Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси

у складі: головуючого
судді: Бондаря В.Я.

при секретарі: Іщик О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Фідобанк» про визнання
недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Фідобанк», у якому просив визнати
недійсним кредитний договір М_026/47/08 від
19.09.2008 року, укладений між ним та
відповідачем. При цьому посилався на
те, що 19.09.2008 року між Акціонерним
банком «Факторіал-Банк»,
правонаступником якого є ПАТ
«Фідобанк», та ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір № М_026/47_08 на
одержання кредиту у сумі 925 000, 00 доларів
США зі сплатою 12,5 % річних за
користування кредитом зі строком
повернення до 15.09.2015 року. Однак,
вважає, що вказаний договір є недійсним
з моменту його укладення, оскільки він
не відповідає умовам Закону України
«Про захист прав споживачів» і
Цивільного кодексу України. Вважає, що
при його підписанні банком були
порушені його законні права, кредитний
договір не відповідає його інтересам
та волі, оскільки йому надано кредит в
іноземній валюті (долари США), що
унеможливлювало використання коштів
за призначенням, оскільки в Україні
єдиним платіжним засобом є національна
валюта - гривня. Також, як на підставу
нікчемності кредитного договору
позивач посилається на невиконання
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо ненадання банком
інформації про умови та форми
кредитування, їх відмінності,
передбачення у кредитному договорі
умов, які суперечать законодавству та
інші порушення, які вводять в оману
позичальника, як споживача, та свідчать
про нечесну підприємницьку практику.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив суд
задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав, надав суду письмові
заперечення проти позову та пояснив,
що відсутні підстави для задоволення
позову, оскільки договір укладений
відповідно до вимог діючого
законодавства.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що Публічне
акціонерне товариство «Фідобанк»
створено внаслідок зміни найменування
ПАТ «СЕБ Банк» на підставі рішення
Загальних зборів Акціонерів від 07.06.2012
року та зміни найменування ВАТ «СЕБ
Банк» на підставі рішення Загальних
зборів Акціонерів від 23.03.2009 року та
зміни найменування Акціонерного банку
«АЖІО», зареєстрованого Національним
банком України 02.10.1991 року на підставі
рішення Загальних зборів Акціонерів
від 01.03.2006 року. Банк є правонаступником
всіх прав та обов'язків ПАТ «СЕБ Банк»,
ВАТ «СЕБ Банк» та Акціонерного банку
«АЖІО». 23.03.2009 року на підставі рішення
Загальних зборів Акціонерів банку був
затверджений передавальний акт, згідно
з яким були передані всі активи та
зобов'язання Акціонерного банку
«Факторіал-Банк». Зареєстрованого
Національним банком України 01.12.1992
року.

19 вересня 2008 року між Акціонерним
банком «Факторіал-Банк» та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір № М_026/47_08,
відповідно до якого банк надав
позивачу кредит у сумі 925 000, 00 доларів
США зі сплатою 12,5 процентів річних
строком користування з 19.09.2008 року по
15.09.2015 року. Відповідно до п.1.2 договору
кредит надається на наступні цілі:
поточні потреби. У відповідності до
п.3.3.5 договору, позичальник
зобов'язаний щомісячно сплачувати
кредитодавцю грошові у сумі відповідно
за Графіком погашення, що складається з
суми заборгованості за кредитом та
суми процентів за користування
кредитом, в строки та в порядку, що
визначені графіком погашення кредиту,
наведеного у Додатку № 1 до договору
(а.с. 9).

Тобто згідно істотних умов договору,
зобов'язання визначено в іноземній
валюті, що не заборонено чинним
законодавством.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів
України "Про систему валютного
регулювання і валютного контролю"
визначено, що валюта України є єдиним
законним засобом платежу на території
України, який приймається без обмежень
для оплати будь-яких вимог та
зобов'язань, якщо інше не передбачено
цим Декретом, іншими актами валютного
законодавства України.

Отже, чинне законодавство обмежує (а не
забороняє) застосування іноземної
валюти як засобу платежу в розрахунках
між резидентами і не містить приписів
щодо заборони на визначення грошових
зобов'язань в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 99 Конституції
України грошовою одиницею України є
гривня. Вказана стаття визначає
правовий статус гривні, але не
встановлює сферу її обігу, а статтею 192
ЦК України передбачено, що іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Частина 3 ст. 533 ЦК України встановлює,
що використання іноземної валюти, а
також платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Основним нормативним актом, який
забезпечує діяльність банківської
системи є Закон України "Про банки і
банківську діяльність".

Цей Закон дає визначення банківського
кредиту, як будь-якого зобов'язання
банку надати певну суму грошей,
будь-яка гарантія, будь-яке
зобов'язання придбати право вимоги
боргу, будь-яке продовження строку
погашення боргу, яке надано в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 Закону України
„Про банки і банківську діяльність" -
як кредитні у цій статті розглядаються
операції, зазначені у пункті 3 частини
першої та у пунктах 3-7 частини другої
статті 47 цього Закону.

Банк як фінансова установа, отримавши у
встановленому законом порядку (статті
19, 47 Закону України "Про банки і
банківську діяльність") банківську та
генеральну ліцензії на здійснення
валютних операцій або письмовий дозвіл
на здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року N 3024-VI "Про внесення
змін до деяких законів України щодо
регулювання діяльності банків" є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операцій, має право
здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання).

Пунктом 2 статті 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» встановлюється, що
Генеральні ліцензії видаються
комерційним банкам на здійснення
валютних операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Пункт «в» ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» передбачає вимогу щодо
отримання індивідуальної ліцензії
Національного Банку України на
здійснення операцій щодо надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі.

В той же час, на сьогодні
законодавством не встановлено терміни
та суми кредитів в іноземній валюті як
критерій їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування.
Ця обставина, з огляду на відсилочний
характер норми Декрету, не дозволяє
поширити режим індивідуального
ліцензування на валютні операції,
пов'язані з наданням резидентами
(банками та іншими фінансовими
установами) кредитів в іноземній
валюті.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій, єдиною
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», є наявність у
банку генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій, що
отримана у встановленому порядку.

Додатково слід зазначити, що
відповідно до п. 1.5 Положення "Про
порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу"
(затверджене постановою Правління НБУ
від 14.10.2004 р. № 483 та зареєстроване в
Міністерстві юстиції України 09.11.2004 р.
за № 1429/10028), використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк, якому у
встановленому порядку видано ліцензію
та письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями.

Виходячи з наведеного, надання та
одержання кредиту в іноземній валюті
та сплата процентів за цим кредитом не
потребує наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України жодної з сторін договору.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ст.629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.
Всі умови договору з моменту його
укладення стають однаково
обов'язковими для виконання сторонами.

Статтею 638 ЦК України зазначено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 1054, 1055 ЦК України встановлено,
що за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Кредитний
договір укладається в письмовій формі.

З аналізу вищезазначених норм права
випливає, що, істотними умовами
кредитного договору є умови про
предмет, ціну та строк його дії.
Предметом кредитного договору є
зобов'язання банку надати кредит та
зобов'язання позичальника повернути
суму кредиту та проценти за його
користування на встановлених
договором умовах.

Таким чином, з огляду на те, що нормами
чинного законодавства дозволено
надання банками кредитів в іноземній
валюті, суд вважає, що при укладенні
спірного договору, сторонами не було
допущено порушення норм чинного
законодавства, а доводи позивача з
цього приводу є безпідставними.

Таким чином, визначивши в пунктах
договору вищезазначені умови та
підписавши спірний договір, сторони
досягли згоди щодо всіх істотних умов
договору. Суд вважає, що при укладенні
умов договору про надання кредиту №
М_026/47_08 від 19.09.2008 року ОСОБА_1 діяв
вільно, виходячи з власних інтересів,
прийняв рішення про вибір контрагента
та про вступ з ним в договірні
відносини, на власний розсуд з
контрагентом визначив характер
договору, який вони уклали, його умови
(зміст), у тому числі і валюту договору.

Не вбачає суд і порушень з боку
відповідача щодо передбачення
кредитним договором можливості зміни
розміру процентної ставки. Оскільки
умови такої зміни визначено
договором, і вказані дії є
банківською діяльністю, на час
укладення договору норми діючого
законодавства не порушували.

Також, у відповідності до ст..1 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
споживчий кредит - кошти, що надаються
кредитодавцем (банком або іншою
фінансовою установою) споживачеві на
придбання продукції; Продукція -
будь-які виріб (товар), робота чи
послуга, що виготовляються,
виконуються чи надаються для
задоволення суспільних потреб.

Пунктом 2 постанови пленуму ВСУ «Про
практику розгляду цивільних справ за
позовами про захист прав споживачів» N 5
від 12.04.96 року передбачено, що оскільки
Закон не визначає певних меж своєї дії,
судам слід мати на увазі, що до
відносин, які ним регулюються,
належать, зокрема, ті, що виникають із
договорів про надання
фінансово-кредитних послуг для
задоволення власних побутових потреб
громадян.

Однак, відповідно до п.1.2 спірного
договору кредит позивачу надається на
наступні цілі: поточні потреби, які
неможна віднести до побутових потреб,
тому спірний договір не є споживчим
кредитом, а сторони договору не є
«виконавцем» та «Споживачем» у
розумінні ст.. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 ЦК України визначено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав і з наслідками,
передбаченими законом.

Суд приходить до висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки позивач,
ставлячи вимогу про визнання недійсним
кредитного договору, посилався перш за
все на ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів». Згідно Рішення
Конституційного суду України №15-рп/2011
від 10.11.2011р. дія Закону України «Про
захист прав споживачів» поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчного
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору. Однак, позивачем не доведено
порушення його прав з боку відповідача
саме як споживача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч. 3 ст. 209,
ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Бондар В.Я.