Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 травня 2014 року
м. Ужгород

Судова колегія палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області у складі:

головуючої - судді
Кожух О.А.

суддів - Чужі
Ю.Г., Кондора Р.Ю.

при секретарі -
Савариній Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 21 березня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа: відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб м. Ужгород про усунення
перешкод у користуванні власністю,-

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд
із позовом, в якому просив визнати
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що
втратили право на користування житлом,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
зняти їх з реєстрації в цій квартирі.
Позов мотивував тим, в спірній квартирі
зареєстровані відповідачі, однак не
проживають там з 16.10.2012. Зазначає, що
вказана квартира належить йому на
праві власності, що підтверджується
договором дарування від 13.07.2001. У
зв'язку з реєстрацією місця проживання
відповідачів у квартирі він, зокрема,
несе додаткові витрати по оплаті
комунальних послуг.

18 жовтня 2013 року у справі було ухвалено
заочне рішення про задоволення позову
(а.с.23-24), яке Ухвалою Ужгородського
міськрайонного суду від 27.11.2013 було
скасовано (а.с.43).

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 21 березня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з рішенням
суду, подав на нього апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, вважаючи, що судом
неповно з'ясовано обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосовано та порушення норми
матеріального і процесуального права.

В запереченнях на апеляційну
скаргу представник відповідачів
просить рішення суду залишити в силі.

Відповідачі та представник
третьої особи в судове засідання не
з'явились, про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином, про що свідчать повідомлення про
вручення су поштових відправлень (а.с.
88-91). Судова колегія, відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України, розглянула справу у
їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивача, що з'явились в
судове засідання, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обґрунтованість ухваленого рішення,
судова колегія приходить до таких
висновків. Відповідно до ст. ст. 10,
11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях, а обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування. Апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі
договору дарування від 13.07.2001 належить
квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідачі зареєстровані в даному
житловому приміщенні, що
підтверджується довідкою ОКЖБК
„Веселка-Два" № 40 від 18.08.2011 (а.с.8).

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано у
2006 році (а.с.6). Після розірвання шлюбу
ОСОБА_2 з дітьми проживали в належній
позивачу квартирі до 16 жовтня 2012 року.
Діти проживають з матір'ю. Відповідачка
ОСОБА_2 володіє власним житловим
будинком під АДРЕСА_2, що
підтверджується свідоцтвом про право
на спадщину за заповітом 13 грудня 2005
року (а.с.5).

Згідно довідки ОКЖБК „Веселка-Два" №9
від 13.06.2013 ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
станом на 31.12.2012 зареєстровані в
спірній квартирі, але за наявною у
правлінні кооперативу інформацією за
зазначеною адресою не проживають
(а.с.15). Відповідачами не було
спростовано твердження позивача, що з
жовтня 2012 року у квартирі вони не
проживають.

Позивачем було надано апеляційному
суду його заяви про дозвіл на
виготовлення проїзного документу для
виїзду за кордон доньці ОСОБА_4 та
дозвіл на виїзд її за кордон в
супроводі ОСОБА_2 (а.с.92-93). Місце
проживання дитини зазначено АДРЕСА_3

Відповідно до ст. 405 ЦК України право
члена сім'ї власника будинку, який не є
його співвласником, на користування
цим будинком обумовлено наявністю
сімейних відносин із власником і
спільним із ним проживанням у цьому
будинку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК
України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування житлом у
разі відсутності його без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником будинку або законом.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові
належить право володіння, користування
та розпорядження своїм майном. Згідно
із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності
є непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні. При цьому
відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном. Відповідно до вказаної норми
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном, зокрема і шляхом зняття з
реєстраційного обліку осіб, які не
проживають у належній власникові
квартирі, а власник сам визначає своє
право володіння і розпорядження
власністю. Реєстрація місця
проживання відповідачів у належній
позивачу квартирі призводить до
додаткових витрат по оплаті за
комунальні послуги, перешкоджає йому
передати майно в іпотеку.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права.

З огляду на вищенаведене судова
колегія вважає, що позов в частині
визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право на
користування житлом, підлягає
задоволенню, а при вирішенні справи
судом першої інстанції було
неправильно застосовано норми
матеріального права.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" зняття з
реєстрації місця проживання особи
здійснюється за заявою власника жилого
приміщення на підставі судового
рішення, яке набрало законної сили, про
позбавлення права користування
житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України "Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні" є
спеціальним нормативно-правовим актом,
який регулює правовідносини, пов'язані
із зняттям з реєстрації місця
проживання, вбачається, що положення
ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до усіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Згідно Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" питання
реєстрації та зняття з реєстрації
фізичних осіб покладено на відповідні
органи Державної міграційної служби
України. Проте позивач визначив
процесуальний статус відділу
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб м. Ужгород як третьої
особи, хоча вимога про зобов'язання
вчинити певні дії може бути заявлена до
відповідача.

Отже, рішення суду першої інстанції у
частині відмови у задоволенні позовних
вимог про зняття відповідачів з
реєстрації слід залишити без змін.

Відповідно до ст. 309 п. 4 ЦПК України суд
апеляційної інстанції скасовує
рішення суду першої інстанції з
ухваленням нового рішення, якщо судом
першої неправильно застосовано норми
матеріального права. Зважаючи на
викладене, рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням
слід скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким таку позовну
вимогу задовольнити.

Керуючись ст. 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч. 1 ст.
309, 313, п.1 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 21 березня 2014
року в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання відповідачів такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням - скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3,
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку шляхом подачі протягом
двадцяти днів касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуюча: Судді: