Справа № 473/1172/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р. Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області в складі: головуючої -
судді Лузан Л.В., при секретарях
судового засідання - Лукіянчиній Т.І.,
Данилевич Т.О., Ніколаєнко Г.О., Однораз
Т.А.,

за участю: представника позивачки -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вознесенськ
Миколаївської області цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа без самостійних вимог щодо
предмета спору: Вознесенський районний
відділ Управління Державної
міграційної служби України в
Миколаївській області, про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2014 року позивачка ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання останніх такими, що втратили
право користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначала, що вона є
власником вищевказаного житлового
будинку та проживає за цією адресою.

В зазначеному будинку
зареєстровані: ОСОБА_3 з 13.02.2009 року,
ОСОБА_4 з 14.08.2009 року. Проте, останні за
місцем реєстрації не проживають
(ОСОБА_3 - з травня 2012 року, ОСОБА_4 - з 2011
року), витрати по утриманню житла не
несуть, особистих речей цих осіб в
будинку немає, однак останні не бажають
в добровільному порядку знятися з
реєстраційного обліку, що створює
позивачці перешкоди в користуванні та
розпорядженні своєю власністю.

В судовому засіданні представник
позивачки позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, надав пояснення,
аналогічні викладеним у позові.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, судом належним
чином про час та місце розгляду справи
повідомлені, про причини неявки суд не
повідомили.

Представник третьої особи без
самостійних вимог - Вознесенського РВ
УДМС України в Миколаївській області в
судове засідання не з'явився, направив
на адресу суду письмову заяву про
розгляд справи без його участі.

Дослідивши матеріали справи в
межах заявлених позовних вимог та на
підставі наданих доказів, судом
встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом
встановлено, що позивачка ОСОБА_2 є
власником житлового будинку АДРЕСА_1,
відповідно до договору дарування,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Вознесенської державної
нотаріальної контори 21.02.2014 року,
реєстровий № 1-337.

В зазначеному будинку з 13.02.2009
року зареєстрований ОСОБА_3, а з 14.08.2009
року - ОСОБА_4

Також з пояснень представника
позивачки, письмових матеріалів справи
вбачається те, що відповідач ОСОБА_3 з
травня 2012 року, а відповідач ОСОБА_4 з 2011
року за місцем реєстрації не
проживають, витрати по утриманню
нерухомого майна не несуть, особистих
речей цих осіб у будинку немає
(протилежного в судовому засіданні не
встановлено), однак останні на вимогу
власника не вчинили дій щодо
добровільного зняття з реєстраційного
обліку за попереднім місцем
проживання.

Отже, наслідком вищенаведених
обставин є створення позивачці
перешкод в користуванні належним
останній житлом та його утриманні.

Так, Конституцією України (ст. 41)
та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції
про захист прав людини і
основоположних свобод, до якої Україна
приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до
закону України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до
Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності. Даний принцип означає право
особи на безперешкодне користування
своїм майном та закріплює право
власника володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст.316, 317, 319, 321
ЦК України).

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав, хоч би ці порушення і не
були поєднані з позбавленням
володіння. Способи захисту права
власності передбачені нормами ст. ст.
16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може
бути, зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового
будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК
України з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових
норм свідчить про те, що право члена
сім'ї власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти
висновку, що виникнення права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком.

Таким чином, наведене свідчить
про те, що у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном власник має
право вимагати усунення відповідних
перешкод, у тому числі шляхом звернення
до суду за захистом свого майнового
права, зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю (ст.
391 ЦК України).

Зазначені висновки не суперечать
нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9
ЖК України, враховуючи, що право на
житло (користування ним, усунення
перешкод у користуванні ним) підлягає
захисту лише у випадку порушення прав
особи.

За такого, суд вважає, що спосіб
судового захисту, порушеного права
позивачки, обраний нею, не суперечить
законодавству та може бути
застосований судом, а тому позовні
вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та
такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10,11, 60, 88 , 209, 212 -
215, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І
Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа без самостійних
вимог щодо предмета спору:
Вознесенський районний відділ
Управління Державної міграційної
служби України в Миколаївській
області, про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Миколаївської
області через Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Л.В.Лузан