АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1854/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Тананайська Ю. А. Доповідач -
Григорченко Е.І. Категорія 57
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі -Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 26 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа Виконавчий комітет
Марганецької міської ради про
зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною
скаргою на рішення Марганецького
міського суду Дніпропетровської
області від 26 грудня 2013 року, де ставить
питання про його скасування,
посилаючись на те, що рішення ухвалено
з порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Рішенням Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 26 грудня
2013 року відмовлено ОСОБА_2 у
задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_4 має у власності будинок АДРЕСА_1,
та є користувачем земельної ділянки.

ОСОБА_3 має у власності будинок АДРЕСА_2.

За межами виділеної земельної ділянки,
на території вулиці Дружба, біля
огорожі ОСОБА_3 загородив частину
території, чим створив аварійні умови
для проїзду автотранспорту.

Жителі вулиці Дружби в м. Марганець -
ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
звернулися із заявою до міського
голови з приводу загородження ОСОБА_3
прилеглої території, користування
земельною ділянкою як городом,
встановлення воріт на власній огорожі,
що перешкоджає руху транспорту.

19 лютого 2013 року комісія Виконавчого
комітету, з участю інспектора ДАІ
Марганецького МВ ГУМВСС встановила, що
ОСОБА_3 порушені вимоги п.3.19 ДБН та п.12
Правил благоустрою м. Марганець,
рекомендувала прибрати самовільну
встановлену огорожу від проїзної
частини вул. Дружби.

Відповідач до адміністративної
відповідальності не притягувався.

Враховуючи встановлені обставини, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про відмову у позові, оскільки вимогу
про зобов'язання вчинити певні дії на
території міської землі, заявлені
неналежним позивачем.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, апеляційний суд не находить
підстав для задоволення скарг та
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному об'ємі з'ясував права
та обов'язки сторін, обставини справи,
перевірив доводи сторін та дав їм
належну правову оцінку. Висновки суду
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами та
поясненнями учасників процесу.

При вище наведених обставинах справи,
суд першої інстанції, відповідно до ст.
ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст. 16, 17, 18, 19, 21
Закону України "Про автомобільні
дороги", ст.ст. 6, 9 Закону України "Про
дорожній рух", ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК
України, прийшов до обґрунтованого
висновку про відмову у позові.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі,
що суд не захистив права та інтереси
позивача, який не може безпечно
рухатися по вулиці, не є підставою для
скасування рішення суду з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 16, 17, 18 Закону України
"Про автомобільні дороги" вулиці і
дороги міст та інших населених пунктів
знаходяться у віданні органів
місцевого самоврядування і є
комунальною власністю. Управління
функціонуванням та розвитком вулиць і
доріг міст та інших населених пунктів
здійснюється відповідними органами
місцевого самоврядування, у віданні
яких вони знаходяться. Складовими
вулиць і доріг міст та інших населених
пунктів є: проїзна частина вулиць і
доріг, трамвайне полотно, дорожнє
покриття, штучні споруди, споруди
дорожнього водовідводу, технічні
засоби організації дорожнього руху,
зупинки міського транспорту, тротуари,
пішохідні та велосипедні доріжки,
зелені насадження, наземні та підземні
мережі.

Згідно ст. 6 Закону України "Про
дорожній рух" встановлено, що до
компетенції міської та районної Ради
народних депутатів і міської та
районної виконавчої влади у сфері
дорожнього руху належать, зокрема,
організація будівництва,
реконструкції, ремонту та утримання
автомобільних доріг, вулиць,
залізничних переїздів; керівництво та
контроль за діяльністю підприємств,
установ і організацій незалежно від
форм власності та господарювання за
виконанням вимог законодавства, рішень
органів державної виконавчої влади про
дорожній рух і його безпеку.

Статтею 9 Закону України "Про дорожній
рух" визначено, що до компетенції
власників автомобільних доріг, вулиць
та залізничних переїздів або
уповноважених ними органів у сфері
дорожнього руху належить: - розробка
програм та здійснення заходів щодо
розвитку, удосконалення, ремонту та
утримання у безпечному для дорожнього
руху стані доріг, вулиць та залізничних
переїздів, зон відчуження; -
забезпечення безпечних, економічних та
комфортних умов дорожнього руху; -
термінове усунення пошкоджень на
автомобільних дорогах, вулицях та
залізничних переїздах; - організація
виконання встановлених вимог щодо
забезпечення безпеки дорожнього руху.

Згідно ст. 19 Закону України "Про
автомобільні дороги" визначені
основні обов'язки органів місцевого
самоврядування щодо управління
функціонування і розвитком вулиць і
доріг міст та інших населених пунктів,
серед яких: забезпечення безперервних,
безпечних, економічних та зручних умов
руху транспортних засобів і пішоходів
вулицями і дорогами міст та інших
населених пунктів; організація
будівництва, реконструкції, ремонту та
утримання вулиць і доріг міст та інших
населених пунктів за встановленими для
них будівельними нормами, державними
стандартами.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про
автомобільні дороги" органи місцевого
самоврядування, що управляють
функціонуванням та розвитком вулиць і
доріг міст та інших населених пунктів,
відповідають за стан вулиць і доріг та
інших населених пунктів відповідно до
діючих норм, у тому числі щодо безпеки
руху транспортних засобів і пішоходів;
якість робіт з проектування,
будівництва, реконструкції, ремонту та
утримання вулиць і доріг міст та інших
населених пунктів; тощо.

З наведеного вбачається, що органи
місцевого самоврядування відповідають
за стан вулиць і доріг, які є
комунальною власністю, відповідно до
діючих норм законодавства, у тому числі
щодо безпеки руху транспортних засобів
і пішоходів.

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (стаття 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (частина перша
статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, а саме: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що обраний
позивачем спосіб захисту своїх прав не
відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 ЦК України
і не є ефективним засобом правового
захисту.

Посилання апелянта на те, що виконком
та ГАІ, склавши акт та направивши
припис, вичерпали свої повноваження, не
можуть бути прийняті до уваги та бути
підставою для скасування рішення,
оскільки саме на органи місцевого
самоврядування покладені законом
обов'язки щодо утримання доріг, та в
разі порушення вимог щодо утримання
доріг органи місцевого самоврядування
повинні, відповідно, реагувати та
усувати порушення, передбаченим
законодавством шляхом. Та в разі
невиконання своїх обов'язків щодо
утримання доріг та вулиць, на яких
небезпечно рухатися, повинні нести
відповідальність.

Отже, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову у
позові.

Посилання позивача на те, що
відповідач, встановивши огорожу біля
проїзної частини вулиці, порушив
вимоги п. 3.19 ДБН 360-92", про що зазначено в
акті, а саме, що огорожа присадибних
ділянок не повинна виступати за
червону лінію вулиці, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки, в даному випадку, встановлена
огорожа не є огорожею присадибної
ділянки відповідача, так як зазначена
огорожа встановлена за межами ділянки
відповідача: на землі, яка належить
територіальній громаді міста.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог ст.
ст. 57 - 60 ЦПК України.

Проте, належні та допустимі докази, які
б підтверджували, що внаслідок
порушення відповідачем вимог ДБН, які
зазначені в акті, порушені права чи
інтереси саме позивача, суду не надано.

Не можуть бути підставою для
скасування оскаржуваного рішення суду
посилання апелянта на рішення суду від
02.11.2010 року, яким позивач був
зобов'язаний вчинити певні дії,
оскільки зазначене рішення не є
преюдиціальним.

Районний суд розглянув справу у
відповідності із вимогами ст. ст. 10, 11, 60
ЦПК України про змагальність сторін та
диспозитивність цивільного
судочинства, в межах заявлених вимог та
на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не
встановлено порушень матеріального
або процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування рішення
суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за
необхідне апеляційні скарги відхилити,
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги і заявлених вимог
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Марганецького міського суду
Дніпропетровської області від 26 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: