Справа № 149/4092/13-ц Провадження №
22-ц/772/895/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Слободонюк М. В.Категорія:
27Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

головуючого Сала Т.Б.

суддів Зайцева А.Ю., Голоти Л.О.,

при секретарі Торбасюк О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Хмільницького місьрайонного
суду Вінницької області від 22 січня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів за
договором позики, -

встановила :

В вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в
суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2.
Мотивуючи позовні вимоги зазначив, що
26.02.2010 року між ними було укладено
договір позики, за яким відповідач
отримав від нього позику у розмірі 50000
доларів США (еквівалентних 399 650,00 грн.)
строком на шість місяців в присутності
двох свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Оскільки
ОСОБА_2 борг не повертає, від
спілкування з позивачем ухиляється, а
строк протягом якого він
зобов'язувався повернути борг давно
сплив, то позивач звернувся до суду про
повернення заборгованості.

В позові ОСОБА_3 просив суд стягнути з
ОСОБА_2 на його користь 540 996, 51 грн., з
яких 399 650,00 грн. борг за зобов'язаннями,
39482,09 грн. - 3 % річних від простроченої
суми, 98 308,42 грн. пеня, 3556,00 грн. - судові
витрати.

Рішенням Хмільницького місьрайонного
суду Вінницької області від 22 січня 2014
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача
заборгованість за договором позики в
загальній сумі 435 684, 20 грн. із яких: 399
650,00 грн. - сума основного боргу, 36034, 20
грн. - три відсотки річних. Також
стягнуто з відповідача судові витрати.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги, апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, зазначаючи, що
суд не повно з'ясував усі фактичні
обставини справи та не дослідив і не
надав належної оцінки наявним в
матеріалах справи доказам, а тому
рішення є незаконним та
необґрунтованим.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає
виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 1046, 1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики).

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми.

Судом першої інстанції встановлено, що
26.02.2010 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_2 50000
доларів США (еквівалентних 399 650,00 грн.
згідно курсу НБУ) без процентів строком
на шість місяців. Даний факт
підтверджується розпискою, написаною
власноруч ОСОБА_2 (а/с 3) та показаннями
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

При розгляді даних правовідносин слід
врахувати правовий висновок
Верховного Суду України постановлений
18.09.2013 р. у справі №6-63 цс 13 за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, зазначаючи, що
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. За своєю суттю
розписка про отримання в борг
грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Згідно ст. 360-7 ЦПК України, рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про
перегляд судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою практику у відповідність
із рішенням Верховного Суду України.

Враховуючи наведене доводи
апеляційної скарги щодо законодавчо не
встановленої форми розписки як
документа є безпідставними.

Твердження скаржника, що строк
позовної давності повинен
відраховуватись з 26.02.2010 року, та про
неправильність незастосування судом
першої інстанції строків,
спростовуються наступним.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю в три роки
(ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

В даному випадку ОСОБА_2 написав
розписку 26.02.2010 року, про що зазначено
безпосередньо в самій розписці,
строком на шість місяців, тобто позику
ОСОБА_2 зобов'язаний був повернути до
26.08.2010 року.

Право у ОСОБА_3 для пред'явлення позову
виникло з 27.08.2010 р..

Позов до суду ОСОБА_3 подано 05.09.2013 року,
тобто в межах строку передбаченого ст.
257 ЦК України.

Крім того, ОСОБА_2 стверджував в
судовому засіданні, що в розписці він
зазначив, що зобов'язується повернути
кошти 26 лютого 2010 року, і саме від цієї
дати необхідно рахувати строк позовної
давності.

Однак це твердження є надуманим,
оскільки між словами «обязуюсь их
возвратить» і словами «двадцать
шестого февраля 2010 года" стоїть
розділовий знак - крапка.

Колегія суддів вважає, що рукописний
напис в кінці розписки із зазначенням
дати - «двадцать шестого февраля 2010
года», підтверджує ще раз день, місяць
та рік підписання даної розписки.

В апеляційній скарзі розмір
заборгованості за договором позики,
який за рішенням суду першої інстанції
стягнутий судом, ОСОБА_2 не
оскаржувався, що в силу ст. 303 ЦПК
України, не є предметом дослідження в
суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції вірно встановив обставини
справи та правовідносини, які
випливають з них. А тому, рішення
Хмільницького міськрайонного суду
Вінницької області від 22 січня 2014 року
прийняте з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмільницького місьрайонного
суду Вінницької області від 22 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту її проголошення.

Головуючий: /підпис/
Сало Т.Б.

Судді: /підписи/
Зайцев А.Ю.

Голота Л.О.

Згідно з оригіналом: