Справа № 382/4/14ц Головуючий у І
інстанції Кисіль О.А.Провадження №
22-ц/780/2568/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 50
УХВАЛА

Іменем України

22 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 18 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Концерну
"Техвоєнсервіс" про поновлення на
роботі, виплати заробітної плати за час
вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди,

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, який
обґрунтовував тим, що 10 квітня 2013 року
його прийнято на посаду радника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс», а з 30 травня 2013 року
призначено на посаду заступника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс». 24 вересня 2013 року
позивачу вручено наказ про його
звільнення за прогули без поважних
причин з 19.09. по 23.09.2013 року по п. 4 ст. 40
КЗпП України.

25 вересня 2013 року позивач звернувся за
захистом своїх прав до комісії по
трудовим спорам концерну
«Техвоєнсервіс», на що 02 грудня 2013 року
йому надано відповідь з рекомендаціями
звернутися до суду за захистом своїх
прав. Трудову книжку позивач не отримав
до цього часу.

Позивач вважає, що його було звільнено
неправомірно, оскільки з 19 по 24.09.2013
року він був присутній на роботі
протягом усього робочого дня.

Тому просив поновити строк для
звернення до суду за захистом його
конституційного права на працю,
поновити його на посаді заступника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс», стягнути з
відповідача на його користь
середньомісячну заробітну плату за час
вимушеного прогулу, моральну шкоду в
розмірі 100000 грн. та судові витрати.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 18 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги,
посилаючись на неповне з"ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права.
Суд не взяв до уваги ту обставину, що
правила внутрішнього трудового
розпорядку концерну, які затверджені
загальними зборами колективу від 01.07.2011
року, відповідач не довів до його
відома і відсутній його підпис про
ознайомлення, що є порушенням ст. 29 КЗпП
України. Також судом не надано належної
оцінки показанням свідків ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про перебування його на
робочому місці та спростовують
документи про його відсутність на
роботі.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
обґрунтовував свої висновки тим, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження факту підроблення
документів, що стосуються його
звільнення чи не перебування на
робочому місці 19, 20 та 23 вересня 2013 року,
тобто неправомірного його звільнення.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках прогулу (в тому
числі відсутності на роботі більше
трьох годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Згідно роз"яснень п. 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" № 9 від 06.11.1992 року з наступними
змінами при розгляді позовів про
поновлення на роботі осіб, звільнених
за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити
з того, що передбаченим цією нормою
закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу).

Відповідно до п. 6.2 Правил внутрішнього
трудового розпорядку Концерну
«Техвоєнсервіс» до початку роботи
кожний працівник повинен відмітити
свій прихід на роботу, а по закінченню
робочого дня - вихід з роботи в порядку,
який встановлений в Концерні. Робочий
час працівників концерну починається
після їх відмітки на прохідній.

Судом встановлено, що 10 квітня 2013 року
позивача прийнято на посаду радника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс», а з 30 травня 2013 року
його призначено на посаду заступника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс».

Згідно наказу генерального директора
концерну «Техвоєнсервіс» від 24 вересня
2013 року ОСОБА_1 звільнено з посади з 24
вересня 2013 року за прогули без поважних
причин згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Судом встановлено, що 19.09.2013 року, 20.09.2013
року та 23.09.2013 року позивач був
відсутній на робочому місці протягом
усього робочого дня без поважних
причин, що підтверджується актами про
відсутність на робочому місці,
складеними та підписаними комісією у
складі працівників концерну,
показаннями свідків, журналом
реєстрації прибуття-вибуття
працівників на роботу-з роботи та
іншими доказами по справі.

З урахуванням наведеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що позивачем не надано доказів на
підтвердження факту неправомірного
звільнення його з роботи.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд не надав належної оцінки
показанням свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не
заслуговують на увагу, оскільки в
мотивувальній частині рішення суд дав
належну правову оцінку показанням
зазначених свідків в сукупності з
іншими доказами відповідно до вимог ст.
212 ЦПК України.

Також не заслуговують на увагу і доводи
апеляційної скарги про те, що суд не
взяв до уваги ту обставину, що правила
внутрішнього трудового розпорядку
концерну відповідач не довів до відома
позивача і відсутній його підпис про
знайомлення, оскільки, працюючи з 10
квітня 2013 року на посаді радника
генерального директора концерну
«Техвоєнсервіс», з 30 травня 2013 року на
посаді заступника генерального
директора концерну «Техвоєнсервіс»,
позивач відповідно до зайнятих
керівних посад зобов'язаний був бути
обізнаний в тому числі і з правилами
внутрішнього трудового розпорядку
концерну.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що доводи апеляційної
скарги не спростовують висновків суду,
рішення Яготинського районного суду
Київської області від 18 лютого 2014 року
відповідає обставинам справи, ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасоване з підстав, викладених в
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, ЦПК
України, колегія судів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Яготинського районного суду
Київської області від 18 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді