Справа №490/70/14-ц 08.05.2014 08.05.2014 08.05.2014
Провадження №22-ц/784/1394/14
Головуючий у суді першої інстанції -
Суддя
доповідач апеляційного суду -
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 травня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В.,
Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання
: Бакуті Т.В.,

за участю: представника позивачки
- ОСОБА_2, відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

представника позивачки ОСОБА_4 - ОСОБА_2

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 27 березня 2014 р.,
ухваленого за позовом

ОСОБА_4

до

ОСОБА_3

про визнання договору дарування
недійсним,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 р. ОСОБА_4 звернулась з
позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору дарування недійсним з
підстав удаваності та невідповідності
вимогам закону.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка зазначала, що 24 травня 2005 р.
уклала з відповідачем договір
дарування квартири АДРЕСА_1. Проте
фактично квартира була продана
відповідачу з відстрочкою оплати до 24
травня 2013 р., про що була складена
розписка.

Посилаючись на те, що
волевиявлення сторін було направлене
на укладення договору купівлі-продажу,
а договір дарування було укладено з
метою економії витрат на оплату
державного мита, до того ж відповідач в
обумовлений строк не розрахувався,
позивачка просила визнати недійсним
вищезазначений договір дарування та
визнати за нею право власності на
квартиру.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 27 березня 2014 р. у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача, посилаючись на невірне
застосування судом норм матеріального
права, просила рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким задовольнити
позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає на підставі
наступного.

Судом встановлено, що 24 травня 2005
р. між сторонами укладено та
нотаріально посвідчено договір
дарування квартири АДРЕСА_1,
відповідно до якого позивачка
подарувала відповідачу зазначену
квартиру. Право власності відповідача
на цю квартиру зареєстровано в органах
БТІ 23 червня 2005 р.

З 29 березня 2005 р. ОСОБА_3 зареєстрував
своє місце проживання за цією адресою
де і проживає по теперішній час.
Позивачка, придбавши 23 лютого 2005 р. за
договором купівлі-продажу спірну
квартиру, ніколи не реєструвала своє
місце проживання в цій квартирі.

Звертаючись до суду з вимогами
про визнання недійсним договору
дарування позивачка посилалась на те,
що волевиявлення сторін було
направлене на укладення договору
купівлі-продажу, а договір дарування
було укладено з метою економії витрат
на оплату державного мита, наполягала
на тому, що договір дарування є
недійсним з підстав його удаваності.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Удаваним правочином (ст. 235 ЦК
України) сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини (п.
25 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними).

Тобто, за удаваною угодою у сторін
не виникає жодних прав і обов'язків.
Укладаючи удавану угоду, обидві
сторони діють умисно, усвідомлюючи, що
укладають саме таку угоду.

Між тим, судом встановлено, що
волевиявлення сторін було направлено
саме на укладання договору дарування
квартири. Позивачкою в судовому
засіданні не надано доказів того, що
вони уклали його з метою приховати
інший правочини та не доведено чи
дійшли згоди сторони щодо усіх умов
договору купівлі-продажу, який бажали
приховати.

Надана позивачкою розписка від 24
травня 2005 р. про те, що відповідач
передав позивачці 10 000 грн. в якості
авансового платежу за купівлю
вищезазначеної квартири, а решту - 75 000
грн. зобов'язується сплатити в строк
до 24 травня 2013 р. не може бути
безперечним доказом існування між
сторонами правовідносин, які
випливають з договору купівлі-продажу,
оскільки достеменно не встановлено
часу написання цієї розписки.

До того ж, на даний час між
сторонами не існує спору, який би
позбавив їх можливості переоформити
право власності на квартиру на ім'я
позивачки, а посилання на завелику
вартість нотаріальних послуг не є
підставою для задоволення таких вимог
в судовому порядку.

За таких обставин, висновок суду про
відсутність підстав, передбачених ст.
235 ЦК України для визнання договору
дарування недійсним з підстав
удаваності є вірним.

Посилання апелянта на відсутність у
позивачки при укладенні договору
дарування волевиявлення на
безоплатну передачу майна у власність
обдарованого, спростовується самим
змістом договору дарування, а саме п. 1.1
цього договору, відповідно до якого
дарувальниця передає майно у власність
обдаровуваного безоплатно, який
підписано ОСОБА_4 без зауважень.

Таким чином, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування судового
рішення.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_2 відхилити, а рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 27 березня 2014 р. залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але протягом двадцяти
днів з цього часу може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: