Номер провадження: 22-ц/785/147/14
Головуючий у першій інстанції Шенцева
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 25 квітня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, третя особа:
ОСОБА_11 про визнання договорів
недійсними,-

встановила:

У жовтні 2011 року позивачі звернулися до
суду з зазначеним позовом та просили
визнати недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1, що був укладений
12.08.1994 року між ОСОБА_9 від імені ОСОБА_3
та ОСОБА_12, також просили визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину за законом від 18.05.2008 року на
спадкове майно, що складається з
вищезазначеної квартири та визнати
недійсним договір купівлі-продажу
зазначеної квартири від 12.08.2008 року;
визнати право власності на квартиру
АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.

Свої позовні вимоги позивачі
обґрунтовують тим, що у 1994 році ОСОБА_9,
маючи доручення від ОСОБА_3, у ломбарді
«Поліарт» отримала кредит під заставу
квартири, але кредит оформили
підписанням договору дарування з
бухгалтером ломбарду ОСОБА_12. Позивач
ОСОБА_3 зазначив, що договір дарування
був укладений без його згоди та про
нього він дізнався лише у 2008 році. На
підставі зазначеного позивачі просили
позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 25 квітня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення по суті
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
необґрунтованості позовних вимог,
оскільки матеріали справи не містять
жодного належного та допустимого
доказу, який би давав підстави для
визнання договору дарування, свідоцтва
на спадщину та договору
купівлі-продажу недійсними.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи, та не
спростовується сторонами, що ОСОБА_3 та
його матері ОСОБА_13 належало по 1/2
частині квартири АДРЕСА_2 у рівних
частках, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 22.11.1993
року (а.с.16).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_13 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
серії НОМЕР_1, актовий запис № 11502
(а.с.120).

29.07.1994 року ОСОБА_3 видав доручення на
ім'я ОСОБА_9, якою уповноважив останню
оформити спадщину та розпоряджатися
усім його майном, у тому числі дарувати
(а.с.119).

ОСОБА_3, відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за законом від 08.08.1994
року отримав у спадщину 1/2 частину
квартиру АДРЕСА_2, яка належала його
матері ОСОБА_13 (а.с.102).

12.08.1994 року ОСОБА_9, яка діяла від імені
ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_12 квартиру
АДРЕСА_2, що підтверджується договором
дарування (а.с.101).

Після смерті ОСОБА_12, на підставі
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом від 08.05.2008 року,
зазначена квартира перейшла у
власність її сину ОСОБА_10.

10.08.2008 року ОСОБА_10 продав зазначену
квартиру ОСОБА_8, що підтверджується
договором купівлі-продажу, який був
зареєстрований в КП «ОМБТІ та РОН»
14.08.2008 року.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апелянта щодо видання ним
доручення на ім'я ОСОБА_9 тільки для
оформлення спадщини, яку він сам нібито
не міг оформити, оскільки як вбачається
з матеріалів справи доручення було
надано ОСОБА_9 не тільки на оформлення
спадщини, свідоцтво про право на яку за
законом ОСОБА_3 отримав 08.08.1994 року, а
також на розпорядження усім його
майном, що її було зроблено ОСОБА_9, яка
за договором дарування від 12.08.1994 року
розпорядилася від імені ОСОБА_3 спірною
квартирою.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 просить
визнати договір дарування недійсним, з
тих підстав, що про його укладання він
нічого не знав, оскільки ОСОБА_9, ввела
його в оману та, скориставшись
дорученням, уклала з ломбардом
«Поліарт» в особі ОСОБА_12 (яка на той
час була головним бухгалтером
ломбарду) договір дарування, хоча
насправді це був договір кредиту, який
вона виконала.

Але на підтвердження зазначеного
ОСОБА_3 та ОСОБА_9, яка визнала позов,
ніяких доказів не надали, в матеріалах
справи відсутні будь-які квитанції,
чеки, які б підтверджували що ОСОБА_9
укладала договір кредиту та сплачувала
по ньому заборгованість.

Тим більше, ломбард являється
фінансовою установою, яка укладає усі
правочини з клієнтами від власного
ім'я. Також є незрозумілим, яким чином
ломбард міг взяти у заставу майно, яке
не належить позичальнику, без
залучення власника майна у якості
поручителя.

Тому, як правильно зазначив суд першої
інстанції, вказані пояснення є
сумнівними та не можуть бути прийняті
до уваги судом.

Також колегія суддів звертає увагу, що
крім доручення ОСОБА_3 надав ОСОБА_9
оригінали усіх правовстановлюючих
документів на квартиру АДРЕСА_2, що
спростовує доводи позивача щодо його
необізнаності про вчинення договору
дарування у 1994 році.

Крім того, з рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2010
року за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
усунення перешкод у здійсненні права
власника, виселення та встановлення
порядку виконання рішення, яким
задоволені позовні вимоги ОСОБА_8 та
яке набрало законної сили, вбачається
що відповідачі заперечували проти
заявленого позову з тих підстав, що, на
їх думку, зміна власника житла не
позбавляє їх права на користування
спірною квартирою. При цьому
зустрічний позов Громадської
правозахисної організації (далі ГПО)
«Щит» в інтересах відповідачів було
заявлено лише у лютому 2010 року, а 07
липня 2010 року ухвалою суду провадження
за зустрічним позовом було закрито у
зв'язку з відмовою ГПО «Щит»від позову,
що також свідчить про те, що на той час
вони погодились з правом власності
ОСОБА_8 на спірну квартиру, та не стали
його оспорювати.

Оскільки договір дарування був
укладений у 1994 році, то правовідносини
сторін регулюються Цивільним Кодексом
України 1963 року.

Відповідно до ст. 57 ЦК України, угода,
укладена внаслідок обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди, яку
громадянин був змушений укласти на
вкрай невигідних для себе умовах
внаслідок збігу тяжких обставин, може
бути визнана недійсною за позовом
потерпілого або за позовом державної
чи громадської організації.

У п.п. 11, 12 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 3 від 28.04.1978 року «Про
судову практику у справах про визнання
угод недійсними» (який діяв на час
виникнення правовідносин сторін) було
надано роз'яснення щодо застосування
ст. 57 ЦК Української РСР, відповідно до
якого при вирішенні позовів про
визнання угоди недійсною на підставі
ст. 57 ЦК, суди повинні мати на увазі, що
такі вимоги можуть бути задоволені при
доведеності фактів обману, насильства,
погрози, зловмисної угоди представника
однієї сторони з другою стороною або
збігу тяжких для сторони обставин і
наявності їх безпосереднього зв'язку з
волевиявленням сторони укласти угоду
на вкрай невигідних для неї умовах. Під
обманом у таких випадках слід розуміти
умисне введення в оману учасника угоди
шляхом повідомлення відомостей, що не
відповідають дійсності, або
замовчування обставин, що мають
істотне значення для угоди, що
укладається.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позивачами не надано жодних доказів,
які би свідчили про недійсність
правочину, також позивачами не
доказано, що договір дарування був
укладений під впливом обману, навпаки
матеріали справи свідчать про те, що
спірний договір був укладений
відповідно до вимог закону та не
суперечив волевиявленню ОСОБА_3.

Що стосується позовних вимог щодо
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом недійсним, то суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що позивач не обґрунтував на
підставі чого зазначене свідоцтво має
бути визнано недійсним.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане не мала права на
спадкування, а також в інших випадках
встановлених законом.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
позивачами не надано ніяких доказів
щодо фіктивності правочину, укладеному
між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 12 серпня 2008 року, а
звернення останньої в листопаді 2008
року з позовом до позивачів про
усунення перешкод у здійсненні права
власника та виселення навпаки свідчить
про її бажання реалізувати своє право
власності.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
усі зазначені обставини судом першої
інстанції при ухвалені рішення були
враховані, суд надав належну оцінку
доказам та ухвалив законне,
обґрунтоване рішення, яке скасуванню
не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 25 квітня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.І. Сватаненко