Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Висоцької В.С.,
Коротуна В.М.,

Попович О.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватного
нотаріуса Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання правочину недійсним,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, усунення
перешкод у користуванні квартирою та
виселення, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 01
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 20 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом до
відповідачів про визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 02 липня 2013 року, укладеного
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, скасування в
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно рішень приватних
нотаріусів про реєстрацію за останніми
права власності на вказану квартиру,
визнання права власності на зазначену
квартиру, витребування її з
незаконного володіння ОСОБА_4 та
усунення перешкод у користуванні нею
шляхом позбавлення останнього права на
її користування та виселення без
надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позову зазначив, що
рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 06 серпня 2013
року визнано недійсним проведений
аукціон (прилюдні торги) з реалізації
спірної квартири, переможцем якого
визнано ОСОБА_6

Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст.
236 ЦК України правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення, то й договір купівлі-продажу
квартири, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК
України також підлягає визнанню
недійсним, оскільки нерухомим майном
розпорядилася особа, яка не мала на це
права.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 01 листопада 2013 року,
яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 20 січня 2014 року, позов
задоволено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 02
липня 2013 року, зареєстрований у реєстрі
за № 1070, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_4

Скасовано в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно рішення
приватного нотаріуса Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень (з відкриттям розділу),
індексний номер 3573858 від 02 липня 2013 року
про реєстрацію права власності на
квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_6

Скасовано в Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно рішення
приватного нотаріуса Чернігівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
про реєстрацію прав та їх обтяжень
(державну реєстрацію права власності)
на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 від 02
липня 2013 року № 3576025.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
квартиру АДРЕСА_1.

Витребувано з незаконного володіння
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 квартиру
АДРЕСА_1.

Усунуто перешкоди ОСОБА_3 у
користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом
позбавлення ОСОБА_5 права користування
квартирою та виселення його без
надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 01
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Чернігівської
області від 20 січня 2014 року, ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог, мотивуючи
свою вимогу неправильним
застосуванням судами норм
матеріального та порушенням норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що на підставі
договору купівлі - продажу від 15
червня 1993 року позивачу на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1.

Чернігівською філією ТОВ «Юнор» 10
червня 2011 року було проведено аукціон
(прилюдні торги), які оформлені
протоколом з реалізації квартири,
переможцем якого визнано ОСОБА_6, і 02
липня 2013 року приватним нотаріусом
Чернігівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 було посвідчено договір
купівлі-продажу спірної квартири та
зареєстровано рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень на
квартиру.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 06 серпня
2013 року визнано недійсним проведений
аукціон, визнано незаконним свідоцтво
про право власності ОСОБА_6 на квартиру,
видане 15 липня 2011 року приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 Підставою
для визнання прилюдних торгів
недійсними стало порушення
встановлених законодавством правил
проведення торгів, визначених
Тимчасовим положенням про порядок
проведення прилюдних торгів з
реалізації нерухомого майна,
затвердженим наказом Міністерства
юстиції України від 27 жовтня 1999 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що договір
купівлі-продажу квартири між
відповідачами був укладений в період,
коли рішення Деснянського районного
суду м. Чернігова від 21 травня 2013 року
не набрало законної сили, а тому ОСОБА_6
не є добросовісним набувачем і не мав
права відчужувати квартиру ОСОБА_4

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Цивільним кодексом України
передбачено засади захисту права
власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України
власнику надано право витребувати
майно із чужого незаконного володіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо
майно за відплатним договором придбане
в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння;
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння;
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Оскільки добросовісне набуття у
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком правочину, укладеного з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна із
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захисту шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. У разі встановлення наявності
речово-правових відносин, до них не
застосовується зобов'язальний спосіб
захисту. У зобов'язальних відносинах
захист прав особи, яка вважає себе
власником майна, можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК
України, які дають право витребувати
майно у добросовісного набувача.

Крім того, відповідно до п.10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» норма
частини першої статті 216 ЦК України не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та
виходячи зі змісту п. 3
ч. 1 ст. 388 ЦК України, позивач
зобов'язаний довести наявність свого
права власності на майно, що вибуло з
його володіння чи володіння особи, якій
він передав майно, не з їхньої волі.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 01 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Чернігівської області від 20 січня 2014
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.В.
Кафідова

Судді:

В.С. Висоцька

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак