Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №285/463/14-ц
Головуючий у 1-й інст. Савицька
Доповідач Талько О. Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої - судді Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 25 квітня 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Укрпродакордор» про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з даним позовом, в якому зазначила,
що з 28 вересня 2011 року працювала
старшим кухарем у ТОВ
«Укрпродакордор». Починаючи з липня 2013
року адміністрація товариства
неодноразово допускала порушення її
трудових прав, покладаючи на неї
обов'язки, які не були передбачені
трудовою угодою. У зв'язку з цим вона 28
серпня 2013 року звернулась до
відповідача із заявою про звільнення
за угодою сторін з 1 вересня 2013 року.
Проте, на прохання адміністрації,
позивачка продовжувала працювати,
сподіваючись на те, що графік її роботи
буде приведений у відповідність до
вимог трудового законодавства.

В подальшому позивачці стало
відомо, що наказом від 17 вересня 2013 року
її звільнено на підставі ст. 38 КЗпП
України за власним бажанням.

Оскільки після подання заяви вона
продовжувала працювати і не вимагала
розірвати трудовий договір, відповідач
неправомірно звільнив її.

З огляду на вищезазначене, ОСОБА_1
просила поновити її на посаді старшого
кухаря, стягнути з відповідача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу та відшкодувати моральну
шкоду, яку вона оцінює в сумі 2000 грн.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 25 квітня 2014 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено
за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення, ухваливши
нове, яким задовольнити її позовні
вимоги.

В судовому засіданні апелянт та
її представник підтримали доводи
апеляційної скарги. Зокрема, ОСОБА_1
пояснила, що її належним чином не було
повідомлено про звільнення з 17 вересня
2013 року. 18 вересня 2013 року вона вийшла
на роботу після вихідного дня.
Адміністрація відповідача повідомила
їй про залучення до виконання
обов'язків кухаря інших працівників та
запропонувала взяти вихідний. В
подальшому, з 19 вересня по 1 жовтня 2013
року вона перебувала на лікарняному. 2
жовтня 2013 року нею була подана заява
про надання невикористаної відпустки.
23 жовтня 2013 року, з'явившись на роботу
за запрошенням адміністрації, її
повідомили про звільнення. При цьому, з
наказом про звільнення її не було
ознайомлено та належним чином не
видано трудову книжку.

Представник апелянта в судовому
засіданні зауважив, що при вирішенні
спору суд залишив поза увагою той факт,
що позивачка продовжувала працювати
після подання заяви про звільнення. За
таких обставин до спірних
правовідносин необхідно було
застосувати положення ч.2 ст. 38 КЗпП
України.

Представник відповідача в
судовому засіданні не визнав
апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_1 виявила
бажання припинити трудові відносини з
відповідачем, а тому її звільнення є
правомірним.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено,
що наказом директора ТОВ
«Укрпродакордор» від 22 січня 2009 року
позивачку прийнято на посаду старшого
кухаря.

28 серпня 2013 року ОСОБА_1
звернулась до адміністрації
товариства із заявою про звільнення за
угодою сторін з 1 вересня 2013 року.

Судом також встановлено, що після
подання вказаної заяви позивачка
продовжувала працювати. Вказані
обставини підтверджуються графіком
чергувань персоналу їдальні, книгою
інструктажу з техніки безпеки, книгою
обліку контролю та якості їжі,
журналом медичного огляду добового
наряду ( а.с.8,21,44,48).

Наказом директора товариства від 17
вересня 2013 року за №149/1 ОСОБА_1
звільнено за власним бажанням згідно
зі ст. 38 КЗпП України з 17 вересня 2013
року.

Пункт 1 статті 36 КЗпП України
передбачає можливість припинення
трудового договору за угодою сторін.
Зазначена норма може бути застосована
лише у разі досягнення взаємної згоди
сторін трудового договору. При цьому,
пропозиція ( ініціатива) про припинення
трудових правовідносин за цією
підставою може виходити як від
працівника, так і від власника або
уповноваженого ним органу. Слід
зазначити, що законодавством не
встановлено відповідного порядку чи
строків припинення трудового договору
за угодою сторін, у зв'язку з чим вони
визначаються працівником і власником
або уповноваженим ним органом у
кожному конкретному випадку.

Матеріали справи свідчать, що
адміністрація ТОВ «Укрпродакордор» не
надала згоди на звільнення позивачки з
1 вересня 2013 року на підставі п.1 ст. 36
КЗпП України, а іншої заяви про
припинення трудових правовідносин
вона не подавала. Таким чином, у
відповідача не було правових підстав
звільняти ОСОБА_1 згідно зі ст. 38 КЗпП
України.

При вирішенні спору суд помилково
керувався роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, наданими у п.8
постанови від 6 листопада 1992 року за №9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», згідно з якими сама по собі
згода власника або уповноваженого ним
органу задовольнити прохання
працівника про звільнення до
закінчення строку попередження не
означає, що трудовий договір припинено
за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було
домовленості сторін про цю підставу
припинення трудового договору. В
останньому випадку звільнення
вважається проведеним з ініціативи
працівника ( ст. 38 КЗпП України). Отже,
звільнення з ініціативи працівника
можливе лише у випадку наявності згоди
роботодавця задовольнити його
прохання про звільнення до закінчення
строку попередження.

Відповідач, не надавши згоду
задовольнити прохання ОСОБА_1 щодо
звільнення у строк, який вона зазначила
у заяві від 28 серпня 2013 року, самостійно
змінив підставу розірвання трудового
договору, що не узгоджується з вимогами
трудового законодавства.

Враховуючи вищезазначене,
адміністрація ТОВ «Укрпродакордор»
неправомірно звільнила позивачку з
посади старшого кухаря.

Положеннями ч.ч.1,2 ст. 235 КЗпП України,
зокрема, передбачено, що у разі
звільнення без законної підстави
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

З огляду на вищезазначене, на користь
позивачки підлягає стягненню 9118 грн. 80
коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

При визначенні вказаної суми суд
виходить з наступних розрахунків.

Заробіток позивачки за останні два
місяці перед звільненням становив: у
липні 2013 р. - 1180 грн., у серпні - 1180 грн. (
а.с. 85). Середньоденна заробітна плата
становить 53 грн. 64 коп. ( 1180 грн. х 2 : 44
роб. дн.). Термін вимушеного прогулу з 18
вересня 2013 року й по 22 травня 2014 року
складає 170 роб. дн. Тоді, середній
заробіток за час вимушеного прогулу
становитиме 9118 грн. 80 коп. ( 53,64 грн. х 170
роб. дн.).

Статтею 237-1 КЗпП України передбачений
обов'язок відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди, спричиненої працівнику, у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи вищезазначене, позовні
вимоги про відшкодування моральної
шкоди в сумі 2000 грн. підлягають до
задоволення.

При вирішенні даного питання суд
виходить із засад розумності,
виваженості і справедливості та бере
до уваги ту обставину, що, маючи на
утриманні двох неповнолітніх дітей
(ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2) ,
позивачка внаслідок незаконного
звільнення тривалий час була
позбавлена можливості отримувати
заробітну плату, що поставило її сім'ю у
скрутне матеріальне становище.

За правилами ч.1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутись із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Матеріали справи не містять доказів
того, що копія наказу про звільнення
належним чином була вручена позивачці.
Відповідачем також не надано суду
доказів на підтвердження одержання нею
трудової книжки ( зокрема, підпис в
особовій картці та книзі обліку руху
трудових книжок).

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку про те, що
позивачкою не пропущений строк
звернення до суду з даними позовними
вимогами.

Таким чином, рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового,- про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 309, 313, 314,
316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 25 квітня 2014 року скасувати,
ухваливши нове рішення.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 на посаді старшого
кухаря товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрпродакордор» з 18
вересня 2013 року.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Укрпродакордор» на
користь ОСОБА_1 середній заробіток за
час вимушеного прогулу в сумі 9118 грн. 80
коп. та 2000 грн. в рахунок відшкодування
моральної шкоди.

Стягнути з ТОВ «Укрпродакордор» на
користь держави 487 грн. 20 коп. судового
збору.

Рішення набирає законної сили з дня
його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
Судді: