Справа № 462/2-490/11
Головуючий у 1 інстанції: Палюх
Провадження № 22-ц/783/76/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» на рішення Залізничного
районного суду м. Львова від 25 березня
2013 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, -

в с т а
н о в и л а:

В лютому 2010 року Публічне акціонерне
товариство «ПроКредит Банк»
звернулося в суд з вищезазначеним
позовом, уточнивши який просить
стягнути з відповідача заборгованість
в сумі 412 373 грн. 79 коп. Свої позовні
вимоги мотивує тим, що 30.08.2006 року між
ЗАТ «ПроКредит Банк» (правонаступником
якого є ПАТ «ПроКредит Банк», далі -
Банк) і ОСОБА_5 було укладено Рамкову
угоду № 0469, за умовами якої Банк
зобов?язувався здійснювати
кредитування ОСОБА_5 у межах ліміту
кредитування - 100000 дол. США терміном на
120 місяців. На підставі вказаної
Рамкової угоди 30.08.2006 року між Банком та
ОСОБА_5 було укладено Договір про
надання траншу № 3.13987/0469, за яким ОСОБА_5
було надано грошові кошти в сумі 15 000
дол. США на строк користування 60
місяців із сплатою відсотків у розмірі
17 % річних, виходячи з 360 календарних
днів у році. Для забезпечення виконання
умов Рамкової угоди № 0469 та Договору
про надання траншу № 3.13987/0469, 30.08.2006 року
між Банком та ОСОБА_2 було укладено
Договір поруки № 0469-ДП-1, а з ОСОБА_6
договори поруки № 0469-ДП від 30.08.2006 року
та № 0469-ДП-2 від 26.11.2008 року. Проте ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, а 21.05.2012 року між
Банком та ОСОБА_6 було укладено договір
про припинення договорів поруки, тому
Банк, відповідно до умов договору,
просить стягнути з ОСОБА_2 станом на
31.07.2012 року заборгованість, що
становить 412 373 грн. 79 коп., з яких 46439 грн.
01 коп. - заборгованість по кредиту, 29188
грн. 20 коп. - заборгованість по сплаті
відсотків та 336746 грн. 58 грн. - пеня.

Зазначеним рішенням районного суду в
позові Публічного акціонерного
товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості у розмірі
412 373 грн. 79 коп. відмовлено.

Рішення оскаржило ПАТ «ПроКредит Банк»
в особі представника Щербакова І.І., яка
зазначає, що не погоджується з
рішенням, вважає його ухваленим з
порушенням норм матеріального і
процесуального права. Стверджує, що суд
вийшов за межі позовних вимог, чим
порушив вимоги ст. ст. 10, 11 ЦПК України.
Задовольняючи клопотання про
призначення судово-почеркознавчої
експертизи, суд проігнорував ст. ст. 58, 59
ЦПК України, якими передбачено, що
докази які не стосуються справи й
предмета доказування або якими не
можуть бути підтверджені певні
обставини справи судом не повинні
прийматися, а тому висновок
судово-почеркознавчої експертизи № 421
від 19.02.2013 року є неналежним доказом,
оскільки предметом доказування є
наявність заборгованості по кредиту, а
не дійсність чи недійсність договорів.
Крім цього, даний висновок, який
покладений в основу рішення не
відповідає вимогам Інструкції про
призначення та проведення судових
експертиз та експертних досліджень від
08.10.1998 року, оскільки почеркознавча
експертиза була проведена експертом на
підставі недостатньої кількості
вільних та експертиментальних зразків
підписів ОСОБА_2, а саме досліджено
чотири документи, які містять вільні
зразки підписів та лише один аркуш з
експертиментальним зразком підпису.
Експертом не зауважено, що
досліджувані вільні зразки не
відповідають об'єкту по часу виконання,
за змістом та формою документа, а
експериментальні відібрані в один
етап. У зв'язку з цим, представником
позивача було завлено клопотання про
проведення повторної почеркознавчої
експертизи, у задоволенні якого суд
безпідставно відмовив. Просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
позов задовольнити.

Публічне акціонерне товариство
«ПроКредит Банк» повідомлене належним
чином, про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення йому
поштового відправлення (а.с. 17 т. 2), в
судове засідання апеляційної
інстанції свого представника не
направило, причину неявки суду не
повідомило, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у його
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як встановлено судом, ЗАТ «ПроКредит
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«ПроКредит Банк» зобов'язувалося
здійснювати кредитування ОСОБА_5 у
межах ліміту кредитування - 100 000 дол.
США. терміном на 120 місяців, про що було
укладено рамкову угоду № 0469 від 30.08.2006
року (а.с. 6). Крім того, ОСОБА_5 було
надано грошові кошти в сумі 15 000 дол. США
на строк користування 60 місяців із
сплатою відсотків у розмірі 17 % річних,
виходячи з 360 календарних днів у році,
про що було укладено договір про
надання траншу № 3.13987/0469 та додаток № 1
до такого від 30.08.2006 року (а.с. 7-8, 9).

На забезпечення виконання ОСОБА_5
вказаних зобов?язань 30.08.2006 року між ЗАТ
«ПроКредит Банк» та ОСОБА_2 було
укладено договір поруки № 0469-ДП-1 (а.с.
14).

Такі ж договори поруки були укладені
30.08.2006 року та 26.11.2008 року між ЗАТ
«ПроКредит Банк» та ОСОБА_6, відповідно
№ 0469-ДП та № 0469-ДП-2 (а.с. 11-12, 13).

Згідно свідоцтва про смерть від 08.08.2012
року ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (а.с. 144).

З договору про припинення договорів
поруки від 21.05.2012 року вбачається, що
ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_6 за
взаємною згодою домовились з 21.05.2012
року припинити дію договору поруки №
0469-ДП від 30.08.2006 року та договору поруки
№ 0469-ДП-2 від 26.11.2008 року (а.с. 106).

В судовому засіданні районного суду
відповідач та його представник проти
позову заперечили та зазначили, що
ОСОБА_2 договір поруки № 0469-ДП-1 від
30.08.2006 року не підписував, а його підпис
в такому є підробленим, тому заявили
клопотання про призначення судової
почеркознавчої експертизи підпису на
договорі поруки № 0469-ДП-1 від 30.08.2006
року.

Відповідно до ухвали суду першої
інстанції від 16 жовтня 2012 року, судовим
експертом Львівського НДІ судових
експертиз МЮ України Гордон Л.В.
проведено судово-почеркознавчу
експертизу підпису на договорі поруки
№ 0469-ДП-1 від 30.08.2006 року. Згідно
висновку № 4216 судово-почеркознавчої
експертизи від 19.02.2013 року, підпис від
імені ОСОБА_2 розташований в графі
«Поручитель» перед словом «ОСОБА_2» в
договорі поруки № 0469-ДП-1 від 30.08.2006 року
виконаний не ОСОБА_2 а іншою особою (а.с.
164-165).

Відмовляючи в позові, районний суд
керувався тим, що відповідно до ч. 1 ст.
554 ЦК України у разі порушення
боржником зобов'язання, забезпеченого
порукою, боржник і поручитель
відповідають перед кредитором як
солідарні боржники, однак зазначив, що
на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України
зазначений вище висновок № 4216
судово-почеркознавчої експертизи від
19.02.2013 року є належним і допустимим
доказом, - та прийшов до висновку, що
немає підстав для стягнення з ОСОБА_2 як
поручителя заборгованості за рамковою
угодою № 0409 від 30.08.2006 року та договором
про надання траншу № 3.13987/0469 від 30.08.2006
року.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
Публічного акціонерного товариства
«ПроКредит Банк» заявив клопотання про
призначення повторної
судово-почеркознавчої експертизи
підпису у Договорі поруки № 0469-ДП-1 від
30 серпня 2006 року, проведення якої
доручити, як зазначалось у суді першої
інстанції, - експертам
Дніпропетровського НДІ судових
експертиз, стверджуючи при цьому, що
висновок судово-почеркознавчої
експертизи складений 19 лютого 2013 року
Львівським НДІ судових експертиз є
незаконним з підстав, зазначених в
клопотанні до суду першої інстанції
про призначення повторної
почеркознавчої експертизи від 25.03.2013
року (а.с. 190), у якому районний суд
безпідставно відмовив, та підстав,
наведених в апеляційній скарзі.

Ухвалою апеляційного суду від 28 жовтня
2013 року висновок судово-почеркознавчої
експертизи складений 19 лютого 2013 року
Львівським НДІ судових експертиз МЮ
України - визнано сумнівним та,
зважаючи на те, що представник позивача
не заперечував проти проведення такої
будь-якою іншою експертною установою
крім Львівського НДІ судових
експертиз, призначено повторну
судово-почеркознавчу експертизу,
проведення якої доручено
Тернопільському відділенню Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз.

Згідно висновку судового експерта за
результатами проведення додаткової
судово-почеркознавчої експертизи №
5813/13-22 від 04.12.2013 року - підпис від імені
ОСОБА_2 у примірнику Договору поруки №
0469-ДП-1 від 30 серпня 2006 року (а.с. 156)
виконано самим ОСОБА_2. Підпис від імені
ОСОБА_2 у другому примірнику Договору
поруки № 0469-ДП-1 від 30 серпня 2006 року
(а.с. 41) виконано самим ОСОБА_2 (а.с. 246-251 т.
1).

За таких обставин, колегія суддів не
може погодитись з підставою відмови у
позові, яку зазначив суд першої
інстанції, виходячи з наступного.

Згідно частини 4 статті 25 ЦК України
цивільна правоздатність фізичної
особи припиняється у момент її смерті.

Частиною 1 статті 527 ЦК України
передбачено, що боржник зобов?язаний
виконати свій обов?язок особисто, якщо
інше на встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов?язання чи звичаїв ділового
обороту.

За положеннями ст. ст. 553, 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов?язку. У разі
порушення такого зобов?язання боржник
і поручитель відповідають як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 523 ЦК України порука
або застава, встановлена іншою особою,
припиняється після заміни боржника,
якщо поручитель або заставодавець не
погодився забезпечувати виконання
зобов?язання новим боржником.

Згідно із ч. 3 ст. 559 ЦК України порука
припиняється у разі переведення боргу
на іншу особу, якщо поручитель не
поручився за нового боржника.

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов?язків (спадщина) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов?язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі
смерті фізичної особи, боржника за
зобов?язанням у правовідносинах, що
допускають правонаступництво в
порядку спадкування, обов?язки
померлої особи (боржника) за загальним
правилом переходять до іншої особи - її
спадкоємця; таким чином відбувається
передбачена законом заміна боржника за
зобов?язанням.

Судом установлено, що згідно з
укладеним 30 серпня 2006 року договором
поруки № 0469-ДП-1 ОСОБА_2 поручився за
виконання ОСОБА_5 його зобов?язань за
рамковою угодою № 0469 від 30.08.2006 року та
договором про надання траншу № 3.13987/0469
від 30.08.2006 року на суму 15000 дол. США (а.с.
156).

Не виконавши своїх зобов?язань за
рамковою угодою та договором про
надання траншу, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1
помер, а ОСОБА_2 відмовився добровільно
повернути борг.

Таким чином, зобов?язання ОСОБА_5 за
рамковою угодою та договором про
надання траншу припинилися у зв?язку з
його смертю. Дані правовідносини
допускають правонаступництво в
порядку спадкування.

Оскільки спірний договір поруки не
передбачає відповідальності ОСОБА_2 за
виконання рамкової угоди та договору
про надання траншу новим боржником, то
порука є припиненою.

За таких обставин рішення районного
суду, як таке, що ухвалене неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у позові із зазначених вище
підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «ПроКредит
Банк» - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 25 березня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

В позові Публічного акціонерного
товариства «ПроКредит Банк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.