________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/1438/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

21.08.2013 року позивач звернулась до суду
з позовом та просила суд ухвалити
рішення, яким встановити ідеальні
частки подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
спільно нажитому майні - автомобілю
«Mersedes-Benz 200» складають по 12. Присудити
ОСОБА_1 замість її частки сумісно
набутого майна із ОСОБА_2 грошову
компенсацію у розмірі 32 583 гривень, та
стягнути з відповідача судові витрати.

Свої вимоги мотивувала тим, що 30 грудня
2000 між нею та ОСОБА_3 було зареєстровано
шлюб.

Позивач вказує на те, що під час
перебування в шлюбі з відповідачем
ними було набуте майно, яке підлягає
розподілу, у зв'язку з чим звернулась до
суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про
час і місце судового засідання
сповіщені належним чином у порядку
ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 та її представник у
судовому засіданні позов підтримали в
повному обсязі, посилаючись на
обставини, викладені в позові.

В судові засідання, які призначались на
18.03.2014 року та 14.04.2014 року відповідач
ОСОБА_2 та його представник не
з'явились, про час, дату та місце
розгляду справи сповіщались належним
чином,

14.04.2014 року представник ОСОБА_4 надав до
суду заяву, в якій просить суд
відкласти розгляд справи у зв'язку з
тим, що він приймає участь в слідчих
діях Управління Міндоходів і зборів,
які мають розпочатися ніби-то о 10.00
годині, однак жодних доказів цього суду
надав.

Таким чином суд вважає, що відповідач
та його представник, нехтуючи своїми
правами та обов'язками, передбаченими
ст. 27 ЦПК України, не з`явились до суду з
неповажних причин, що, враховуючи
строки перебування справи в
провадженні суду (вісім місяців!) та
вимоги Вищої кваліфікаційної комісії
суддів України, дає можливість
розглянути справу у їх відсутність, за
наявними в матеріалах справи доказами.

Суд, вислухавши сторін, дослідивши
матеріали справи та надані докази,
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Правовідносини між сторонами по справі
є цивільно-правовими та урегульовані
положеннями Цивільного Кодексу
України та Сімейним Кодексом України.

Судом встановлено, що 30 грудня 2000 року
Відділом реєстрації актів
громадянського стану виконкому
Одеської міськради було зареєстровано
шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, про що
складено відповідний актовий запис №
1113, вказана обставина підтверджується
Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_3 (а.с. 6).

ОСОБА_2 перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_1,
21.08.2003 року уклав з ВАТ КБ «НАДРА»
кредитний договір № 05/08/2003/840-К/186,
згідно умов якого Банк надав
Позичальнику кредит в сумі 2 900 дол. США,
строком до 21 серпня 2006 року, зі сплатою
річних процентів за користування
кредитом із розрахунку 17 %.

Згідно п. 3.1. Договору, в якості
забезпечення виконання умов по
поверненню кредиту, сплати процентів
за користування кредитом , сплати пені,
штрафів, а також відшкодування шкоди
пов`язаних з порушенням умов цього
договору Позичальник передав Банку в
заставу автомобіль марки MERCEDES-BENZ,
держ.номер НОМЕР_1, який належить
останньому на праві приватної
власності, згідно свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу
НОМЕР_4, виданого МРЕО-1 УДАІ ГУМВС
України в Одеській області 20 серпня 2003
року.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до чинного законодавства,
загальною спільною власністю чоловіка
і жінки є нажите ними в період шлюбу
рухоме і нерухоме майно, що може бути
об'єктом права приватної власності,
крім майна нажитого кожним з чоловіка і
жінки за час їхнього роздільного
проживання при фактичному припиненні
подружніх відносин.

Згідно з положеннями ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям під час шлюбу,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, навіть якщо один із них не
мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності, що означає, що ні
дружина, ні чоловік не зобов'язанні
доводити наявність права спільної
сумісної власності на майно, набуте
ними у шлюбі, оскільки воно вважається
таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбане під час шлюбу, то
реєстрація прав на нього лише на ім'я
одного з подружжя не спростовує
презумпції належності його до спільної
сумісної власності подружжя, тобто
якщо у відповідному документі
власником чи набувачем вказано лише
чоловіка, це ще не означає, що він є
одноосібним власником майна.

Об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя можуть бути
будь-які речі, за винятком тих, які
виключені з цивільного обороту. Річ - це
об'єкт матеріального світу, саме
предмети якого є об'єктом права
власності.

Подружжя володіє, користується та
розпоряджається майном, що належить їм
на праві спільної сумісної власності
на рівних засадах, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними,
відповідно до положень ст. 63 СК України.

Виходячи з вищезазначеного, суд
вважає, що майно, яке придбано за час
шлюбу, а саме: транспортний засіб
«Mersedes-Benz 200» державний номер НОМЕР_1 є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, вказане також визнає
відповідач у своєму зустрічному
позові, який ухвалою суду від 14.04.2014
року залишений без розгляду.

Дружина та чоловік з часу реєстрації
шлюбу мають право на поділ набутого
ними майна як під час перебування у
шлюбі, так і після його розірвання.

Стаття 68 СК України визначено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина
та чоловік мають право на поділ майна,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності. Кожен із
співвласників має право на поділ
спільного майна.

Поділ всього майна, яке було спільною
сумісною власністю подружжя, або лише
певної речі, означає припинення щодо
нього режиму об'єкта права спільної
сумісної власності.

При визначені розміру часток майна
дружини та чоловіка суд керується ст. 70
СК України, відповідно до положень якої
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Частиною 1 статті 71 СК України
встановлено, що майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Тому суд, виходячи з наведених вимог
закону та керуючись роз`ясненнями
Постанови Пленуму Верховного суд
України № 11 від 21.12.2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ право
на шлюб, розірвання шлюбу, визнання
його недійсним та поділ майна
подружжя», вважає, що по даній справі
слід застосувати засади рівності
часток подружжя.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України „Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення ведення спільного
господарства, з`ясовувати джерело і
час його придбання.

Задовольняючи позов, суд не відступає
від засади рівності часток подружжя,
оскільки матеріали справи не містять
жодних відповідних доказів для
зменшення частки будь-кого з подружжя.

Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України
майно, що є у власності двох або більше
осіб (співвласників), належить їм на
праві спільної власності ( спільне
майно). Власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 368 ЦК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Майно, набуте в
результаті спільної праці та за
спільні грошові кошти членів сім'ї, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором,
укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що
майно, яке є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. У разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється. Договір про поділ
нерухомого майна, що є у спільній
сумісній власності, укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 10 Цивільного процесуального
Кодексу України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В порушення норм даних статей позивач
не надала суду належних та допустимих
доказів про дійсну вартість спірного
автомобіля, більш того з клопотанням
про призначення автотоварознавчої
експертизи до суду не зверталась.

Визначаючи вартість автомобіля, суд
виходить з того, що відповідач ОСОБА_2 у
своїй зустрічній позовній заяві
визначив його вартість у розмірі 52 000
гривень, та позивач у судовому
засіданні проти визначеної вартості не
заперечувала.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Сторони не домовились про поділ
спільного сумісного майна, відповідач
одноосібно користується автомобілем,
утримує документи на нього, позивачка
у порядку поділу згодна на виплату
грошової компенсації вартості частки
у спільному майні.

Ураховуючи принцип диспозитивності,
суд вважає підтвердженими позовні
вимоги позивачки на отримання
грошової компенсації вартості частки
у спільному майні, яка становить 26 000
гривень (52 000 /2), що є неподільним, і тих
обставин, що автомобіль знаходиться у
володінні відповідача, з яким вона не
може дійти домовленості про поділ
цього майна, що порушує її права та
інтереси.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду
України у п. п. 25, 30 постанови від 21.12.2007
р. № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального, сімейного
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, та дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1
підлягають частковому задоволенню,
шляхом встановлення ідеальних часток
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спільно
нажитому майні - автомобілю «Mersedes-Benz 200»
які складають по 12, та стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової
компенсації вартості 1/2 частини
спільного майна у сумі 26 000 грн.

Крім того, у відповідності зі ст. 88 ЦПК
України, стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Отже, з відповідача на користь
позивача також необхідно стягнути
сплачений при подані позовної заяви до
суду судовий збір у розмірі 325, 82
гривень за подання позовної заяви, 114, 70
гривень за клопотання про забезпечення
позову, що разом становить 440, 52 гривень.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. 7, 8, 10, 11, 15, 209, 212, 213, 214, 215, 223, 293, 294
ЦПК України, ст. ст. 60, 62, 63, 67 СК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Встановити, що ідеальні частки
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спільно
нажитому майні - автомобілі «Mersedes-Benz
200», держномер НОМЕР_1 складають по 12.

Присудити ОСОБА_1 замість її частки
сумісно набутого майна із ОСОБА_2
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 грошову
компенсацію у розмірі 26 000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_5 на користь ОСОБА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_2 витрати
по сплаті судового збору в сумі 440, 52
гривень.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Куриленко О. М.