У Х В А Л А

іменем україни

9 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до
Шевченківського районного управління
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у м. Києві,
треті особи: прокуратура
Шевченківського району, слідче
управління Головного управління
Міністерства внутрішніх справ України
у м. Києві, ОСОБА_4, про визнання права
власності та звільнення майна з-під
арешту за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 7 грудня 2012 року він придбав
автомобіль марки Mercedes-Benz Vito, 2005 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та
отримав свідоцтво про реєстрацію
вказаного автомобіля. 9 березня 2013 року
працівники Державної автомобільної
інспекції (далі - ДАІ) вилучили вказаний
автомобіль та документи на нього на тій
підставі, що він перебуває у розшуку,
транспортували його на штрафний
майданчик. Повернути йому автомобіль
відповідач відмовляється, посилаючись
на те, що проводиться досудове
розслідування у кримінальному
провадженні, а належний йому
автомобіль є речовим доказом у справі.

У звґязку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просив суд визнати за
ним право власності на вище зазначений
автомобіль та повернути йому цей
автомобіль як законному власнику;
повернути йому свідоцтво про
реєстрацію вказаного автомобіля;
звільнити автомобіль з-під арешту та
розшуку; покласти на відповідача
витрати по зберіганню та
транспортуванню автомобіля; стягнути з
відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 жовтня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 26
листопада 2013 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що згідно зі ст. 100 КПК
України питання про долю речових
доказів і документів, які були надані
суду, вирішується судом при ухваленні
судового рішення, яким закінчується
кримінальне провадження.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_3
посилався на те, що на підставі
довідки-рахунку від 7 грудня 2012 року №
889477 ОСОБА_5 продав йому автомобіль
марки Mercedes-Benz, модель Vito 115, 2005 року
випуску, за ціною 14 тис. доларів США.
Того ж дня позивач отримав свідоцтво
про реєстрацію автомобіля серія НОМЕР_2
та державні номерні знаки НОМЕР_1.

9 березня 2013 року вище зазначений
автомобіль вилучено працівниками ДАІ
Головного управління Міністерства
внутрішніх справ України у м. Києві.

Листом від 22 березня 2013 року
прокуратура Шевченківського району
м. Києва повідомила ОСОБА_3 що
вилучення автомобіля марки Mercedes-Benz,
реєстраційний номер НОМЕР_1, відбулося
у зв'язку з проведенням досудового
розслідування у кримінальному
провадженні, внесеному до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за №
0000458 від 11 січня 2013 року за
ознаками кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190
КК України. Вилучений у ОСОБА_3,
відповідно до акту огляду та
тимчасового затримання від 9 березня 2013
року, транспортний засіб є предметом
зазначеного кримінального
правопорушення і залучений до
кримінального провадження як речовий
доказ.

Згідно з ч. 1 ст. 100 КПК України, в
редакції чинній на час виникнення
спірних правовідносин, речовий доказ,
який був наданий стороні кримінального
провадження або нею вилучений, повинен
бути якнайшвидше повернутий
володільцю.

Гроші, цінності та інше майно, які були
об'єктом кримінального правопорушення
або іншого суспільно небезпечного
діяння, повертаються законним
володільцям (п. 5 ч. 9 ст. 100 КПК України).

Спір про належність речей, що
підлягають поверненню, вирішується у
порядку цивільного судочинства. У
такому випадку річ зберігається до
набрання рішенням суду законної сили
(ч. 10 ст. 100 КПК України).

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України суди на вказані вимоги закону
уваги не звернули і спір по суті
позовних вимог не вирішили.

Крім того, у п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
27 серпня 1976 року № 6 «Про судову
практику в справах про виключення
майна з опису» (зі змінами) судам
роз'яснено, що відповідачами в справі
суд притягує боржника, особу, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках - особу,
якій передано майно, якщо воно було
реалізоване. У тих випадках, коли опис
проводився для забезпечення
конфіскації чи стягнення майна на
користь держави, як відповідач
притягується відповідна державна
податкова інспекція.

Суди не звернули увагу на дане
роз'яснення і у порушення ст. 33,
п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не
вирішили питання про залучення
вказаних осіб до участі у справі
співвідповідачами.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 14 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А.
Черненко