У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

16 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,
суддів:Євграфової Є.П., Журавель В.І.,
Горелкіної Н.А.,Іваненко
Ю.Г.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
до ОСОБА_6 про стягнення суми кредитної
заборгованості, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк»» на
рішення Славуцького міського суду
Київської області від 06 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 03 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 14 червня 2006 року
банк уклав з відповідачем договір,
відповідно до якого ОСОБА_6 отримав
кредит у розмірі 4 204 грн зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 8,40% річних. Однак. позичальник
не виконує свої зобов'язання за
договором, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка скала 52 03,2,44 грн.

У звґязку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
вказану суму кредитної заборгованості,
а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Славуцького міськрайонного
суду Київської області
від 06 листопада 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київської області від 03 лютого 2014 року,
в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі банк, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволення позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, зазначивши, що
позивачем пропущено строк позовної
давності; не надано належних доказів
погодження сторонами збільшення
строку позовної давності .

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом установлено, що 14 червня 2006 року
банк уклав з відповідачем договір,
відповідно до якого ОСОБА_6. отримав
кредит у розмірі 4 204 грн зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 8,40% річних. Однак. позичальник
не виконує свої зобов'язання за
договором, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість, яка скала 52 03,2,44 грн..

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

У матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування строків
позовної давності.

Погодившись з рішенням суду першої
інстанції, апеляційний суд послався на
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», згідно з яким позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності сторони у
спорі. При цьому апеляційний суд
послався на п. 31 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеної в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України, п.
7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою частиною 11 статті 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Крім того, суду не позбавлені права
застосування стоку позовної давності
щодо окремих періодів стягнення.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, апеляційний суд недоліків
суду першої інстанції не усунув, на
вказані вимоги закону уваги не звернув
та не врахував, що відповідач заяви про
застосування строку позовної давності
не подавав.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
задовольнити частково.

Рішення Славуцького міського суду
Київської області від 06 листопада 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 03 лютого
2014 року скасувати, матеріали справи
повернути на новий судовий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О.
Гвоздик

Судді:

Н.А. Горелкіна

Є.П. Євграфова

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко