Справа № 361/7383/2013-ц Головуючий у І
інстанції Пухна О.М.Провадження №
22-ц/780/1914/14 Доповідач у 2
інстанції ДаценкоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

03 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Ігнатченко Н.В.,

при секретарі Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 16 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Ідея Банк", третя особа ОСОБА_2 про
визнання кредитного договору та
договору застави недійсними,

встановила:

У серпні 2013 року позивач ПАТ "Ідея Банк"
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в
якому просив стягнути з відповідачки
заборгованість за кредитним договором,
укладеним між сторонами 17.10.2008 року, в
розмірі 174921,25 грн.

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із зустрічною позовною заявою,
позовні вимоги якої обґрунтовувала
тим, що 17 жовтня 2008 року між ПАТ «Плюс
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«Ідея Банк», та ОСОБА_1 укладений
кредитний договір № 873.7011, за умовами
якого банк надав їй кредит в розмірі 16711
доларів США терміном до 17 жовтня 2015
року на придбання транспортного засобу
автомобіля Dacia Logan (седан) 2008 року
випуску та на оплату інших витрат зі
сплатою 15,00% річних відповідно до
графіку погашення кредитного договору,
передбаченого додатком № 1 до даного
договору. 17 жовтня 2008 року між
сторонами укладений договір застави
транспортного засобу.

Вважає, що зазначений кредитний
договір укладено з порушенням норм
чинного законодавства, оскільки
договір був підписаний нею під впливом
обману з боку банку, сторонами фактично
не було досягнуто згоди з усіх істотних
умов договору, оскільки узгоджені у
договорі розміри відсоткової ставки за
кредитом, ціни договору та розмір
фактичного здорожчання кредиту в кінці
періоду кредитування не відповідають
фактично встановленим у договорі
розмірам. Кредитором при укладанні
кредитного договору свідомо було
введено її в оману щодо розміру
щомісячного платежу, розміру
здорожчання кредиту та кінцевої суми,
яку споживач має сплатити на виконання
умов кредитного договору, які склались
з нарахувань банку, витрат на
страхування тощо. У зв'язку з
вищенаведеним позивачка просила
визнати недійсними кредитний договір
та договір застави транспортного
засобу від 17.10.2008 року з моменту їх
укладення. Позов заявила з підстав,
передбачених ст. ст. 203, 216, 229, 230 ЦК
України.

Ухвалою Броварського міськрайонного
суду Київської області суду від 16
грудня 2013 року позовну заяву
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
залишено без розгляду з підстав,
передбачених ст. ст. 169, 207 ЦПК України.

Заочним рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Ідея Банк", третя особа ОСОБА_2 про
визнання кредитного договору та
договору застави недійсними
відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, посилаючись на
неповне з"ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.
Суд не врахував того, що відповідно до
договору купівлі-продажу автомобіля
загальна його вартість становить 82000
грн., відповідно до п. 2 даного договору
оплата за товар відбувається в
наступному порядку: перший внесок 10250
грн. та залишкова вартість в розмірі 71750
грн. Тобто, при укладенні кредитного
договору позивачка була впевнена, що
71750 грн. це і є 16711 доларів США, але банк
обманним шляхом збільшив суму кредиту
на 2088,74 доларів США.

Таким чином, судом неправильно
встановлені обставини правовідносин
між нею та банком, оскільки при
ухваленні рішення не враховано те, що
банк обманним шляхом збільшив суму
кредиту на 10250 грн., що ануітентні
платежі розраховані неправильно і що
сума, зазначена у додатку № 2 до
договору, не відповідає реальній сумі
здорожчання кредиту на 10730,64 доларів
США.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд обґрунтовував свої
висновки відсутністю підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання недійсними кредитного
договору та договору застави
транспортного засобу, передбачених ст.
230 ЦК України.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

За правилами частин першої та третьої
ст. 203 ЦК України зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (частина перша
статті 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень п. 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними" від 06.11.2009 року № 9
відповідно до статей 229-233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення. Не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину. Не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно роз'яснень п. 20 зазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України правочин визнається вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Встановлено, що 17 жовтня 2008 року між ПАТ
«Плюс Банк», правонаступником якого є
ПАТ «Ідея Банк», та ОСОБА_1 укладений
кредитний договір № 873.7011, за умовами
якого банк надав ОСОБА_1 кредит в
розмірі 16711 доларів США строком до 17
жовтня 2015 року для придбання
транспортного засобу автомобіля Dacia Logan
(седан) 2008 року випуску та на оплату
інших витрат зі сплатою 15,00% річних
відповідно до графіку погашення
кредитного договору, передбаченого
додатком № 1 до даного договору. 17
жовтня 2008 року між сторонами укладений
договір застави транспортного засобу.
В цей же день між сторонами укладено
додаток № 2 до кредитного договору,
яким була розкрита додаткова
інформація позичальнику про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту. Зазначені угоди підписані
сторонами без застережень.

Суд першої інстанції встановлено, що в
судовому засіданні позивачка
підтвердила факт ознайомлення та
підписання договору між сторонами,
додатку № 1 до кредитного договору, де
чітко викладений графік погашення
платежів, додатку № 2 до кредитного
договору. При їх підписанні жодних
зауважень чи заперечень з боку
позивачки не подавалося. Крім того,
будь-якої прихованої інформації при
укладенні вказаних договорів не
встановлено.

Судом встановлено, що фактично в даному
випадку позивачка заперечує ціну
позову у зв'язку з неправильним
розрахунком заборгованості, а не сам
зміст кредитного договору та його
умови.

Встановлено, що позивачка не надала
суду належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що вона уклала
кредитний договір під впливом
навмисного введення відповідачем її в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину, тобто наявності
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких позивачку
введено в оману, і самого факту обману.

Зважаючи на викладене, суд дійшов
вірного висновку про відсутність
підстав для задоволення позовних вимог
про визнання кредитного договору та
договору застави транспортного засобу,
укладених між сторонами, недійсними з
підстав, передбачених ст. 230 ЦК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду про
відмову в позові, рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права і не може бути
скасовано з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді