Номер провадження: 22-ц/785/2580/14
Номер справи місцевого суду: 1519/2-5345/11
Головуючий у першій інстанції Сегеда
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого -
Вадовської Л.М.,

суддів -
Ващенко Л.Г.,

Колеснікова Г.Я.,

при секретарі -
Грубіян Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 в особі правонаступників
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Одеської міської
ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, за участю
третьої особи Шостої одеської
державної нотаріальної контори про
встановлення факту родинних відносин,
встановлення факту прийняття спадщини,
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, визнання права
власності на нерухоме майно в порядку
спадкування за законом та за заповітом,
позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 в особі
правонаступників ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним за
апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 12 грудня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 25 травня 2011
року до суду з вищеназваним позовом,
вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер
батько ОСОБА_10, після його смерті
відкрилась спадщина на ? частину
житлового будинку по АДРЕСА_1 який
батько ОСОБА_10 та мати ОСОБА_11
збудували в період шлюбу. Спадкоємцями
першої черги спадкоємців за законом
були він та брат ОСОБА_12 Позивач
зазначив, що в силу проживання в
будинку на час відкриття спадщини
прийняв спадщину, брат ОСОБА_12 спадщину
не прийняв. ІНФОРМАЦІЯ_4 року
померла мати ОСОБА_11, після її смерті
відкрилась спадщина на 1/2 частину
будинку. За життя мати склала заповіт
на його ім'я. Спадщину прийняв в силу
фактичного проживання в будинку, однак
не оформив через не отримання за життя
спадкодавцем правовстановлюючих
документів на нерухоме майно.
ІНФОРМАЦІЯ_5 року брат ОСОБА_12 помер.
Дружина брата ОСОБА_9 після смерті
чоловіка ОСОБА_12 29 серпня 2011 року
безпідставно отримала свідоцтво про
право на спадщину за законом на ?
частину житлового будинку по АДРЕСА_1
як таку, що ОСОБА_12 прийняв у спадщину
після

смерті свого померлого у 1997 році батька
ОСОБА_10 Позивач після доповнення вимог
просив встановити факт родинних
відносин з ОСОБА_10 як сином та батьком;
встановити факт прийняття ним спадщини
після смерті батька ОСОБА_10 та матері
ОСОБА_10; визнати недійсним свідоцтво
про право на спадщину за законом,
отримане 29 серпня 2011 року ОСОБА_9 на ?
частину нерухомого майна по АДРЕСА_1;
визнати за ним в порядку спадкування за
законом після смерті батька ОСОБА_10,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, право
власності на 1/2 частину нерухомого
майна по АДРЕСА_1; визнати за ним в
порядку спадкування за заповітом після
смерті матері ОСОБА_11, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4 року, право власності на 1/2
частину вказаного нерухомого майна (т.1
а.с.3-4, 50-51, 199-202).

Відповідачем Одеською міською радою на
позов ОСОБА_3 пояснень, заперечень не
надано.

Відповідачі ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8
позов ОСОБА_3 не визнали.

Позивач ОСОБА_9, звернувшись 25 червня 2012
року до суду з вищеназваним позовом,
вказала, що житловий будинок по АДРЕСА_1
збудовано за час період шлюбу ОСОБА_10
та ОСОБА_11, які є батьками її чоловіка
ОСОБА_12 Після смерті у 1997 році
ОСОБА_10 його дружина ОСОБА_11 в силу
проживання разом прийняла спадщину,
однак нотаріально не оформила. 23 червня
1995 року ОСОБА_11 склала на користь сина
ОСОБА_3 заповіт, про який до 2011 року
відомо не було. ОСОБА_9 зазначила, що
після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 року свого
чоловіка ОСОБА_12 отримала в
нотаріальній конторі свідоцтво про
право власності на ? частину житлового
будинку по АДРЕСА_1, як таку, що
успадкована чоловіком після смерті
померлого у 1997 році батька ОСОБА_10
Вважаючи, що заповіт ОСОБА_11 склала у
хворобливому стані, просила визнати
заповіт недійсним на підставі частини 1
статті 225 ЦК України (т.2 а.с.147-149).

Відповідач ОСОБА_3 позов ОСОБА_9 не
визнав.

Ухвалою Малиновського районного суду
м. Одеси від 4 жовтня 2012 року позов
ОСОБА_3 та позов ОСОБА_9 об'єднано в одне
провадження (т.2 а.с.143).

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 12 грудня 2012 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково;
встановлено факт родинних відносин
ОСОБА_3 та ОСОБА_10 як сина та батька;
визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, видане 29 серпня
2011 року ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_12 на ?
частину житлового будинку по АДРЕСА_1; в
іншій частині вимог ОСОБА_3 відмовлено;
позов ОСОБА_9 залишено без задоволення
(т.3 а.с.60-67).

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить
рішення суду скасувати в частині
задоволення вимог ОСОБА_3 про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за законом та в частині
відмови в задоволенні її ОСОБА_9 вимог
про визнання недійсним заповіту;
ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_3 у визнанні недійсним свідоцтва
про право на спадщину за законом та
задовольнити її ОСОБА_9 вимоги про
визнання недійсним заповіту (т.3 а.с.60-74).

Неправильність рішення суду апелянт
мотивувала порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, заслухавши пояснення,
дослідивши докази, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб
8 січня 1941 року. Рішенням народного суду
Іллічівського району м. Одеси від 30
червня 1970 року шлюб ОСОБА_10 та ОСОБА_11
розірвано, однак розірвання шлюбу в
органах реєстрації актів
громадянського стану не зареєстровано
(т.1 а.с.10, 118, 147).

На підставі рішення виконкому
Іллічівської районної ради № 705 від 25
червня 1957 року та договору від 18
жовтня 1957 року про надання у
безстрокове користування земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку
ОСОБА_10 було надано земельну ділянку
АДРЕСА_1. Рішенням народного суду
Іллічівського району м. Одеси від 30
червня 1970 року одночасно з
розірванням шлюбу було розділено між
подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не зданий в
експлуатацію житловий будинок по
АДРЕСА_1, проте в інвентаризаційній
справі бюро технічної інвентаризації
відомості про розділ будинку в натурі
не внесено, реєстрацію права власності
кожного з подружжя на частку в будинку
не проведено. Рішенням виконавчого
комітету Іллічівської районної ради №
903 від 18 серпня 1989 року затверджено акт
прийняття в експлуатацію від
забудовника ОСОБА_10 закінченого
будівництвом житлового будинку, що
складався з 4-х жилих кімнат загальною
площею 38,4 кв. м, 2-х кухонь, 2-х коридорів,
2-х веранд. На момент звернення
ОСОБА_3 до суду згідно даних бюро
технічної інвентаризації станом на 18
квітня 2011 року будинок по АДРЕСА_1 все
ще значився зареєстрованим за ОСОБА_10,
померлим у 1997 році, на підставі
вищевказаних договору від 18 жовтня 1957
року про надання земельної ділянки у
безстрокове користування, акту
прийняття в експлуатацію та рішення
від 18 серпня 1989 року виконкому ради про
затвердження акту прийняття будинку в
експлуатацію (т.1 а.с.10, 15-17, 19, 20-24, 25-27,
113-124).

ОСОБА_10 та ОСОБА_11 є батьками ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1
а.с.9, 29).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року в віці 85
років. Відповідно до положень статті 549
ЦК України 1963 року в редакції, що діяла
на час відкриття спадщини,
спадкоємцями першої черги спадкоємців
за законом після смерті ОСОБА_10 були
дружина ОСОБА_10 (відомості про
реєстрацію розірвання шлюбу відсутні),
сини ОСОБА_12 та ОСОБА_3 Ніхто зі
спадкоємців померлого ОСОБА_10 до
нотаріальної контори для оформлення
спадкових прав не звернувся, згідно
витягу зі Спадкового реєстру (спадкові
справи) інформація про відкриття
спадкової справи до майна померлого
ОСОБА_10 відсутня. Лише після смерті
матері ОСОБА_11 та брата ОСОБА_12 ОСОБА_3,
звернувшись до нотаріальної контори,
отримав постанову від 9 грудня 2011 року
завідуючої Другої Первомайської
державної нотаріальної контори
Миколаївської області про відмову у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом після смерті батька ОСОБА_10
з підстав відсутності
правовстановлюючого документу на
домоволодіння та витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно (т.1 а.с.6, 80,
130, 131, 214).

ОСОБА_11 за життя склала заповіт, яким
все належне їй майно заповіла ОСОБА_3.
Заповіт посвідчено державним
нотаріусом П'ятої одеської державної
нотаріальної контори 23 червня 1995 року,
зареєстровано в реєстрі за № 3-3394 (т.1
а.с.18, 110).

ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року в віці
86 років (т.1 а.с.8, 109). Відповідно до
положень статті 1261 ЦК України 2003 року в
редакції, що діяла на час відкриття
спадщини, спадкоємцями першої черги
спадкоємців за законом після смерті
ОСОБА_11 були сини ОСОБА_12 та ОСОБА_10
Спадкову справу № 321/2011 до майна
померлої ОСОБА_11 заведено 8 серпня 2011
року П'ятою одеською державною
нотаріальною конторою за заявою
спадкоємця за заповітом сина ОСОБА_3
(син померлої ОСОБА_12 за життя для
оформлення спадкових прав в порядку
спадкування за законом після смерті
матері не звертався, на час заведення
спадкової справи за заявою брата вже
був померлим). Постановою від
21 листопада 2011 року державного
нотаріуса П'ятої одеської державної
нотаріальної

контори ОСОБА_3 відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом після смерті матері ОСОБА_11
через відсутність правовстановлюючого
документу на частку в домоволодінні та
витягу з реєстру прав власності на
нерухоме майно (т.1 а.с.104-128, 145).

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року в віці 56
років (т.1 а.с.7). Відповідно до положень
статті 1261 ЦК України 2003 року
спадкоємцями першої черги спадкоємців
за законом після смерті ОСОБА_12 були
дружина ОСОБА_9, дочки ОСОБА_7 та ОСОБА_8
Спадкову справу № 356/2011 до майна
померлого ОСОБА_12 заведено Шостою
одеською державною нотаріальною
конторою 1 червня 2011 року за заявою
дружини ОСОБА_9, на користь якої від
спадщини відмовились дочки померлого.
29 серпня 2011 року державним нотаріусом
Шостої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_9 після
смерті чоловіка ОСОБА_12 видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом на ? частину житлового будинку
АДРЕСА_1. В свідоцтві зазначено, що ?
частина будинку належала ОСОБА_10,
померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року, та була
прийнята як спадщина його сином
ОСОБА_12, який за життя своїх спадкових
прав не оформив. Державна реєстрація
права власності ОСОБА_9 на підставі
вказаного свідоцтва про право на
спадщину проведена 5 вересня 2011 року (т.1
а.с.140-142, 160-197).

Згідно виготовленого КП «Одеське МБТІ
та РОН» 20 жовтня 2011 року технічного
паспорту нерухоме майно по АДРЕСА_1
складається з житлового будинку літ.
«А» житловою площею 40,90 кв. м загальною
площею 75,00 кв. м, де тамбур літ. «а-4»
площею 2.8 кв. м є самочинною прибудовою,
з навісу літ. «Г», душу літ. «З»,
вбиральні літ. «Е», з самочинно
збудованої літньої кухні літ. «Б» та
прибудови літ. «б», з самочинно
збудованих сараїв літ. «Ж», «И», «К», з
самочинно збудованого сараю з погребом
літ. «В», з надвірних споруд - огорожі,
водопровідної колонки, каналізаційної
ями, вимощення (т.2 а.с.26-121).

В будинку по АДРЕСА_1 були
зареєстровані ОСОБА_10 з 19 липня 1962
року по 17 лютого 1982 року, ОСОБА_11 з 19
липня 1962 року по день смерті
ІНФОРМАЦІЯ_4 року, ОСОБА_12 з 29 липня 1976
року по 14 серпня 1991 року, ОСОБА_3 з 15
травня 1978 року по день смерті 9
листопада 2013 року (т.1 а.с.11-14, 31). На день
своєї смерті ОСОБА_10 проживав та був
зареєстрований в житловому будинку по
АДРЕСА_2 разом з ОСОБА_13, померлою у 2000
році (т.1 а.с.28).

Ухвалюючи рішення на підставі
вищевказаних фактів, суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 перебували в зареєстрованому
шлюбі з 1941 року, в період шлюбу ОСОБА_10 у
1957 році надано у безстрокове
користування для будівництва
житлового будинку земельну ділянку, на
якій подружжя збудувало житловий
будинок, що був прийнятий в
експлуатацію лише у 1989 році, свідоцтво
про право власності на житловий
будинок за життя ОСОБА_10 та ОСОБА_11
отримано не було, проте право власності
бюро технічної інвентаризації
зареєстровано за забудовником
ОСОБА_10 на підставі договору від 18
жовтня 1957 року про надання земельної
ділянки у безстрокове користування,
акту прийняття в експлуатацію, рішення
від 18 серпня 1989 року виконкому
ради про затвердження акту прийняття
будинку в експлуатацію. З'ясовуючи
спадкування після смерті ОСОБА_10,
померлого у 1997 році, суд виходив з того,
що спадкоємцями майна померлого були
дружина ОСОБА_11 та сини ОСОБА_12,
ОСОБА_3, та вважав встановленим, що
ніхто зі спадкоємців померлого до
нотаріальної контори з заявами про
прийняття спадщини не звертався, однак
в силу проживання та реєстрації в
будинку по АДРЕСА_1 на час відкриття
спадщини спадщину в силу положень
статті 549 ЦК України 1963 року прийняли
дружина ОСОБА_11 та син ОСОБА_3

Щодо сина ОСОБА_12, то суд дійшов
висновку про неприйняття останнім
спадщини після смерті батька,
мотивувавши свій висновок реєстрацією
з 28 серпня 1991 року по день смерті
ІНФОРМАЦІЯ_5 року цього спадкоємця в
квартирі АДРЕСА_1, не поданням до
нотаріальної контори заяви про
прийняття спадщини, відсутністю
доказів фактичного проживання на час
відкриття спадщини в будинку по
АДРЕСА_1, вступу в управління та
володіння спадковим майном в
шестимісячний строк з дня відкриття
спадщини. Визнання недійсним
отриманого ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_12
свідоцтва про право на спадщина на ?
частину житлового будинку по АДРЕСА_1,
суд мотивував відсутністю доказів
вступу ОСОБА_12 в управління та
володіння спадковим майном в
шестимісячний строк з дня відкриття
спадщини після смерті батька ОСОБА_10,
поверненням проживання в будинок лише
у 2001 році, безпідставністю
встановлення нотаріусом факту
прийняття спадщини за наявності в суді
спору про право на спадщину, не
врахування наявності на час відкриття
спадщини після смерті ОСОБА_10
фактичної реєстрації в будинку по
АДРЕСА_1 дружини померлого ОСОБА_11 та
сина ОСОБА_3 тощо. Відмовляючи в
задоволенні вимог ОСОБА_9 про визнання
заповіту недійсним, суд виходив з
недоведеності не розуміння ОСОБА_11
своїх дій та керування ними в момент
складання 23 червня 1995 року заповіту.

Висновки суду першої інстанції в
частині вирішення вимог ОСОБА_3 про
визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним та вимог ОСОБА_9 про
визнання заповіту недійсним,
відповідають обставинам справи,
грунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги рішення суду
в оскаржуваній частині не
спростовують.

Так, відповідно до положень частин 1,2
статті 549 ЦК України 1963 року, діючого на
час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_10, визнавалось, що спадкоємець
прийняв спадщину якщо протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини він
фактично вступив в управління чи
володіння спадковим майном, чи якщо він
подав в державну нотаріальну контору
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Встановлено, що ОСОБА_12 в державну
нотаріальну контору заяву про
прийняття спадщини після смерті батька
ОСОБА_10 не подавав, у спадковому
будинку проживав та був зареєстрований
з 1976 року по 1991 рік, з 1991 року проживав
зі своєю сім'єю та був зареєстрований в
АДРЕСА_1, проживати в батьківський
будинок повернувся у 2001 році, при цьому
продовжував зберігати реєстрацію
свого постійного місця проживання в
квартирі. Допитані в суді першої та
апеляційної інстанції свідки не
підтверджують беззаперечно проживання
ОСОБА_12 в будинку по АДРЕСА_1 в період з
ІНФОРМАЦІЯ_3 року (дата смерті батька)
до 27 березня 1998 року (закінчення
шестимісячного строку для прийняття
спадщини після смерті батька), відтак,
висновок про прийняття ОСОБА_12
спадщини після смерті батька не може
ґрунтуватися лише на показання
свідків, які підтверджують проживання
в будинку в указаний період, без
врахування показань інших свідків, які
заперечують проживання в будинку,
наявності реєстрації місця постійного
проживання ОСОБА_12 за іншою адресою та
відсутності письмових доказів
прийняття у визначені законом строки
спадщини після смерті батька тощо.

В силу положень частини 4 статті 60 ЦПК
України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи
на те, що наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, встановлюється
судом на підставі доказів в їх
сукупності, підстави для визнання
прийняття ОСОБА_12 спадщини після
смерті батька ОСОБА_10 та для відмови
в задоволенні вимог ОСОБА_3 про
визнання недійсним отриманого ОСОБА_9
після смерті ОСОБА_12 свідоцтва про
право на спадщину, як то ? частину
належного ОСОБА_10 та прийнятого ОСОБА_12
нерухомого майна, відсутні.

Нотаріально посвідчений заповіт є
правочином.

Відповідно до положень частини 1 статті
225 ЦК України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила в момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Психічний стан особи встановлюється
обов'язковим призначенням експертизи
(п.2 ч.1 ст.145 ЦПК України).

В порядку перевірки доводів апелянта в
частині вимог про визнання недійсним
заповіту, ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 25 червня 2013 року в
справі призначено комісійну посмертну
судово-психіатричну експертизу для
встановлення психічного стану ОСОБА_11
в момент складання та підписання 23
червня 1995 року заповіту. Згідно
висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи (акт №
472 від 5 вересня 2013 року) ОСОБА_11 в момент
складання та підписання 23 червня
1995 року заповіту, посвідченого
державним нотаріусом П'ятої одеської
державної нотаріальної контори за
реєстровим номером 3-3394, будь-якими
хронічним стійким розладом не
страждала, могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними (т.3 а.с.193-196,
т.4 а.с.1-9). За таких обставин, правові
підстави для визнання заповіту ОСОБА_11
недійсним відсутні.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції в оскаржуваній частині, як то
в частині вимог ОСОБА_3 про визнання
свідоцтва про право на спадщину
недійсним та в частині вимог ОСОБА_9 про
визнання заповіту недійсним підлягає
залишенню без змін з підстав
недоведеності прийняття ОСОБА_12
спадщини після смерті у 1997 році батька
ОСОБА_10 та недоведеності не розуміння
ОСОБА_11 своїх дій та не керування
такими в момент складання у 1995 році
заповіту.

Рішення суду першої інстанції в
частині вимог ОСОБА_3 про встановлення
факту родинних відносин його та батька
ОСОБА_10, встановлення факту прийняття
ним спадщини після батька ОСОБА_10 та
матері ОСОБА_11, визнання права
власності на нерухоме майно в порядку
спадкування за законом після смерті
батька ОСОБА_10 та за заповітом після
смерті матері ОСОБА_11 сторонами не
оскаржено, відтак, в силу положень
статті 303 ЦПК України законність і
обґрунтованість рішення суду в цій
частині вимог в апеляційному порядку
не перевіряється.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.308, 313,
п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 12 грудня 2012 року в частині
позовних вимог ОСОБА_3 в особі
правонаступників ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Одеської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, за участю третьої особи Шостої
одеської державної нотаріальної
контори про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом та в частині позовних вимог
ОСОБА_9 до ОСОБА_3 в особі
правонаступників ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання заповіту недійсним - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий
Л.М.Вадовська

Судді
Л.Г.Ващенко

Г.Я.Колесніков