Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Ступіна Я.Ю.
Справа № 416/2695/13-ц
Провадження № 22ц/782/1984/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 р. Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого Ступіної Я. Ю.,

суддів: Коновалової В. А., Темнікової В.
І.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Лутугинського районного суду
Луганської області від 11 квітня 2014 р. у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ПАТ КБ "Приватбанк" за участю третьої
особи ОСОБА_3 про визнання недійсними
кредитного договору та договору
іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Лутугинського районного суду
Луганської області від 11.04.2014 у
задоволенні позову відмовлено за
необгрунованістю.

В апеляційній скарзі позивачка,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

В судове засідання особи, які беруть
участь у справі, не з'явилися, що згідно
ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає
розглядові справи, оскільки про час і
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи,
23.05.2007 між сторонами було укладено
кредитний договір № DN80FI00000071, за яким
відповідач як „Банк" видав позивачці
як „Позичальнику", що діє на підставі
особистого волевиявлення, кредитні
кошти у вигляді поновлюваної лінії у
розмірі 85 000,00 доларів СІІІА з кінцевим
терміном повернення 22.05.2027 включно на
придбання нерухомості, а також у
розмірі 5 950,00 доларів США на сплату
одноразової комісії, а також у розмірі
17 170,00 доларів США на сплату страхових
платежів у випадках та згідно порядку
передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 даного
договору зі сплатою за користування
кредитом відсотків у розмірі 0,83% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 0,3 %
від суми виданого кредиту щомісяця в
період сплати та інші платежі.
Погашення заборгованості за цим
кредитним договором, яка складається
із заборгованості по кредиту,
відсоткам, винагороди, повинно
здійснюватися щомісяця у сумі 1 156,47
доларів СІІІА.

В забезпечення виконання зобов'язань
позивачки як Позичальника перед
відповідачем як Банком за цим
кредитним договором між сторонами
укладено іпотечний договір 23.05.2007,
посвідчений приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, реєстр №763, за яким
позивачка надала відповідачу в іпотеку
житловий будинок АДРЕСА_1, з
накладенням заборони відчуження
нерухомого майна, реєстр № 764.

Іншим забезпеченням виконання
зобов'язань за цим кредитним договором
є договір поруки № DN80FI00000071, укладений
23.05.2007 року між банком та третьою особою
у справі ОСОБА_3

Відмовляючи в задоволені позову про
визнання недійсними зазначених
кредитного договору та іпотечного
договору з підстав того, що кредит
видано та отримано в іноземній валюті,
суд виходив з відсутності правових
підстав для цього.

Такі висновки суду є законним і
обґрунтованими.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст.192 та ч.3 ст.533 ЦК України
використання іноземної валюти, в тому
числі при здійснені розрахунків на
території України за зобов'язаннями,
допускається у випадках, в порядку та
на умовах, встановлених законом.
Законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю, є
Декрет Кабінету Міністрів України "Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю" (далі - Декрет).

Згідно ст. 2 Закону України "Про банки і
банківську діяльність" кошти - це гроші
у національній або іноземній валюті.
Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Відповідно до ст. 5 Декрету операції з
валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій Національного
банку України. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральної ліцензії) на
здійснення операцій з валютними
цінностями відповідно до п. 2 ст. 5
Декрету. Вимога щодо необхідності
отримання індивідуальної ліцензії на
здійснення операцій з валютними
цінностями встановлена п. "в" ч. 4 ст. 5
Декрету, якщо терміни і суми кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі.

Однак на цей час такі терміни і суми
кредитів в іноземній валюті
законодавцем не визначено.

Згідно із п.1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
№ 483 та зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 09.11.2004 за № 1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
України видав йому ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Згідно роз'яснень в п.10, п.11 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 „Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин"
згідно зі статтею 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК передбачено, що іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом. Отже,
банк як фінансова установа, отримавши
у встановленому законом порядку
(статті 19, 47 Закону України "Про банки і
банківську діяльність") банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків" є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання). Щодо вимог підпункту "в"
пункту 4 статті 5 цього Декрету, який
передбачає наявність індивідуальної
ліцензії Національного банку України
на здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами. У разі виникнення спору щодо
отримання сторонами кредитного
договору індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "Про
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій). У
зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої у
встановленому порядку.

Згідно з ліцензією № 22, виданою
Національним банком України 04.12.2001, а в
наступному 29.07.2009, дозволом № 22-2 НБУ від
29.07.2003 та додатком до дозволу № 22-2 НБУ, а
в наступному 29.07.2009, позивач як Банк має
право на здійснення валютних операцій.

Виходячи з наведеного, суд дійшов
правильного висновку, що надання
відповідачем позивачеві кредиту в
іноземній валюті, отримання
розрахунків за ним в іноземній валюті
повністю відповідає нормам діючого
законодавства України. Крім того,
колегія суддів бере до уваги, що
позивачка особисто підписавши
оспорюванні договори виключно на
добровільних засадах, погодилась з їх
умовами, а тому була обізнана про
порядок і розмір погашення кредиту.
Оскільки у суду відсутні підстави для
визнання недійсним кредитного
договору, то відповідно у суду були
відсутні підстави і для визнання
недійсним іпотеченого договору, вимоги
про що є похідними від вимог про
визнання недійсним кредитного
договору.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Таким чином рішення суду ухвалене з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст.303, 307, 308, 314-315, 319, 325 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лутугинського районного суду
Луганської області від 11 квітня 2014 р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена протягом двадцяти днів з дня
її проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подання касаційної
скарги.

Головуючий

Cудді: