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання. Згідно ст. 252 ЦК України
строк визначається роками, місяцями,
днями та годинами. Термін визначається
календарною датою або вказівкою на
подію, яка має неминуче настати.
Відповідно до п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), які були
надані представником позивачем до
апеляційного суду, строк позовної
давності по вимогам про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за даним Договором,
встановлено сторонами тривалістю 5
років, а не 3, як зазначив суд в своєму
рішенні. Приймаючи рішення по справі,
апеляційний суд враховує також те, що
відповідачем була підписана заява про
те, що дана заява разом з Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт)
складає між ним і Банком договір, про що
свідчить підпис відповідача у заяві.
Тобто на час звернення позивача до суду
з позовом, строк позовної давності по
всім зобов'язанням ще не сплинув. За
таких обставин висновок суду про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог через пропуск строку
позовної давності в повному обсязі є
необґрунтованим.

Як убачається з матеріалів справи, за
відповідачем станом на 11.09.2013 року,
утворилася заборгованість у розмірі
23267,09 грн., з яких: 3571,21 грн. -
заборгованість за основним кредитом,
280,68 грн. - заборгованість за відсотками
за користування кредитом, 1824,85 грн. -
заборгованість з комісії за
користування кредитом; 16006,20 грн. - пеня
за несвоєчасне виконання зобов,язань
за договором, нараховані штрафні
санкції: 500 грн. - штраф /фіксована
частина/, 1084,1 5 грн. - штраф / процентна
складова/. Останній платіж по погашенню
заборгованості відповідачем було
здійснено 27.03.2009 року. З вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом
банк звернувся 25.09.2013 року, тобто в
межах строків позовної давності, і
просив стягнути заборгованість станом
на 11.09.2013 року.

Таким чином, враховуючи те, що позовна
давність у даному випадку за умовами
договору обчислюється окремо по
кожному простроченому платежу,
стягненню з відповідача підлягає
заборгованість в межах 5-річного строку
позовної давності, а саме з 25.09. 2008 року
по 11.09.2013 року. Втім, згідно розрахунку
заборгованості позивач просить
стягнути з відповідача суму
заборгованості, починаючи з 31 грудня 2008
року, тобто в межах строку позовної
давності. Таким чином, стягненню з
відповідача на користь позивача
підлягає заборгованість за основним
кредитом у розмірі 3571,21 грн.,
заборгованість за відсотками за
користування кредитом у розмірі 280,68
грн., заборгованість з комісії за
користування кредитом у розмірі 1824,85
грн., нараховані штрафні санкції: 500
грн. - штраф /фіксована частина/, 1084,1 5
грн. - штраф / процентна складова/.

При визначені суми пені, яка підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача, суд виходить з наступного.

Сума заборгованості за кредитним
договором без урахування штрафів
становить 5676,74грн., а сума пені -
16006,20грн. Тому, враховуючи те, що
поняття обставин, які мають у кожному
конкретному випадку істотне значення,
є за діючим законодавством оцінюючим
поняттям, що застосування ч.3 ст. 551 ЦК
України є правом суду та враховуючи
положення ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду,
апеляційний суд вважає, що оскільки
сума нарахованих санкцій за неналежне
виконання умов договору у вигляді пені
є неспівмірною з сумою заборгованості
за цим договором, апеляційний суд
вважає можливим зменшити розмір пені
до 6000 грн. Таким чином, з відповідача на
користь позивача підлягає стягненню
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 13260,89грн., яка складається з
заборгованості за кредитом у розмірі
3571,21 грн., заборгованості за відсотками
за користування кредитом у розмірі 280,68
грн., заборгованості з комісії за
користування кредитом у розмірі 1824,85
грн., нарахованих штрафних санкцій: 500
грн. - штраф /фіксована частина/, 1084,1 5
грн. - штраф / процентна складова/ та
пені за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором у розмірі
6000грн.

Проаналізувавши зазначені обставини
по справі у їх сукупності, апеляційний
суд вважає, що рішення суду слід
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення про часткове задоволення
позовних вимог у розмірі 13260,89грн. з
зазначених вище підстав.

В зв'язку з цим з урахуванням положень
ст. 88 ЦПК України підлягають також
частковому задоволенню і вимоги про
стягнення з відповідачки на користь
позивача судового збору, який було
сплачено позивачем при подачі позовної
заяви пропорційно задоволеній частині
позовних вимог, але з урахуванням
положень п.1 ч. 2 ст.4 Закону України „Про
судовий збір", тобто у розмірі 229,40 грн.

При прийнятті остаточного рішення по
справі, апеляційний суд враховує також
те, що в заяві про надання кредиту
зазначено, що відповідач своїм
підписом підтверджує факт надання йому
повної інформації про умови
кредитування в ПриватБанку, а саме
мету, для якої кредит може бути
витрачений, форми його забезпечення,
наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями позичальника,
тип відсоткової ставки, суму, на яку
кредит може бути виданий, орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору(перелік
усіх витрат, пов'язаних з одержанням
кредиту, його обслуговуванням та
поверненням), строк, на який кредит може
бути одержаний, варіанти повернення
кредиту, включаючи кількість платежів,
їх частоту та обсяги, можливість
дострокового повернення кредиту та
його умови, переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування, тощо.
За таких обставин посилання
відповідача на те, що позивач на момент
підписання договору кредиту надав
йому тільки частково інформацію про
умови надання кредиту, а саме повідомив
його про надання безвідсоткового
кредиту з подарунком у вигляді
пластикової картки з безкоштовним
періодом (пільговим періодом)
користування до 55 днів, не відповідає
матеріалам справи.

Не може бути прийнятий до уваги також
розрахунок пені, наданий
представником відповідача
апеляційному суду, так як в ньому
зроблено розрахунок виходячи тільки з
сум простроченого сальдо, тобто тіла
кредиту, в той час як Заява містить
положення про те, що при порушенні
позичальником зобов'язань із погашення
кредиту, позичальник сплачує банку
пеню, розмір якої зазначений в п.5.1 Умов
за кожний день прострочки, а п. 5.1 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт)
передбачено, що пеня нараховується при
порушенні позичальником будь - якого із
зобов'язань, передбачених заявою та п.
п. 3.2.2,3.2.3 Умов, які передбачають
погашення кредиту у порядку та строки
відповідно до Заяви та сплату
відсотків за користування кредитом.
Таким чином договором передбачено
нарахування пені не тільки за
прострочене сальдо, а й за прострочення
сплати відсотків, що не знайшло свого
відображення в розрахунку, наданому
представником відповідача. При цьому
апеляційний суд враховує і те, що при
визначенні розміру пені позивачем
добровільно з грудня 2010 року була
зменшена процентна ставка пені, з якої
нараховувалася пеня. Необґрунтованим є
посилання представника відповідача
також на п. 5 ч.3 ст. 18 Закону України
„Про захист прав споживачів", так як
зазначена стаття передбачає, що
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими, а п. 5 ч.3 ст. 18 Закону
передбачає, що несправедливими є,
зокрема, умови договору про
встановлення вимоги щодо сплати
споживачем непропорційно великої
суми компенсації (понад п'ятдесят
відсотків вартості продукції) у разі
невиконання ним зобов'язань за
договором. Тобто дана норма права
регулює відносини між продавцем та
покупцем. Права споживача в разі
придбання ним продукції в кредит
передбачені ст.. 11 Закону України „Про
захист прав споживачів", яка передбачає
умови укладення договору про надання
споживчого кредиту, а також те, що до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту

застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах.
Дані умови перелічені в ч.5 даної
статті і серед них відсутній пункт про
недопустимість встановлення вимоги
щодо сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором. Крім того,
навіть якщо умови договору є
несправедливими, то такі умови за
позовом зацікавленої сторони повинні
бути змінені або визнані недійсними,
чого в даному випадку не було, так як
відповідач не звертався з такими
вимогами до суду.

Крім того, при прийнятті остаточного
рішення по справі апеляційним судом
враховується правова позиція,
висловлена Верховним Судом України в
постанові від 06 листопада 2013р. у справі
№ 6-116 цс 13, та в постанові від 25 вересня
2013 року у справі № 6-80 цс13 за
результатами розгляду заяви про
перегляд судового рішення з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, оскільки згідно
ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

Керуючись ст.ст.526, 530, 627, 1056-1 ЦК
України, ст.ст. 303, 307, 309, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш ИЛ А:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ
«ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного
суду міста Луганська від 17 лютого 2014
року скасувати та ухвалити по справі
нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ
КБ «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ
КБ «ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № № LGХRRХ02860152 від
31.01.2008 року у розмірі 13260,89грн. та
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 229,40 грн.

Рішення набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після його
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: