Справа № 0907/6604/2012
Провадження № 2/344/170/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді
Шамотайла О.В.,

секретаря
Устинської Н.С.,

з участю позивача-відповідача
ОСОБА_1,

представника позивача-відповідача
ОСОБА_1-ОСОБА_2,

відповідача-позивача
ОСОБА_3,

представника відповідача-позивача
ОСОБА_3-ОСОБА_4,

представника відповідача-позивача
ОСОБА_3-ОСОБА_5,

представника відповідача
ОСОБА_6,

представника відповідача
ОСОБА_7, ОСОБА_8

представника особи, якій законом
надано право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування житловим приміщенням та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 (та яка діє також в
інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_12,
ОСОБА_13), міського голови
м.Івано-Франківська, Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку Івано-Франківської міської
ради, особи, якій законом надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб - Орган опіки та піклування
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради про
визнання незаконним розпорядження
міського голови, про визнання
незаконним свідоцтва про право
власності на житло, про усунення
перешкод у користуванні житлом та
вселення в житло, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач-відповідач ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом про визнання ОСОБА_3
таким, що втратив право на користування
житловим приміщенням, а саме квартирою
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
відповідач створив нову сім'ю, протягом
десяти останніх років за вказаною
адресою не проживає, всі обов'язки, що
випливають із договору найму житлового
приміщення покладені на позивача,
відповідачу перешкод у користуванні
житловим приміщенням не чиниться, він
добровільно не користується спірним
житловим приміщенням, не сплачує
витрати, пов'язані із користуванням
жилим прощенням, не приймає участь у
спільному побуті, а тому втратив право
на користування даною житловою площею.

Відповідно до ст.197 ЦПК України у
зв'язку з неявкою відповідача 23.08.2012р.
проведено заочний розгляд справи та
постановлено заочне рішення, яким
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено,
визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування житловою площею в
квартирі АДРЕСА_1. Не погодившись з
заочним рішенням, відповідач ОСОБА_3
подав заяву про перегляд заочного
рішення.

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 13.06.2013р. заочне рішення від
23.08.2012р. скасовано за заявою
відповідача і призначено справу до
розгляду у загальному порядку.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 подав
зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, яка діє в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_12, ОСОБА_13,
міського голови м.Івано-Франківська,
Департаменту комунального
господарства, транспорту і зв'язку
Івано-Франківської міської ради про
визнання незаконним розпорядження
міського голови, про визнання
незаконним свідоцтва про право
власності на житло, про усунення
перешкод у користуванні житлом та
вселення в житло.

У судовому засіданні
позивач-відповідач ОСОБА_1 надала суду
заперечення на зустрічну позовну заяву
та письмові пояснення, згідно до яких
вказала, що ОСОБА_3 не є членом їх сім'ї
приблизно з 2004 року, оскільки фактично
створив іншу сім'ю. З 2004 року у вказаній
квартирі не проживає, вартість
комунальних послуг не оплачує,
спільного з відповідачем-позивачем
господарства немає. Твердження
відповідача-позивача про те, що йому
чинили перешкоди в проживанні в
квартирі не відповідає дійсності,
оскільки з 2004 до грудня 2012 року
відповідач-позивач у вказаній квартирі
не з'являвся, проживав в іншій сім'ї, а
виявив намір проживати у спірній
квартирі тільки в грудні 2012 року, лише
після того як рішенням суду від 23.08.2012р.
його визнано таким, що втратив право на
користування цим житлом. Просила
первісний позов задовольнити, а у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
- відмовити.

Відповідач-позивач ОСОБА_3 вказав, що
вказану квартиру він отримав як
службове житло у 1990 році на 4 членів
сім'ї (він, дружина - ОСОБА_1, а також двоє
неповнолітніх дітей). Приймав участь у
видатках на утримання квартири, в тому
числі сплаті комунальних послуг, що
підтверджується укладеними у 2003 році
договорами про реструктуризацію
заборгованості. У 2011 році
Івано-Франківською міською радою
прийнято рішення про переоформлення
спірної квартири як ордерної, на його
ім'я видано новий ордер на цю квартири
складом сім'ї на 5 осіб. На час прийняття
рішення про втрату права на
користування квартирою був членом
сім'ї, оскільки шлюб не було розірвано.
В подальшому квартиру приватизовано
іншими членами сім'ї та позбавлено його
як можливості проживати в квартирі, так
і права власності на належну йому
частку даної квартири. Просив суд
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1,
визнати незаконним розпорядження
міського голови №608-р від 26.12.2012р. в
частині погодження відповідачам
приватизації квартири АДРЕСА_1, визнати
незаконним свідоцтво про право
власності на житло-спірну квартиру,яке
видано 12.03.2013р. Департаментом
комунального господарства, транспорту
та зв'язку виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради і
зобов'язати відповідачів не чинити
йому перешкод у користуванні квартирою
та вселити його у вказане житло.

Представник відповідача - міського
голови м.Івано-Франківська заперечила
проти задоволення позову та вказала, що
при прийнятті розпорядження міського
голови №608-р від 26.12.2012, в тому числі і
щодо погодження відповідачам ОСОБА_1,
ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_13
приватизації квартири АДРЕСА_1 орган
місцевого самоврядування діяв на
підставі поданих документів на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України, зокрема Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду України».

Представник відповідача - Департаменту
комунального господарства, транспорту
і зв'язку Івано-Франківської міської
ради вказав, що свідоцтво про право
власності на житло - квартиру АДРЕСА_1
видано 12.03.2013 департаментом
комунального господарства, транспорту
і зв'язку виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради
правомірно, на підставі поданих
документів, у тому числі рішення суду
від 23.08.2013, розпорядження міської ради,
у відповідності до чинного
законодавства України.

Орган опіки та піклування виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради просив при розгляді даної справи
враховувати інтереси малолітніх дітей
ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Відповідачі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (що діє
також в інтересах неповнолітніх
ОСОБА_12, ОСОБА_13) у судове засідання не
з'явилися, подали заяви про розгляд
справи без їх участі, просили в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.
При цьому відповідач ОСОБА_11 подала
суду письмове заперечення на позовну
заяву ОСОБА_15, зі змісту якої
вбачається, що її батько створив іншу
сім'ю в с.Крихівці Івано-Франківської
міської ради, з того часу близько 10
років в квартирі АДРЕСА_1 не проживає,
видатків на утримання квартири, сплату
комунальних послуг не несе. Оскільки
він продовжував вважатися основним
квартиронаймачем, то всі рахунки за
комунальні послуги також оформлено на
його ім'я, однак їх оплату здійснювали
інші члени сім'ї. У 2011р. ОСОБА_16
звернулася до керівництва дочірнього
підприємства СРБУ «Прикарпатліфт»
щодо переоформлення службової
квартири в ордерну, на підставі рішення
суду від 23.08.2012р. ОСОБА_3 визнано таким,
що втратив право на житло, а тому
квартиру правомірно приватизовано на
інших членів сім'ї і видано їм
свідоцтво про право власності на дану
квартиру.

З'ясувавши думку учасників процесу, суд
вирішив за можливе провести розгляд
справи за відсутності відповідачів
ОСОБА_10 та ОСОБА_11, суд роз'яснював
сторонам їх права та обов'язки, а також
наслідки їх невиконання і постановляє
судове рішення на підставі тих доказів,
що були надані сторонами.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, та
дослідивши письмові матеріали,
встановивши таким чином фактичні
обставини справи, застосовуючи
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність,
керуючись конституційним принципом
верховенства права, оцінивши всебічно,
повно та об'єктивно всі наявні у справі
докази окремо та у сукупності,
застосовуючи відповідні норми
матеріального права, утверджуючи та
забезпечуючи права людини і
основоположні свободи сторін,
враховуючи принцип неупередженості,
суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ордером №0123 від
17.12.1990р. виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради надано
дозвіл на вселення в службову квартиру
СРБУ «Львівліфт» АДРЕСА_1 ОСОБА_3,
ОСОБА_1, ОСОБА_20, ОСОБА_10 (т.1 а.с.71).

На підставі клопотання ДП СРБ
«Прикарпатліфт» №13 від 23.11.2011р. (т.1
а.с.120) п.8.1 рішення виконавчого
комітету №758 від 07.12.2011р. погоджено
переоформлено в ордерну службову
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3,
зі складом сім'ї 5 осіб -він, дружина,
донька - ОСОБА_20, син-ОСОБА_10, внук -
ОСОБА_12 (т.1 а.с.77-82, а.с.123).

Відповідно виконавчим комітетом
Івано-Франківської міської ради видано
ордер серії АГ №001119 від 15.12.2011 р. на
житлове приміщення - однокімнатну
квартиру у АДРЕСА_1 на сім'ю з п'яти осіб,
а саме ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_11, ОСОБА_10,
ОСОБА_12 (т.1 а.с. 8).

Згідно до заочного рішення суду у даній
справі від 23.08.2012 р. яким визнано ОСОБА_3
таким, що втратив право на користування
житловою площею в квартирі АДРЕСА_1 (т.1
а.с.46), п.4 рішення виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради №776
від 06.12.2012р. переоформлено договір
найму житлового приміщення -
однокімнатної квартири АДРЕСА_1 на
ОСОБА_1 у зв'язку із зняттям із
реєстрації основного квартиронаймача -
її чоловіка. Склад сім'ї - 5 осіб: ОСОБА_1,
донька - ОСОБА_11, син - ОСОБА_10, внуки -
ОСОБА_12, ОСОБА_13. (т.1 а.с.72).

У подальшому, згідно із розпорядженням
міського голови №608-р від 26.12.2012р. «Про
приватизацію квартир, кімнат, жилих
блоків у гуртожитках державного
житлового фонду» квартиру АДРЕСА_1
приватизовано та передано на праві
спільної сумісної власності в рівних
долях ОСОБА_1, ОСОБА_10, ОСОБА_14,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 Департаментом
комунального господарства, транспорту
і зв'язку 12.03.2013р. свідоцтво про право
власності на дану квартиру видано
даним особам (т.1 а.с.117)

Вказані обставин визнано сторонами у
справі та в силу ч.1 ст.61 ЦПК України не
підлягають доказуванню.

За твердженням відповідача-позивача
ОСОБА_3, він проживав у вказаній
квартирі, доки син ОСОБА_10 21.12.2012р. не
змінив вхідні двері, створивши йому
перешкоди для користування цим житлом.
На підтвердження даного факту надав
суду висновок №124 від 16.04.2013р., згідно до
якого відповідач-позивач звернувся
13.04.2013р. в Вовчинецький МВМ з
повідомленням про те, що з грудня 2012
року син ОСОБА_10 чинить йому перешкоди
для проживання в квартирі. (т.1 а.с.76).

Також на підтвердження факту
проживання в цій квартирі і участі у
витратах на квартиру
відповідачем-позивачем надано копію
позову УЕГГ про стягнення
заборгованості за спожитий станом на
01.03.2003р. природний газ (т.1 а.с.63),
постанови про відкриття виконавчого
провадження про стягнення вказаного
боргу від 18.07.2003р. (т.1 а.с.64), договори про
реструктуризацію заборгованості за
комунальні послуги від 21.07.2003р., 14.07.2003р.,
19.08.2003р. (т.1 а.с.65-68), акти про реєстрацію
лічильника від 14.11.2003р. (т.1 а.с.69) та про
опломбування лічильника від 08.12.2003р. (т.1
а.с.70).

Позивачем- відповідачем ОСОБА_1 у свою
чергу надано квитанції про сплату
житлово-комунальних послуг з 2003 до 2009
роки (т.1 а.с.209-250, т.2 а.с.1-41).

Згідно із актами від 05.08.2009р.,
складеного майстром ЖЕО-8 Маліковською
М.В., майстром ЖЕО-8 Мисканюк Н.Ф.,
паспортистом Саків С.С. (т.1 а.с. 37), від
09.02.2012р. складеним комісією у складі
майстра ЖЕО-8 Юган І.Я., майстра ЖЕО-8
Гренишиної Т.М., паспортиста Саків
С.С. (т.1 а.с.34), від 22.02.2012р. складеним
комісією у складі майстра ЖЕО-8 Юган
І.Я., майстра ЖЕО-8 Гренишиної Т.М.,
паспортиста Саків С.С. (т.1 а.с.35) та
від 07.03.2012р. складеним комісією у складі
майстра ЖЕО-8 Євстігнєєвої
Г.О, майстра ЖЕО-8 Юган І.Я., паспортиста
Саків С.С. (т.1 а.с.36) встановлено, що на
час проведення перевірки в квартирі в
квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 не було, що
вказує на те, що житлова площа останнім
не використовується, про що і свідчать
наведені акти.

Підсумовуючи наведене слід вказати, що
суду не представлено жодних належних,
допустимих та переконливих доказів
того, що ОСОБА_3 проживав у спірній
квартирі та ніс витрати по її
утриманню, принаймі протягом останніх
трьох років до моменту, коли виник спір,
а також те, що йому чинилися перешкоди
для проживання у ній в зазначений
проміжок часу.

Так, відповідачем-позивачем ОСОБА_3 не
надано жодних доказів його проживання
у період з 2004 у вказаній квартирі,
участі в утриманні квартири, чинення
йому перешкод до грудня 2012 у проживанні
в ній, а відтак доводи
позивача-відповідача про тривале,
понад 6 місяців непроживання у цій
квартирі відповідача-позивача знайшли
підтвердження.

Відповідно до ст. 71, 72 ЖК України у
випадку відсутності наймачів більше 6
місяців, такі особи можуть бути у
судовому порядку визнані такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 02.04.1985 року
№2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» зазначено,
що у справах про визнання наймача або
члена його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК України) необхідно з'ясувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відряджені, у
осіб, які потребують догляду внаслідок
неправомірної поведінки інших членів
сім'ї тощо) суд може продовжити
пропущений строк.

Як вбачається з ч.2 ст.107 ЖК України, якщо
з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

Згідно п.11 даної Постанови, на
ствердження вибуття суд може брати до
уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт тощо).

В той же час, доказів проживання у даній
квартирі в період з 2004 року, а також
доказів поважності причин відсутності
за зареєстрованим місцем проживання
понад 6 місяців відповідачем-позивачем
ОСОБА_3 суду не представлено. На
ствердження вибуття
відповідача-позивача суд приймає до
уваги також і переадресовку
кореспонденції (зокрема і сам ОСОБА_3 у
своїх заявах зазначав також адресу в
с.Драгомирчани).

Таким чином суд вважає, що ОСОБА_3
втратив право на користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

З ч.1 ст.106 ЖК України вбачається, що у
випадку втрати попереднім наймачем
права на житлове приміщення будь-який
член сім'ї наймача має право вимагати
визнання його наймачем за раніше
укладеним договором найму житлового
приміщення.

Тому переоформлення договору найму
житлового приміщення на ОСОБА_1
відповідно до рішення виконавчого
комітету Івано-Франківської міської
ради №776 від 06.12.2012р. здійснено
правомірно.

Зі змісту ст.ст.1,5,8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» вбачається, що право на
приватизацію житлового приміщення
мають право громадяни України, які
постійно проживали на час приватизації
в певному приміщенні, наймач та інші
особи, які постійно проживали разом з
наймачем та висловили свою згоду на
приватизацію житла.

Оскільки на час приватизації спірної
квартири ОСОБА_3 тривалий час не
проживав постійно у вказаній квартирі,
він фактично втратив право на
користування даним житловим
приміщенням, суд вважає правомірними
розпорядження міського голови №608-р
від 26.12.2012р. щодо погодження
відповідачам приватизації квартири
АДРЕСА_1 та подальшу видачу 12.03.2013р.
Департаментом комунального
господарства, транспорту і зв'язку
виконавчого комітету
Івано-Франківської міської ради
свідоцтва про право власності на
житло-спірну квартиру ОСОБА_1, ОСОБА_10,
ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_13

Щодо показань свідків, допитаних в
судовому засіданні, то слід вказати, що
судом не було встановлено об'єктивних,
чітких та несуперечливих показань
свідків, які необхідні для
встановлення об'єктивної істини в
справі при винесенні законного та
обґрунтованого рішення. На переконання
суду показання всіх допитаних свідків
не дають змогу встановити зв'язок між
поясненнями сторін і спірними
правовідносинами, та фактично є
неспроможними підтвердити чи
спростувати наявні у справі письмові
докази та пояснення сторін, а тому
оцінюються судом критично.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З огляду на викладене суд вважає, що
позовні вимоги за первісним позов
підлягають задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову слід
відмовити.

Судові витрати підлягають стягненню з
відповідачів у відповідності до ст. 88
ЦПК України.

На підставі викладеного та відповідно
до ст. ст. 71,72,106,107 ЖК Української РСР,
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду»,
керуючись ст. ст. 10,11, 15, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Первісний позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
на користування житловою площею в
квартирі АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 (і.п.н. НОМЕР_1,
АДРЕСА_2) на користь ОСОБА_1 (і.п.н.
НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 109,40
грн. по оплаті судового збору.

У задоволенні зустрічного позову
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

( Повний текст рішення
виготовлений 02.04.2014р.).

Суддя:
О.В.
Шамотайло