АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/1350/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1649/14
Головуючий у 1-й інстанції Цибізова С. А.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.,

за участю секретаря: Самойлової М.Д.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Полтавського
районного суду Полтавської області від
21 березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, Мачухівської сільської ради
Полтавського району про встановлення
факту нецільового використання
земельної ділянки, зобов'язання
відновлення цільового використання
земельної ділянки та заборону
утримання великої рогатої худоби,-

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом, у якому
зазначали, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які
проживають відповідно по АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2, мають одне не розмежоване
подвір'я та ведуть спільне підсобне
господарство з утриманням до 20 голів
великої рогатої худоби.

Приміщення, у якому утримуються
тварини, знаходиться на відстані 3,6 м
від жилого будинку позивачів,
розташованого по АДРЕСА_3, що створює
загрозу для здоров'я останніх, які
вимушені дихати аміаком та постійно
знаходитись на фермі, що існує вже
понад 10 років.

З приводу зазначених обставин позивачі
неодноразово звертались до різних
служб, проте отримали різні відповіді
щодо власника худоби, господарської
будівлі та відстані, на якій
знаходиться господарська будівля, у
якій утримується худоба, від їх
житлового будинку.

Домоволодіння, на якому утримується
велика рогата худоба, розташовано у
зоні приватної забудови, тому позивачі
вважають, що утримання відповідачами
худоби в такій кількості є порушенням
санітарних, будівельних та пожежних
норм та правил, та порушує їх права на
нормальне проживання.

Остаточно просили встановити факт
нецільового використання земельної
ділянки, площею 0,24 га, розташованої по
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4, та
земельної ділянки, площею 0,05 га,
розташованої по АДРЕСА_2, що належить
ОСОБА_5, та які використовуються
відповідачами для ведення особистого
селянського господарства, та
зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5 відновити
цільове використання вказаних
земельних ділянок, що надавались для
будівництва та обслуговування
житлових будинків і господарських
споруд, ведення особистого підсобного
господарства.

Також просили заборонити відповідачам
утримання великої рогатої худоби та
телят у сараї (позначеному на плані літ.
Г), що розташований на належній ОСОБА_4
земельній ділянці.

Рішенням Полтавського районного суду
Полтавської області від 21 березня 2014
року позов задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_4 утримання великої
рогатої худоби у сараї, що розташований
на її земельній ділянці в АДРЕСА_3, та
позначеному на плані літ. Г.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
судовий збір на користь держави 114,70
грн., по 38,23 грн. з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 114,70 грн., по 38,23 грн. на
користь кожного.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 166,67
грн. судових витрат за проведення
судової експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 833,33
грн. судових витрат на правову
допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 2 609,10 грн. витрат на
правову допомогу, по 869,70 грн. з кожного.

Ухвалою Полтавського районного суду
Полтавської області від 23 квітня 2014
року виправлено помилку у незазначенні
Мачухівської сільської ради
Полтавського р-ну, Полтавської області
в якості співвідповідача.

В апеляційному порядку рішення
місцевого суду оскаржено
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в апеляційній
скарзі, посилаючись на порушення і
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просять зазначене рішення суду першої
інстанції скасувати, та ухвалити нове
рішення про задоволення пред'явленого
ними позову у повному обсязі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як убачається з матеріалів справи, що 20
квітня 2001 року ОСОБА_1 на підставі
рішення Мачухівської сільської ради
народних депутатів №28 від 18
травня 1999 року отримав державний акт на
право власності на земельну ділянку
загальною площею 0,20 га у межах згідно з
планом, розташованій в АДРЕСА_3
для будівництва та обслуговування
будинку по АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 20).

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є
власниками сусідніх земельних ділянок
по АДРЕСА_1, площею 0,24 га та 0,40 га,
відповідно, для будівництва та
обслуговування будинку та ведення
особистого підсобного господарства (т.
1, а.с. 67, 68).

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його права
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилались на
порушення ОСОБА_5 та ОСОБА_4 правил
добросусідства та розміщення на
власних земельних ділянках великої
рогатої худоби у сараї, що знаходиться
у безпосередній близькості до
житлового будинку позивачів.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про
забезпечення санітарного та
епідемічного благополуччя населення»
органи виконавчої влади, місцевого
самоврядування, підприємства,
установи, організації та громадяни
зобов'язані утримувати надані в
користування чи належні їм на праві
власності земельні ділянки і території
відповідно до вимог санітарних норм.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 12
грудня 2013 року відстань від житлового
будинку, що розташований на земельній
ділянці по АДРЕСА_3 та до сараю літ. Г, що
розташований на земельній ділянці по
АДРЕСА_1, у якому ОСОБА_4 утримується
велика рогата худоба, складає 7,71 м, що
не відповідає вимогам ДБН, що
передбачають мінімальну відстань - не
менше 15 м.

Крім того, відповідно до Державних
санітарних правил планування та
забудови населених пунктів,
затверджених наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 19 червня
1996 року №173, передбачено створення
санітарно-захисної зони до жилої
забудови та прирівняних до неї об'єктів
при утриманні більше 10 голів великої
рогатої худоби - 15 м.

Сторонами не заперечується, що у сараї
літ. Г, який розташований на
присадибній ділянці по АДРЕСА_1,
утримується велика рогата худоба,
поголів'я якої, відповідно до наданих
до суду паспортів на ВРХ (т. 1 а.с. 78-91),
становить 14 тварин.

З урахуванням цього, місцевий суд
дійшов обґрунтованого висновку, що
відповідачі у справі порушують норми
добросусідства, ДБН та державних
санітарних правил, а тому позивачі
мають право вимагати усунення даних
порушень шляхом заборони утримання
великої рогатої худоби у сараї, що
розміщений на земельній ділянці, що
належить відповідачці ОСОБА_4

Оскаржуючи рішення місцевого суду у
частині відмови у задоволенні позовної
вимоги щодо визнання нецільового
використання відповідачами земельної
ділянки, апелянти стверджували, що
земельна ділянка по
АДРЕСА_1 для ведення особистого
селянського господарства ОСОБА_4 не
виділялась, тому вона не може
утримувати на ній велику рогату худобу.

Між тим, дані твердження апелянтів не
ґрунтуються на законодавстві та не
відповідають фактичним обставинам
справи, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЗК України землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на такі
категорії: а) землі
сільськогосподарського призначення; б)
землі житлової та громадської
забудови; в) землі природно-заповідного
та іншого природоохоронного
призначення; г) землі оздоровчого
призначення; ґ) землі рекреаційного
призначення; д) землі
історико-культурного призначення; е)
землі лісогосподарського призначення;
є) землі водного фонду; ж) землі
промисловості, транспорту, зв'язку,
енергетики, оборони та іншого
призначення.

У свою чергу, згідно ч. 1 ст. 33 ЗК України
громадяни України можуть мати на праві
власності та орендувати земельні
ділянки для ведення особистого
селянського господарства.

Місцевим судом встановлено, що
земельна ділянка по
АДРЕСА_1 має цільове призначення - для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, і
ведення особистого підсобного
господарства.

Таким чином, використання ОСОБА_4
вказаної земельної ділянки для
утримання великої рогатої худоби, не
виходить за межі ведення особистого
селянського (підсобного) господарства
та не може свідчити про нецільове
використання нею земельної ділянки, а
тому, висновки суду у цій частині є
вірними.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Тобто, звернення до суду може мати
місце лише за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, тому колегія
суддів вважає, що у позивачів не було
правових підстав для звернення до суду
з вказаними вище позовними вимогами
про встановлення нецільового
використання відповідачами земельної
ділянки, оскільки права ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на належну відповідачці
земельну ділянку жодним чином не
порушуються.

Також колегія суддів погоджується з
висновком місцевого щодо розподілу між
сторонами судових витрат, ураховуючи
положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, у
відповідності до якої, судові витрати
присуджуються позивачам пропорційно
до розміру задоволених позовних вимог,
а відповідачам - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачам відмовлено.

Так, понесення відповідачем ОСОБА_5
судових витрат підтверджено наявними у
справі квитанцією та
довідкою-розрахунком витрат на правову
допомогу (т. 1 а.с. 56, 57) та участю
представника ОСОБА_6 у судових
засіданнях по справі, загалом - 7 год. 36
хв., що враховано місцевим судом при
ухваленні рішення.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням вимог
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування чи зміни.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Полтавського районного суду
Полтавської області від 21 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Кузнєцова О.Ю.

Мартєв С.Ю.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.