АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/4006/14 Справа: №
Головуючий 1 інстанції: Зуб Г.А.
Доповідач: Малінська
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Тичкової О.Ю.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Київського районного суду м.
Харкова від 24 квітня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті
особи: приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання недійсним та
фіктивним договору,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що
сторони перебували у шлюбі з 2009 року по
листопад 2013 року та до середини квітня
2013 року проживали разом. 29 листопада 2011
року сторонами було укладено договір
дарування, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі № 2402. Відповідно до цього
договору позивач передав у власність, а
відповідачка прийняла однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1. Цей договір
дарування не відповідає вимогам ст.234
ЦК України і є фіктивним, оскільки його
було укладено на прохання відповідачки
та ОСОБА_2 не мав наміру передавати у
власність спірну квартиру за життя, а
підписав його лише для того, щоб
відповідачка змогла зареєструвати
право власності на цю квартиру у разі
його смерті. Позивачка ввела його в
оману, у зв'язку з чим ОСОБА_2 просив
визнати фіктивним договір дарування
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
укладений 29 липня 2011 року між
сторонами, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі № 2402 з моменту його укладення.

Рішенням Київського районного суду м.
Харкова від 24 квітня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 29
липня 2011 року сторонами було укладено
договір дарування, за яким ОСОБА_2
передав у власність ОСОБА_3
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
укладений 29 липня 2011 року (а.с.8).

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона (дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2
ст.719 ЦК України).

Згідно до ч.5 ст. 203 ЦК України
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків ,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною(сторонами) вимог ,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою
статті 203 ЦК України.

Саттею 234 ЦК України , частиною першою
передбачено , що фіктивним є правочин ,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків , які обумовлюються
цим правочином.

Позивач вважає, що даний договір
дарування є фіктивним, оскільки він не
мав наміру її відчужувати, а зробив це
тому, що відповідач ввела його в оману.
Доказом фіктивності договору є той
факт, що навіть і після його укладення,
29 липня 2011 року, ОСОБА_2 продовжував
ставитися до спірної квартири , як до
своєї, користувався та розпоряджався
нею на свій розсуд. Крім того,
відповідач зареєструвала право
власності на квартиру лише через два
роки після укладення договору
дарування, що також підтверджує його
фіктивність.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» для
визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Матеріали справи не містять
доказів на підтвердження того, що
позивач не мав наміру укладати договір
дарування спірної квартири.

Свобода договору передбачена ст.627 ЦК
України. Відповідно до статті 6 ЦК
України сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

З пункту 4 договору дарування спірної
квартири вбачається, що сторонам
нотаріусом роз'яснені та зрозумілі
вимоги законодавства щодо змісту,
значення й наслідків правочину, що ними
укладається. Крім того, сторони
підтвердили, що цей договір не носить
характеру фіктивного чи удаваного
правочину, тобто є таким, що
передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України.
Договір підписано сторонами особисто
(а.с.8).

Послання позивача на те, що реєстрацію
права власності спірної квартири
здійснено відповідачкою після спливу
двох років після укладення договору, що
також є підставою вважати його
фіктивним, не може бути визнано
обґрунтованим, оскільки за правилами
ч.3 ст.640 ЦК України договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення.

Крім того, після укладення договору
дарування, всі умови правочину були
виконані сторонами у повному обсязі.
Позивач передав, а відповідач прийняла
нерухоме майно у власність, було
проведено державну реєстрацію прав на
нерухомість, право власності на спірну
квартиру було зареєстроване на ім'я
відповідачки у КП «Харківське МБТІ».

Нормами цивільного права не
передбачено строк для державної
реєстрації права власності на
нерухоме майно.

Є необґрунтованим і посилання
позивача на те, що до складу
подарованої квартири, яка знаходиться
у будинку готельного типу, увійшло і
інше майно, яке належить на праві
спільної сумісної власності також і
іншим особам - співвласникам квартир
другого поверху будинку, а саме:
допоміжні приміщення квартири № 10 -
кухня, вбиральня та коридор. Відповідно
до свідоцтва про право власності на
житло позивачу належала на праві
власності спірна квартира, загальною
площею 15, 2 кв. м, (а.с.11). Згідно
технічного паспорту загальна площа
приватизованої частини квартири
складає 15,2 кв. м (а.с.9). Саме цю квартиру
він і подарував згідно договору від 29
липня 2011 року.

Таким чином, відсутні докази на
підтвердження умислу сторін на
укладення фіктивного договору, а тому
він не може бути визнаний недійсним.

На підставі наведеного , судова колегія
вважає ,що суд першої інстанції
правильно оцінивши наявні в матеріалах
справи докази , прийшов до вірного
висновку щодо відмови у задоволенні
позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.297, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 24 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення ,
але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
діб з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -