Справа № 444/1902/13-ц
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/234/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак
О.В.,

секретаря Дідуся О.Р.,

з участю представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жовківського
районного суду Львівської області від
06 вересня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод
у здійсненні права користування
майном, -

в с т а н
о в и л а:

У червні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
посилався на те, що йому на праві
власності належить будинок АДРЕСА_1.
Земельна ділянка площею 0,15 га, на якій
розміщений зазначений будинок
знаходиться у його користуванні, що
підтверджується довідкою Річківської
сільської ради Жовківського району
Львівської області. Проїзд до його
будинковолодіння проходить між
ділянкою, що належить на праві
приватної власності гр. ОСОБА_5, з
однієї сторони, та земельною ділянкою,
на якій розташований будинок
відповідача ОСОБА_4, з іншої сторони.
Відповідач не є власником чи
користувачем зазначеної ділянки.
Ширина проїзду до його - позивача
будинковолодіння становить 3,00 м.,
тротуарів обабіч дороги немає, місце
для їх влаштування відсутнє, оскільки з
двох сторін проїзду влаштовано паркан.
При цьому відповідач впритул до
проїзду самовільно побудував літню
кухню. Відсутність тротуару створює
загрозу для нього, членів його сім'ї,
перехожих, оскільки на проїзді існує
поворот з обмеженою видимістю, а відтак
ходити проїжджою частиною в цьому
місці вкрай небезпечно. Просить суд
зобов'язати ОСОБА_4 усунути прешкоди у
користуванні житловим будинком
АДРЕСА_1 шляхом демонтажу самовільно
збудованої літньої кухні та
перенесення самовільно влаштованої
ним огорожі на відстань 0,75 м. від межі
проїзду до його - позивача будинку по
всій довжині проїзду, в тому числі
межовий знак, закріплений бетонним
стовбцем огорожі, який знаходиться на
пересіченні довжини ліній 18,18 м. та 6,27
м., для влаштування тротуару.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення
ОСОБА_2 перешкоди у користуванні
житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом
демонтажу самовільно збудованої
літньої кухні біля проїзду, що
проходить до будинку ОСОБА_2 зі сторони
будинковолодіння АДРЕСА_2 - відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про перенесення самовільно
влаштованої огорожі ОСОБА_4 на відстань
0,75 м. від межі проїзду до
будинковолодіння АДРЕСА_1 - по всій
довжині проїзду (від довжини лінії 6,27 м.
до довжини лінії 5,91 м.) в тому числі
межовий знак, закріплений бетонним
стовбцем огорожі, що знаходиться на
пересіченні довжини ліній (на плані) 18,18
м. та 6,27 м. для влаштування тротуару -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, яка в
апеляційній скарзі зазначає, що
відповідачеві не відводилась земельна
ділянка під будівництво літньої кухні
та паркана, відсутня дозвільна та
проектна документація, він не є
власником чи користувачем земельної
ділянки. Ширина проїзду до
будинковолодіння позивача становить 3
м, тротуарів обабіч дороги немає, місце
для їх влаштування відсутнє, оскільки з
двох сторін проїзду влаштовані
паркани. При цьому відповідач впритул
до проїзду самовільно побудував літню
кухню. Стверджує, що споруджені на
місці тротуару літня кухня та паркан
створюють її довірителю перешкоди у
безпечному доступі до належного йому
житла. Позивач неодноразово звертався
до відповідача не забудовувати
території по якій повинен проходити
тротуар та не перегороджувати
зазначеної території, оскільки така
йому - відповідачу не належить, однак
він на його прохання не реагував.
Просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Згідно ч. 2 ст. 152 ЗК України власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

За ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого
самоврядування вирішують земельні
спори у межах населених пунктів щодо
меж земельних ділянок, що перебувають у
власності і користуванні громадян, та
додержання громадянами правил
добросусідства, а також спори щодо
розмежування меж районів у містах.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_2 є власником будинку
АДРЕСА_1 та користувачем присадибної
земельної ділянки за цією ж адресою, а
відповідач - власником
будинковолодіння АДРЕСА_2, в тому числі
сараю, гаражу, літньої кухні, вбиральні
і споруди - на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом від 04.10.2007
року, та користувачем присадибної
земельної ділянки за ціє ж адресою (а.с.
6-9, 22, 23, 29).

Датою забудови будівель відповідно до
технічного паспорта на садибний
(індивідуальний) житловий будинок
АДРЕСА_2 Жовківського району є 1961 рік
(а.с. 24-27).

Відповідно до довідки Річківської
сільської ради від 26.07.2013 року № 1290
ОСОБА_4 є користувачем земельної
ділянки орієнтовною площею 0,13 га для
обслуговування житлового будинку
господарських будівель та споруд, які
знаходяться в АДРЕСА_2 (а.с. 29).

З матеріалів цивільної справи №
2/1398/1013/12 вбачається, що 20.08.2012 року
позивач ОСОБА_2 звернувся до
Жовківського районного суду
Львівської області з позовом про
усунення перешкод у користуванні
проїздом до свого домогосподарства.
Сторонами у даній справі були -
відповідачка ОСОБА_6, яка замінена на
відповідача ОСОБА_4, та третя особа -
Річківська сільська рада Жовківського
району Львівської області. Предметом
даного позову було зобов'язання ОСОБА_6
(ОСОБА_4) усунути перешкоди у
користуванні проїздом шляхом знесення
самовільно влаштованої огорожі та
приведення земельної ділянки до
попереднього стану, відновити межу між
ділянкою та проїжджою частиною.

28 листопада 2012 року Жовківським
районним судом Львівської області
ухвалено рішення у справі № 13087/2790/2012,
яким позов задоволено. Усунено ОСОБА_2
перешкоди в користуванні проїздом
шляхом зобов'язання ОСОБА_4 перенести
огорожу відповідно для забезпечення,
згідно Генерального плану, ширини
проїжджої частини - 3,0 м.

Дане рішення виконано, про що свідчить
постанова про закінчення виконавчого
провадження від 24.05.2013 року (а.с. 46).

Із змісту згаданого вище рішення
Жовківського районного суду
Львівської області вбачається, що
відповідно до Генерального плану с.
Шабельня, масштаб 1:2000, ширина проїзду
становить 3,0 м, тобто дана обставина
встановлена рішенням суду і
додаткового доказування не потребує.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
ті самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

Додатково дану обставину підтверджено
довідкою Річківської сільської ради
від 14.09.2012 року № 1950, згідно якої
відповідно до генплану с. Шабельня,
розробленого 1963 року, ширина заїзду до
господарського двору ОСОБА_2 становила
3,0 м. (а.с. 38 цив. спр. № 2/1398/1013/12).

Я встановлено судом першої інстанції,
предметом даного позову є встановлення
тротуарів для проїзду до господарства
ОСОБА_2, оскільки позивач бажає
приведення проїзду до норм ДБН 360-92
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень»,
затверджених наказом
Держмістобудування від 17.04.1992 року № 44.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
планування територій на місцевому
рівні здійснюється шляхом розроблення
та затвердження генеральних планів
населених пунктів, планів зонування і
детальних планів територій, їх
оновлення та внесення змін до них.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
генеральний план населеного пункту є
основним видом містобудівної
документації на місцевому рівні,
призначеної для обґрунтування
довгострокової стратегії планування
та забудови території населеного
пункту.

Рішення про розроблення та зміни до
генерального плану приймає відповідна
сільська, селищна міська рада.

Враховуючи наведене, районний суд
прийшов до висновку, що у позивача
немає права на подання позову про
облаштування тротуарів, оскільки таке
право належить виключно органам
місцевого самоврядування, шляхом
внесення змін до генерального плану
села.

Довідкою Річківської сільської ради
від 16.02.2013 року № 1464 стверджується, що
новий Генеральний план Річківською
сільською радою не розроблявся. Старий
план розроблений у 1960 році (а.с. 28).

Актом постійної комісії з питань
будівництва, землекористування та
охорони природи Річківської сільської
ради стверджується, що до будинку
позивача ОСОБА_2 веде земельна ділянка
шириною 3 м., яка проходить між
земельною ділянкою ОСОБА_4 і ОСОБА_5, яка
відноситься до земель загального
користування сільської ради. На даний
час ця земельна ділянка знаходиться в
занедбаному стані, нею ніхто не
користується. Доступ до
будинковолодіння ОСОБА_2, яке
знаходиться по АДРЕСА_1, має
облаштований заїзд з АДРЕСА_3, ширина
якої становить 8 метрів, тому жодних
перешкод у здійсненні позивачем права
користування та розпорядження своїм
майном немає. Факт самовільної
забудови гр. ОСОБА_4 не підтверджений,
на існуючі житлові та господарські
споруди були надані відповідні
документи, будівлі збудовані в 1960-1970
р.р. Перешкод у користуванні житловим
будинком, який належить п. ОСОБА_2 -
АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_4 комісія не
виявила (а.с. 31).

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 суду показав, що він під час
операції «Вісла» в 40 роках минулого
століття під час переселення його сім'ї
протягом двох тижнів проживав в
господарстві ОСОБА_4. Пам'ятає спірний
проїзд, який станом на той час був
шириною біля 1 метра, тобто там можна
було пройти, але проїхати велосипедом,
автомобілем - неможливо. Дійсно до
господарства ОСОБА_2 є інший,
повноціний заїзд з іншої вулиці.

Згідно абз. 4 п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва» від 30.03.2012 року № 6
розглядаючи зазначені позови
відповідно до вимог вказаної норми та
положень частини сьомої статті 376 ЦК,
суди мають встановлювати, чи було
видано особі, яка здійснила самочинне
будівництво, припис про усунення
порушень, чи можлива перебудова об'єкту
та чи відмовляється особа, яка
здійснила самочинне будівництво, від
такої перебудови.

З пояснень представника відповідача
вбачається, що припису про знесення
самочинного будівництва відповідачу
Інспекцією ДАБК у Львівській області
не видавалося, крім того відповідач
жодним чином не притягався до
відповідальності.

Відповідно до п. 17 даної постанови
Пленуму Верховного Суду України позов
про знесення самочинно збудованого
нерухомого майна може бути пред'явлено
власником чи користувачем земельної
ділянки або іншою особою, права якої
порушено, зокрема, власником
(користувачем) суміжної земельної
ділянки з підстав, передбачених
статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК. Згідно
п. 22-23 цієї ж постанови ПВСУ знесення
самочинного будівництва є крайньою
мірою і можливе лише тоді, коли
використано усі передбачені
законодавством України заходи щодо
реагування та притягнення винної особи
до відповідальності. Під істотним
порушенням будівельних норм і правил
слід розуміти, зокрема, недодержання
архітектурних, санітарних,
екологічних, протипожежних та інших
вимог і правил, а також зміну окремих
конструктивних елементів житлового
будинку, будівлі, споруди, що впливає на
їх міцність і безпечність.

У необхідних випадках для з'ясування
питань, що виникають при розгляді таких
справ і потребують спеціальних знань,
суд за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може призначити відповідну
експертизу.

Відмова від експертизи у разі
необхідності її проведення може бути
підставою для відмови в позові, при
цьому факт відхилення від проекту та
порушення будівельних норм і правил
має довести особа, яка пред'явила позов
про знесення самочинного будівництва.

В матеріалах справи відсутні будь-які
висновки, що свідчать про те, що таке
будівництво суперечить будівельним
нормам і правилам та перешкоджає
позивачу користуватись проїздом.

Крім цього, позивач не звертався до
судів першої та апеляційної інстанцій
з клопотанням про призначення
відповідної експертизи.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, судом першої
інстанції враховані вимоги ст. 95 ЗК
України про права землекористувачів, а
також ст. 152 ЗК України про способи
захисту прав на земельну ділянку, за
якими власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з порушенням права володіння
земельною ділянкою.

Земельні спори з приводу
землекористування згідно зі ст. 158 ЗК
України вирішуються органами
місцевого самоврядування, які наділені
відповідними повноваженнями.

Враховуючи вищенаведене районний суд
дійшов висновку про безпідставність
позовних вимог, так як позивачем та
його представником не представлено
суду жодних доказів порушення прав
позивача, не здобуто таких доказів і в
судовому засіданні, а тому підстав для
задоволення позовних вимог у суду
немає. Зібрані по справі докази,
оцінені судом першої інстанції
належним чином кожен окремо на їх
достовірність та допустимість, а також
їх достатність та взаємний зв'язок у
сукупності, встановлені судом
обставини - свідчать про те, що у
районного суду не було підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті й
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що відповідач
не є власником чи користувачем
присадибної земельної ділянки не
заслуговують на увагу та
спростовуються як довідкою
Річківської сільської ради від 26.07.2013
року № 1290 про те, що ОСОБА_4 є
користувачем земельної ділянки
орієнтовною площею 0,13 га для
обслуговування житлового будинку
господарських будівель та споруд, які
знаходяться в АДРЕСА_2, на яку послався
суд першої інстанції в рішенні (а.с. 29),
так і записами в погосподарській книзі
№ 6 на 2006-2010 роки Річківської сільської
ради, з яких вбачається, що за
господарством (ОСОБА_4) ОСОБА_4, АДРЕСА_2,
для будівництва, обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель, рахується присадибна
земельна ділянка: у 2006-2008 р.р. - 0,14 га; в
2009-2010 р.р. - 0,135 га (а.с. 12-14, цивільна
справа № 13087/2790/2012).

Отже суд першої інстанції обґрунтовано
відмовив у позові, оскільки належних
доказів у відповідності до вимог
статей 10, 60 ЦПК України на
підтвердження того, що при
встановленні огорожі відповідач
самовільно захопив частину земельної
ділянки і порушив межі земельної
ділянки, а також самовільно збудував
літню кухню, яка перешкоджає йому
користуватись проїздом, не надано.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовківського районного суду
Львівської області від 06 вересня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:

Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак
О.В.