У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.
Суддів:Кафідової О.В.,Попович О.В.,
Ступак О.В.,Штелик С.П.розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, комунального
підприємства «Самбірське міське бюро
технічної інвентаризації», треті
особи: Ісаївська сільська рада
Турківського району Львівської
області, Турківська державна
нотаріальна контора, публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
про витребування майна із чужого
незаконного володіння, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Львівської області від 03 вересня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 звернулась до суду із позовом до
ОСОБА_7, ОСОБА_8, комунального
підприємства «Самбірське міське бюро
технічної інвентаризації», треті
особи: Ісаївська сільська рада
Турківського району Львівської
області, Турківська державна
нотаріальна контора, публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
про витребування майна із чужого
незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що вона та її чоловік
ОСОБА_9 спільно проживали та володіли
спірним будинком, який знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 року
чоловік позивачки помер, а вона
залишилась проживати у спірному
будинку. В 2004 році в спірний будинок
поселився син позивачки ОСОБА_10 зі
своєю дружиною ОСОБА_7, якому
позивачка, будучи малописьменною
людиною похилого віку, передала
документи для оформлення права
власності на будинок. ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_10 помер. Зі змісту свідоцтва про
право на спадщину за законом від 17
травня 2011 року та свідоцтва про право
власності від 15 квітня 2011 року
позивачка дізналась, що власниками
спірного будинку є відповідачі, а вона
права власності на вказаний будинок не
має.

Посилаючись на те, що вона після смерті
свого чоловіка стала єдиним власником
житлового будинку АДРЕСА_1 і не мала
намірів відмовлятися від вказаного
майна чи відчужувати його, позивачка
просила суд витребувати спірний
будинок із володіння відповідачів,
скасувати свідоцтво про право
власності на будинок, видане 07 грудня
2006 року на ім'я ОСОБА_10 та рішення
Ісаївської сільської ради
Турківського району № 20 від 12 серпня 2004
року «Про оформлення права власності
на житловий будинок АДРЕСА_1»,
прийнятого на підставі заяви ОСОБА_10,
скасувати реєстрацію прав власності
відповідачів на спірний будинок та
зобов'язати, комунальне підприємство
«Самбірське міське бюро технічної
інвентаризації» провести реєстрацію
права власності на цей будинок за
ОСОБА_6.

Рішенням Турківського районного суду
Львівської області від 25 грудня
2012 року позов задоволено.

Витребувано із незаконного володіння
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6
нерухоме майно - житловий будинок
АДРЕСА_1 Львівської області.

Скасовано свідоцтво про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
Львівської області, яке видане 07 грудня
2006 року на ім'я ОСОБА_10.

Скасовано рішення виконавчого
комітету Ісаївської сільської ради
Турківського району Львівської
області № 20 від 12 серпня 2004 року «Про
оформлення права власності на житловий
будинок АДРЕСА_1»,видане на підставі
заяви ОСОБА_10.

Скасовано свідоцтво про право на
спадщину за законом від 17 травня 2011
року, видане державним нотаріусом
Турківської державної нотаріальної
контори на ім'я ОСОБА_7 на 3/5 частки та
ОСОБА_8 на 2/5 частки житлового будинку
АДРЕСА_1.

Зобов'язано комунальне підприємство
«Самбірське міське бюро технічної
інвентаризації» провести реєстрацію
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 за ОСОБА_6.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 03 вересня 2013 року
скасовано рішення Турківського
районного суду Львівської області від
25 грудня 2012 року.

Ухвалено нове рішення, яким у позові
відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду Львівської області
від 03 вересня 2013 року і залишення в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково на таких підставах.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.
Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Правове регулювання спадкових
правовідносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України здійснюється за
правилами Розділу VII ЦК УРСР.

Відповідно до статті 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Згідно із статтею 549 ЦК УРСР визнається,
що спадкоємець прийняв спадщину,
зокрема, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном.

Судами встановлено та не оспорюється
сторонами, що ОСОБА_6 та її чоловік
ОСОБА_9 спільно володіли спірним
будинком, який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджено листом
Ісаївської сільської ради № 48/02-19 від 20
квітня 2012 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року чоловік позивачки
помер, а вона залишилась проживати у
спірному будинку.

Як зазначала позивачка, у 2004 році вона
надала своєму сину ОСОБА_10 документи,
які були необхідні для оформлення
права власності на будинок за нею.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Ісаївської сільської ради
Турківського району Львівської
області № 20 від 12 серпня 2004 року право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
оформлено за ОСОБА_10.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер.

Судами також встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право
власності від 15 квітня 2011 року ОСОБА_7 є
пережившою дружиною ОСОБА_10, якій
належить 1/2 частина у спільній
сумісній власності на майно, яке набуте
подружжям за час шлюбу, а саме -
житлового дерев'яного будинку з
господарськими будівлями АДРЕСА_1.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 17
травня 2011 року спадкоємцями ОСОБА_10 є:
дружина померлого ОСОБА_7 на 3/5 частин
спадкового майна, у тому числі з
урахуванням 2/5 часток, від яких
відмовились мати померлого ОСОБА_6 і
син померлого ОСОБА_11; син померлого
ОСОБА_8 на 2/5 частин спадкового майна, у
тому числі з урахуванням 1/5 частки, від
якої відмовився син померлого ОСОБА_12.

Спадкове майно, на яке видано вказане
свідоцтво складається з 1/2 частини
житлового дерев'яного будинку з
господарськими будівлями АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що рішення
виконавчого комітету Ісаївської
сільської ради Турківського району
Львівської області № 20 від 12 серпня 2004
року не відповідало вимогам закону, а
набуття права власності на спірний
житловий будинок ОСОБА_10 відбулось з
порушенням норм законодавства та прав
і законних інтересів ОСОБА_6, яка
передала сину для оформлення права
власності на будинок на неї.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи у справі нове
рішення, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що відповідачі набули
право власності на спірне майно у
передбаченому законом порядку як
спадкоємці першої черги після смерті
ОСОБА_10. При цьому, позивачка не довела,
що вона та її померлий чоловік були
власниками спірного житлового будинку
до рішення виконавчого комітету
Ісаївської сільської ради
Турківського району Львівської
області № 20 від 12 серпня 2004 року,
яким право власності на цей житловий
будинок оформлено за ОСОБА_10.

Проте, з такими висновками суду
апеляційної інстанції повністю
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6,
просила захистити її право власності
на житловий будинок, яким вона володіла
разом зі своїм чоловіком до смерті
останнього у 1997 році та який згодом нею
був успадкований в результаті
фактичного вступу у спадщину.

Відповідно до статті 386 ЦК України
держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до статті 179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Окрім загального кола обставин, які
встановлюються судом при вирішенні
всіх спорів про право на спадкування,
при вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно судам необхідно з'ясовувати:

1) правовий режим земельної ділянки, на
якій розташоване спірне нерухоме майно
(будинок, споруда);

2) чи отримано спадкодавцем дозволи на
спорудження будинку, чи затверджено
проект на спорудження будинку;

3) коли спадкодавцем було завершено
спорудження будинку;

4) чи дотримано при будівництві проекту
на спорудження будинку, вимог
державних протипожежних, санітарних
норм;

5) чи посвідчено право власності на
нерухоме майно в установленому законом
порядку на час виникнення права
власності.

Встановлення судом часу завершення
спорудження будинку визначає
законодавство, відповідно до якого
встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, якими
посвідчується право власності на це
майно.

Відповідно до абзацу 3 частини 2 статті
331 ЦК України, якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до частини 3 статті 3 Закону
України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 3
зазначеного Закону права на нерухоме
майно, що виникли до набрання чинності
цим Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, такими як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК України та
Законом України від 01 липня 2004 року
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналогічна позиція викладена у листі
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування».

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції у порушення статей 213, 214, 303, 316
ЦПК України на зазначене уваги не
звернув, не в повній мірі визначився з
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню, належним чином не
перевірив та не спростував доводи
позивачки відносно того, що після
смерті свого чоловіка у 1997 році
власником спірного житлового будинку
стала вона, оскільки фактично вступила
в управління та володіння спадковим
майном і право власності на вказаний
будинок мало бути оформлено за нею, а
тому дійшов передчасного висновку про
відмову у позові.

При цьому, із висновками суду першої
інстанції також не можна погодитись з
огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_6
як на підставу своїх вимог посилалась
на те, що вона та її чоловік ОСОБА_9
спільно володіли спірним будинком,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
а після смерті чоловіка у 1997 року
позивачка залишилась проживати у
спірному будинку тобто фактично
вступила у спадщину, однак не оформила
своє право власності на будинок
документально.

Однак, задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із невідповідності
рішення виконавчого комітету
Ісаївської сільської ради № 20 від
12 серпня 2004 року вимогам законодавства
та передчасно скасував вказане рішення
з цих підстав.

Таким чином, суд першої інстанції, у
порушення статей 11, 213, 214 ЦПК України,
вийшовши за межі позовних вимог, не
перевірив ті обставини, на які
посилалась ОСОБА_6 у позові, а саме
належним чином не дослідив, чи
перебував спірний будинок в
передбаченому законом порядку у
володінні позивачки та її чоловіка на
момент смерті останнього та чи не
порушує рішення виконавчого комітету
Ісаївської сільської ради № 20 від 12
серпня 2004 року прав власності
позивачки.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК
України підставою для скасування
судових рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.
Справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

За таких обставин, рішення
Турківського районного суду
Львівської області від 25 грудня 2012 року
та рішення апеляційного суду
Львівської області від 03 вересня 2013
року підлягають скасуванню з підстав,
передбачених статтею 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Турківського районного
суду Львівської області від
25 грудня 2012 року та рішення
апеляційного суду Львівської області
від 03 вересня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.О. Дьоміна Судді:О.В.
Кафідова О.В. Попович О.В. Ступак С.П.
Штелик