Ухвала

іменем україни

28 травня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С.,
Кафідової О.В.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
міста Києва до Київської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним
рішення, визнання недійсним державних
актів на право власності на земельну
ділянку, договору купівлі-продажу,
відновлення становища, яке існувало до
порушення за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 19 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4
березня 2014 року,

встановила:

У березні 2013 року заступник прокурора
м. Києва звернувся до суду з позовом до
Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання незаконним рішення,
визнання недійсним державних актів на
право власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення.

Позов мотивовано тим, що на підставі
рішення Київської міської ради від 29
жовтня 2009 року ОСОБА_3 передано у
приватну власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд АДРЕСА_1

У подальшому ОСОБА_3 відчужив вказану
земельну ділянку ОСОБА_4 шляхом
укладення 31 грудня 2009 року договору
купівлі-продажу.

Зазначав, що спірна земельна ділянка
віднесена до земель рекреаційного
призначення, тому не могла бути
виділена для житлового будівництва,
рішення ради суперечить вимогам
земельного законодавства, тобто є
незаконним, а тому ОСОБА_3, як продавець,
не мав законних прав на земельну
ділянку.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 19 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 4
березня 2014 року, позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Київської міської ради від 29
жовтня 2009 року «Про передачу
громадянину ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд АДРЕСА_1».

Визнано недійсним, виданий ОСОБА_3,
державний акт на право власності на
земельну ділянку, зареєстрований 22
грудня 2009року Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) за №
07-7-05138.

Визнано недійсним, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,0882 га, вартістю 307 263, 60 грн,
посвідчений 31 грудня 2009 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрований в реєстрі за № 19015.

Визнано недійсним, виданий ОСОБА_4,
державний акт на право власності на
земельну ділянку, зареєстрований 22
червня 2010 року Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) за №
07-7-05574.

Визнано право власності на земельну
ділянку АДРЕСА_1 вартістю 307 263, 60
грн, за територіальною громадою міста
Києва в особі Київської міської ради.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та передати справу на новий
розгляд, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
передача ОСОБА_3 земельної ділянки була
проведена з порушенням норм земельного
законодавства, тому він у подальшому не
мав законних підстав для розпорядження
нею.

Проте повністю з таким висновком
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

При вирішенні справи судами
встановлено, що рішенням Київської
міської ради від 17 вересня 2009 року
територію АДРЕСА_1 вилучено із зони
зелених насаджень загального
користування і території лугів та
лугопарків та переведено до території
громадських будівель і споруд.
Затверджено проект землеустрою щодо
відведення земельних ділянок
товариству з обмеженою
відповідальністю «Мегатранс» для
будівництва, експлуатації та
обслуговування об'єктів рекреаційного
призначення (з комплексним
інженерно-транспортним облаштуванням
та благоустроєм території) та для
житлової забудови за вказаною адресою.

Рішенням Київської міської ради від 29
жовтня 2009 року ОСОБА_3 передано у
приватну власність земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд АДРЕСА_1 та внесено
зміни до рішення Київської міської
ради від 17 вересня 2009 року в частині
даної земельної ділянки (а.с. 10-11).

Згідно договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 31 грудня 2010
року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
останній є власником земельної
ділянки розміром 0,0882 га для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд АДРЕСА_1 На підставі
вказаного договору ОСОБА_4 видано
державний акт (а.с.14-17).

Постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від 1
березня 2012 року, залишеною без змін
ухвалою Київським апеляційним
адміністративним судом від 6 грудня 2012
року, визнано протиправним та
скасовано рішення Київської міської
ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року
(а.с.23-30).

Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним
із способів захисту порушеного права є
визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку із цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до набувача з
використанням правового механізму,
установленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо для цього існують
підстави, передбачені ст. 388 ЦК України,
які дають право витребувати в набувача
це майно.

Установлено, що Київська міська рада не
була стороною договору
купівлі-продажу, а спірна земельна, яка
була предметом оспорюваного правочину,
вибула з володіння Київської міської
ради в зв'язку з порушенням вимог
діючого законодавства.

Цивільним кодексом України
передбачені засади захисту права
власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України
надає власнику право витребувати майно
із чужого незаконного володіння.

Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно
за відплатним договором придбане в
особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісність набуття в розумінні
ст. 388 ЦК України полягає в тому, що
майно придбавається не безпосередньо у
власника, а в особи, яка не мала права
його відчужувати.

Наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна від
набувача, при цьому випадки такого
витребування законодавством
обмежуються, зокрема п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК
України, якою передбачено, що
витребування майна можливе в разі його
вибуття з володіння власника не з його
волі іншим шляхом.

Вирішуючи спір, суд у порушення вимог
статей 213, 214 ЦПК України на вказане
уваги не звернув, не встановив всі
обставини справи, не врахував, що при
встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту.

Оскільки при вирішенні спору судами
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 19 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 4 березня
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук Судді:В.С.
Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова
І.М. Фаловська