Ухвала

іменем україни

14 травня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за
касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» на рішення
Тетіївського районного суду Київської
області від 27 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Київської
області від 31 жовтня 2013 року,

встановила:

У травні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«Приватбанк» ( далі - Банк) звернулося
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості в сумі 29 150,34
грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до
укладеного між сторонами договору від
23 липня 2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у
розмірі 2 457,59 грн зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 12 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачем взятих на себе
зобов'язань за вказаним договором
утворилась заборгованість, яка в
добровільному порядку сплачена не
була.

Рішенням Тетіївського районного суду
Київської області від 27 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 31 жовтня 2013 року, в задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що позивачем пропущено строк
звернення до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Установлено, що 23 липня 2008 року між
сторонами укладено кредитний договір,
за яким відповідач отримав кредит із
кінцевим терміном повернення до 23
липня 2009 року.

Згідно з умовами кредитного договору
його складовою є Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт). Пунктом 5.5 цих
Умов позовну давність за вимогами про
стягнення заборгованості за кредитом,
процентів за користування ним, пені,
штрафу сторонам встановлено
тривалістю п'ять років.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, Банк
зазначав, що укладений кредитний
договір відповідає вимогам статей 627,
638, 639 ЦК України, відповідач погодився
на укладення договору на умовах,
запропонованих Банком, про що свідчить
підпис останнього на заяві
позичальника, тобто, сторони погодили у
договорі збільшення строку позовної
давності, що відповідає нормам чинного
законодавства.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Справа розглядається
в апеляційному суді за правилами,
встановленими для розгляду справи
судом першої інстанції, з винятками і
доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються:
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні
апеляційний суд зобов'язаний дати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги, оскільки інакше буде порушено
вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод щодо
справедливого судового розгляду в
такому його елементі як мотивування
судового рішення судом, який має право
за певних обставин на дослідження
нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим, на порушення зазначених
положень закону апеляційний суд,
відхиляючи апеляційну скаргу,
обмежився лише деякими фактичними
даними і узагальнюючими фразами про те,
що рішення суду першої інстанції є
правильним і мотивованим. При цьому суд
узагалі не перевірив доводів
апеляційної скарги; не навів ніяких
мотивів ухваленого ним судового
рішення та обставин, які б
спростовували доводи скарги, та не
зазначив, які норми права були судом
застосовані.

Оскільки при вирішенні спору
апеляційним судом порушені норми
процесуального права та не застосовані
норми матеріального закону, які
підлягали застосуванню, що призвело до
неправильного вирішення справи, тому в
силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України постановлена
в справі ухвала апеляційного суду
підлягає скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 31 жовтня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М.
Фаловська