Справа № 454/3097/13
Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/2538/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Левика
Я.А.,

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

у відсутності учасників процесу,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
«Степова» на рішення Сокальського
районного суду Львівської області від
11 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної, спричиненої ушкодженням
здоров'я про виконанні трудових
обов'язків, внаслідок професійного
захворювання, -

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся з позовом в суд до
відповідача ДП «Львіввугілля» про
стягнення 30000 грн. відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання.

Позовні вимоги обґрунтовані тим,
що в період з 04.07.1983 року по 22.02.1996 року
він працював на різних роботах в
підземних умовах на шахті №10
«Великомостівська». У зв'язку із
тривалою роботою в особливо шкідливих
умовах праці в нього значно погіршився
стан здоров'я, внаслідок чого
неодноразово звертався за медичною
допомогою. Висновком МСЕК від 16.04.1996
року йому встановлено ІІІ групу
інвалідності та 55% втрати
працездатності.

Оскаржуваним рішенням
Сокальського районного суду
Львівської області позов задоволено
частково, стягнуто з ДП «Львіввугілля»
в користь ОСОБА_2 5000 грн. відшкодування
моральної шкоди та в дохід держави 114,70
грн. судових витрат, в задоволенні
решти вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило ДП
«Львіввугілля» в особі ВП «Шахта
«Степова», в апеляційній скарзі
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові. Зазначає, що суд не врахував, що
позивачу 16.04.1996 року відповідно до
довідки МСЕК вперше встановлено 55 %
втрати працездатності та 3-тю групу
інвалідності, відповідно з цього часу
він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права. А тому
поза увагою суду залишились вимоги
ст. 233 КЗпП України, якою визначено
тримісячний строк звернення до суду
за захистом порушеного права. На час
виникання у позивач права на звернення
до суду з вказаними вимогами діяв ЦК 1963
року і ст. 71 встановлювався трирічний
строк звернення відповідно і такий
сплив 16.06.1999 року, тому в силу вимог
ст. 80 цього ж Кодексу, суд вправі був
відмовити у позові. Суд в повному
обсязі не оцінив подані позивачем
документи, не врахував практику
судів щодо визначення розміру
моральної шкоди, що в кінцевому
призвело до винесення незаконного
рішення. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у позові (а.с. 63-64).

Сторони у справі в судове
засідання не з'явилися, хоча належним
чином повідомлені про час та місце
розгляду справи, тому відповідно до ч.2
ст.197 ЦПК України фіксація судового
засідання за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла наступних висновків.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції
виходив з того, що позивач з 04.07.1983р. по
22.02.1996р. працював на шахті №10
«Великомостівська», виконував роботу
підземного гірничого робітника та
столяра.

Наказом № 89-к від 22.02.1996 р. він
звільнений з роботи на підставі п. 4 ст.
40 КЗпП України (а.с.11, копія
трудової книжки).

Згідно довідки МСЕК від 16.04.1996
р. серія 2-18 АЖ № 020521 позивачу вперше
визначено 55% втрати професійної
працездатності та третю групу
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва, дата наступного переогляду
03.04.1999 року (а.с. 16).

Довідкою МСЕК серія ЛВА-2 № 006023
від 17.05.2000 року позивачу ОСОБА_2
підтверджено третю групу інвалідності
та встановлено 50% втрати професійної
працездатності (а.с. 17).

У зв'язку із ушкодженням здоров'я,
позивач втратив професійну
працездатність та на тривалий час
позбавлений можливості повною мірою
реалізувати своє право на працю,
постійно відчуває фізичні страждання,
змушений проходити обстеження та
лікування у медичних закладах.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції при
визначенні розміру моральної шкоди у 5
000 гривень виходив з того, що обов'язок
відшкодувати моральну шкоду лежить на
відповідачу ДП «Львіввугілля»,
оскільки яка така спричинена
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійного захворювання.

При цьому суд дійшов вірного
висновку про те, що на час встановлення
ОСОБА_2 втрати професійної
працездатності, тобто на 16 квітня 1996
року, спірні правовідносини були
врегульовані ЦК УРСР 1963 року, Законом
України «Про охорону праці» ( Відомості
Верховної Ради України (ВВР), 1992, N 49,
ст.668 ) та Правилами відшкодування шкоди
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим органом
шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених Постановою КМУ №492 від
23.06.1993року (постанова втратила чинність
на підставі Постанови КМУ (807-2001-п) від
11.07.2001р.), які передбачали відшкодування
власником моральної шкоди у зв'язку з
ушкодженням здоров'я працівника.

При цьому суд, з посиланням на
положення п.11 Правил відшкодування
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом шкоди заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
вірно зазначив, що розмір моральної
шкоди не може перевищувати 200
мінімальних розмірів заробітної плати.

В той же час, визначаючи розмір
відшкодування моральної шкоди, суд
помилково виходив із розміру
мінімальної заробітної плати, що була
встановлена на час розгляду справи, а
саме в розмірі 1147 грн.

Суд першої інстанції не звернув
увагу на те, що розмір мінімальної
заробітної плати визначається на час
виникнення спірних правовідносин між
сторонами (16.04.1996 року), і саме на той час
чинною була спеціальна норма «Правила
відшкодування власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом шкоди
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків», які на час
постановлення судом рішення вже не
діяли.

Відповідно до ст.10 Закону України
«Про оплату праці», мінімальна
заробітна плата станом на квітень
1996 року становила 1 мільйон 500 тисяч
карбованців, що відповідно до Указу
Президента України №762 від 26.08.1996 року
«Про грошову реформу» становить 15
гривень.

Відтак, максимальний розмір
моральної шкоди за ушкодження здоров'я
під час виконання ОСОБА_2 трудових
обов'язків та втратою професійної
працездатності за висновком МСЕК від
16.04.1996 року буде становити 3000 гривень з
розрахунку 15 х 200 =3000 гривень.

У зв'язку з наведеним судова
колегія вважає, що рішення суду в
частині визначення розміру
відшкодування моральної шкоди слід
змінити та зменшити таке
відшкодування, визначивши його в
розмірі 3000 грн.

В той же час, безпідставними є
доводи апеляційної скарги ДП
«Львіввугілля» про необхідність
застосування судом терміну позовної
давності до вимог позивача, оскільки
відповідно до положень ст.63 ЦК УРСР в
редакції 1963 року (п.16 постанови Пленуму
ВСУ від 31.03.1995 року №4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної шкоди» до вимог що
випливають з порушення особистих
немайнових прав, строки позовної
давності не застосовуються .

З набранням чинності ЦК України
2004 року, позовна давність не
поширюється на вимогу про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю (п.3 ч.1 ст.268 ЦК України).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, про
наявність правових підстав для
відшкодування моральної шкоди
позивачу, однак визначив розмір
відшкодування всупереч ч.2 п.11 «Правил
відшкодування шкоди власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків».

Відповідно до п.3 ч.1 ст.307 ЦПК
України, за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення суду першої
інстанції.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення є: неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність змінити оскаржуване
рішення суду, зменшивши суму стягнення
з відповідача грошової компенсації
заподіяної моральної шкоди.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1
ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст..ст.316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
«Степова» задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 11 грудня 2013 року
в частині визначення розміру моральної
шкоди, яка підлягає стягненню з
відповідача на користь ОСОБА_2 змінити,
зменшивши суму такого стягнення, та
стягнути з державного підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_2 на
відшкодування моральної шкоди 3 000 (три
тисячі) гривень.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили
безпосередньо.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Береза В.І.

Левик Я.А.