У Х В А Л А

Іменем України

19 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі - Савариній Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ПАТ КБ
«Приватбанк» на рішення Міжгірського
районного суду від 6 березня 2014 року по
справі за позовом ПАТ КБ «Приватбанк»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
в розмірі 37 544 гривень 59 копійок,-

в с т а н о в и л а :

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з
позовом до до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості в сумі 37544 грн. 59 коп.

Рішенням Міжгірського районного суду
від 6 березня 2014 року в задоволенні
вищевказаного позову відмовлено.

Позивач не погодився з вказаним
рішенням, порушив питання про його
скасування та ухвалення нового рішення
про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представник
апелянта скаргу з наведених підстав
підтримали.

Відповідач вважав, що підстав для
задоволення скарги немає.

Заслухавши сторін та дослідивши
матеріали справи колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що посилання позивача на
порушення відповідачем норм ЦК України
та умов договору щодо неналежного
виконання відповідачем зобов'язання по
Кредитному договору не є
обґрунтованим, вказана сума
заборгованості є надуманою і
безпідставною. Судом констатовано, що
за вказаний період по користуванню
Кредитом відповідач місце роботи та
зарплатну карточку не міняв, Банк сам,
щомісячно повинен був ( і здійснював)
стягувати кошти із зарплатної карточки
відповідача на погашення
заборгованості по кредиту.

З таким висновком суду першої
інстанції можна погодитись на підставі
наступного.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на твердженні апелянта про те, що
відповідач не надав суду доказів
повного погашення заборгованості по
кредитному договору; стверджує, що
посилання суду на те, що Банк
зобов'язаний щомісячно із зарплатної
картки відповідача списувати
щомісячний платіж на погашення кредиту
є безпідставним; також вказує, що
відповідач не надав суду доказів того,
що в нього відсутня можливість
сплачувати кошти в погашення боргу та
наявність у нього грошових коштів на
його рахунках для списання в рахунок
погашення заборгованості, а сам Банк
надав розрахунок заборгованості по
кредитному договору, з якого видно, що
відповідач боргує перед Банком.

Відповідно до ст..526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи,
06.05.2011 року між Банком та ОСОБА_1 було
укладено кредитний договір № МКМWCC9GIJ0004
з кінцевим терміном погашення 05.05.2014 р.
включно. Відповідно до цього договору
Позивач надав Відповідачеві кредит на
споживчі цілі в розмірі 20000 грн. зі
сплатою 0,12% річних.

Відповідно до умов договору погашення
заборгованості здійснюється щомісяця
в період сплати починаючи з «1» по «5»
число . Щомісячний платіж складає 956
грн.

Згідно з заявою позичальника №
МКМWCC9GIJ0004 на отримання кредиту
Позичальник доручає Банку здійснювати
погашення заборгованості за Кредитом у
передбачені строки за рахунок коштів,
розміщених на рахунку, що відповідає
платіжній картці № НОМЕР_1, емітованої
ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідно до
Умов та правил (а.с.8).

Протягом всього періоду з дати
укладення договору і по даний час
відповідач не змінював місце роботи,
банківську установу, через яку йому
вираховувалась зарплата.

Щодо посилання апелянта на те, що
відповідач не надав суду доказів того,
що в нього відсутня можливість
сплачувати кошти в погашення боргу та
наявність у нього грошових коштів на
його рахунках для списання в рахунок
погашення заборгованості, то слід
зазначити, що в матеріалах справи
наявна виписка з основної карти ОСОБА_1
НОМЕР_1 за період з 1.05.2011 року по 04.03.2014
року, відповідно до якої з зарплатної
картки відповідача щомісячно
стягувались кошти в автоматичне
погашення кредиту.

Тобто, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що Банк сам,
щомісячно повинен був стягувати кошти
із зарплатної карточки відповідача на
погашення заборгованості по кредиту,
що ним і здійснювалось.

Таким чином, колегія суддів не приймає
до уваги інші доводи апеляційної
скарги, оскільки вони не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
ґрунтуються на вимогах закону.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим, підстав для його зміни
чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314 ЦПК України,
судова колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» -
відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду
від 06 березня 2014 року по даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді :