№245/1042/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року. Старобешівський
районний суд Донецької області у
складі: головуючого - судді Дехти Р.В.,
при секретарі Іваницькій Л.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Старобешеве Донецької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» про розірвання договору
споживчого кредиту у зв'язку із
порушенням кредитором Закону України
«Про захист прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В:

20 грудня 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Старобешівського
районного суду Донецької області із
позовом до відповідача Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк «Приватбанк», посилаючись на те,
що 28 грудня 2010 року уклав з
відповідачем договір споживчого
кредиту в розмірі 6608,15 грн. для
придбання пральної машини-автомата
вартістю 4003,00 грн. з розстрочкою
платежів на 19 місяців до 27.07.2012 року.
Із-за хвороби він прострочив декілька
платежів, через що звернувся до
відповідача з проханням пролонгувати
договір на 2 роки. Банк погодився
продовжити договір додатковою угодою,
яку підписав позивач ОСОБА_1 У зв'язку
із численними порушеннями вимог Закону
України «Про захист прав споживачів»
та вимог цивільного законодавства при
укладанні додаткової угоди до
кредитного договору ОСОБА_1 просив
змінити додаткову угоду до договору
споживчого кредиту, визнавши недійсним
положення угоди в частині «абсолютного
значення подорожчання кредиту» до 21921,69
грн. та зменшивши суму неустойки до
фактично виплаченої станом на 18.12.2013
року; встановити, що зобов'язання
сторін за вказаним договором і
додатковою угодою до нього виконані;
розірвати договір і додаткову угоду до
нього з 18.12.2013 року.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні на
задоволенні позову наполягав у повному
обсязі, при цьому посилався на
обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача у судовому
засіданні у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 просив суд відмовити, пояснивши,
що позивач добровільно з власної
ініціативи бажав укласти додаткову
угоду до існуючого договору та
підписав її, що ОСОБА_1 порушив умови
договору, прострочивши сплату
обов'язкових платежів, підстав для
задоволення заяви ОСОБА_1 не вбачає.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
позовні вимоги позивача у межах
заявленого позову не знайшли своє
підтвердження в судовому засіданні, а
тому не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Рішення суду повинно відповідати
вимогам ст. 213 та ст.215 ЦПК України, бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 3 ст.. 11 ЦПК
України особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі, про що
також зазначено в п.3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі».

Відповідно до статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Судом було роз'яснено право позивача,
відповідача заявляти клопотання про
витребування судом доказів, якщо у
сторін існують складності в їх
отриманні, подавати відповідні докази,
заявляти клопотання про витребування
документів та призначення експертиз по
справі.

Позивач, представник відповідача в
судових засіданнях заявляли, що не
бажають заявляти будь-які клопотання
про витребування доказів, просила суд
розглянути справу на підставі доказів,
що є в матеріалах справи, вважає їх
достатніми для прийняття рішення по
справі.

Судом встановлено, що відповідно до
укладеного договору № DOXRR03140233 від
28.12.2010 року, ОСОБА_1 отримав кредит у
розмірі 4003 гривень 00 копійок. для
придбання пральної машини-автомата
вартістю 4003,00 грн. з розстрочкою
платежів на 19 місяців до 27 липня 2012
року, зі сплатою за користування
Кредитом відсотків у розмірі 0,01%, на
суму залишку заборгованості за
Кредитом, та щомісячної винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 136 гривень 90 копійок.

В судовому засіданні судом
встановлено, що між позивачем та
відповідачем 01 березня 2012 року було
укладено додаткову угоду №1 до
кредитного договору № DOXRR03140233 від
28.12.2010 року, відповідно до якої сторони
домовилися продовжити строк надання
кредиту та виклали розділ «Банківські
послуги» у наступні редакції, в тому
числі: «Банк надає Позичальнику
строковий кредит у сумі 48890 гривень 00
копійок на строк 24 місяці з 01.03.2012 року
по 30.12.2013 року, зі сплатою за
користування Кредитом відсотків у
розмірі 0,01% на місяць на суму залишку
заборгованості за кредитом та
щомісячної винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 136
гривень 90 копійок. Максимальний розмір
вимоги («абсолютне значення
подорожчання кредиту»), яка
забезпечується Предметом застави,
складає 21921,89 грн.

Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема є договори та
інші правочини.

У відповідності зі ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним
договором банк або інша фінансова
установа зобов'язується надати грошові
кошти позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит….

За ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статті 1048 цього Кодексу.

Позикодавець, на підставі ч.1 ст. 1048 ЦК
України, має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Стаття 1048 частина 1 ЦК України
передбачає право позикодавця на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, розмір та порядок
одержання яких встановлюється
договором.

Частина 1 ст. 1049 Цивільного кодексу
України, можливість застосування якої
до кредитних правовідносин між
позивачем і відповідачем зумовлено ч. 2
ст. 1054 цього Кодексу, визначає обов'язок
позичальника повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій саме сумі)
у строк та в порядку, що встановлені
договором та сплатити за неї проценти.
При цьому ч. 3 ст. 1049 Кодексу встановлює,
що позика вважається повернутою в
момент зарахування грошової суми, яка
позичалась, на банківський рахунок
позикодавця.

Відповідно до частини 5 статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими:

1) для надання кредиту необхідно
передати як забезпечення повну суму
або частину суми кредиту чи
використати її повністю або частково
для покладення на депозит, або викупу
цінних паперів, або інших фінансових
інструментів, крім випадків, коли
споживач одержує за таким депозитом,
такими цінними паперами чи іншими
фінансовими інструментами таку ж або
більшу відсоткову ставку, як і ставка
за його кредитом;

2) споживач зобов'язаний під час
укладення договору укласти інший
договір з кредитодавцем або третьою
особою, визначеною кредитодавцем, крім
випадків, коли укладення такого
договору вимагається законодавством
та/або коли витрати за таким договором
прямо передбачені у складі сукупної
вартості кредиту для споживача;

3) передбачаються зміни в
будь-яких витратах за договором, крім
відсоткової ставки;

4) встановлюються дискримінаційні
стосовно споживача правила зміни
відсоткової ставки.

Стаття 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» встановлює, що
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови
договору про:

1) звільнення або обмеження
юридичної відповідальності продавця
(виконавця, виробника) у разі смерті або
ушкодження здоров'я споживача,
спричинених діями чи бездіяльністю
продавця (виконавця, виробника);

2) виключення або обмеження прав
споживача стосовно продавця
(виконавця, виробника) або третьої
особи у разі повного або часткового
невиконання чи неналежного виконання
продавцем (виконавцем, виробником)
договірних зобов'язань, включаючи
умови про взаємозалік, зобов'язання
споживача з оплати та його вимог у разі
порушення договору з боку продавця
(виконавця, виробника);

3) встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця;

4) надання можливості продавцю
(виконавцю, виробнику) не повертати
кошти на оплату, здійснену споживачем,
у разі відмови споживача укласти або
виконати договір, без встановлення
права споживача на одержання
відповідної компенсації від продавця
(виконавця, виробника) у зв'язку з
розірванням або невиконанням ним
договору;

5) встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором;

6) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права розірвати договір із
споживачем на власний розсуд, якщо
споживачеві таке право не надається;

7) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права не повертати кошти на
оплату ненаданої продукції у разі
розірвання договору з ініціативи
продавця (виконавця, виробника);

8) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права розірвати договір,
укладений на невизначений строк із
споживачем без повідомлення його про
це, крім випадків, установлених
законом;

9) установлення невиправдано
малого строку для надання споживачем
згоди на продовження дії договору,
укладеного на визначений строк, з
автоматичним продовженням такого
договору, якщо споживач не висловить
відповідного наміру;

10) установлення обов'язкових для
споживача умов, з якими він не мав
реальної можливості ознайомитися
перед укладенням договору;

11) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати умови договору на
власний розсуд або на підставах, не
зазначених у договорі;

12) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права в односторонньому
порядку змінювати характеристики
продукції, що є предметом договору;

13) визначення ціни товару на
момент його поставки споживачеві або
надання продавцю (виконавцю, виробнику)
можливості збільшувати ціну без
надання споживачеві права розірвати
договір у разі збільшення ціни
порівняно з тією, що була погоджена на
момент укладення договору;

14) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права визначати
відповідність продукції умовам
договору або надання йому виключного
права щодо тлумачення договору;

15) обмеження відповідальності
продавця (виконавця, виробника)
стосовно зобов'язань, прийнятих його
агентами, або обумовлення прийняття
ним таких зобов'язань додержанням
зайвих формальностей;

16) встановлення обов'язку
споживача виконати всі зобов'язання,
навіть якщо продавець (виконавець,
виробник) не виконає своїх;

17) надання продавцю (виконавцю,
виробнику) права передавати свої права
та обов'язки за договором третій особі,
якщо це може стати наслідком зменшення
гарантій, що виникають за договором для
споживача, без його згоди.

Перелік несправедливих умов у
договорах із споживачами не є
вичерпним.

Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору. Якщо до положення вносяться
зміни, такі зміни вважаються чинними з
моменту їх внесення.

Нечіткі або двозначні положення
договорів із споживачами тлумачаться
на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов
договору, що обмежують права споживача,
споживачеві завдано збитків, вони
повинні відшкодовуватися винною
особою у повному обсязі.

Споживач має право на
відшкодування збитків, завданих йому
виробником (виконавцем, продавцем), у
зв'язку з використанням останнім
переваг свого становища у виробничій
чи торговельній діяльності.

Відповідно до статті 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Частина 3 статті 360-7 ЦПК України
встановлює, що рішення Верховного Суду
України, прийняті за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстав, передбачених
статтею 355 цього Кодексу, підлягають
опублікуванню на офіційному веб-сайті
Верховного Суду України не пізніш як
через десять днів з дня їх прийняття.

Верховним Судом України в Постанові
від 25 вересня 2013 року по справі №
№6-80цс13, що опубліковано на офіційному
веб-сайті Верховного Суду України
встановлено наступну правову позицію,
що за правилами частини першої статті
203 ЦК України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 6 частини першої
статті 6 Закону України від "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг"
договір про надання фінансових послуг
повинен містити розмір фінансового
активу, зазначений у грошовому виразі,
строки його внесення та умови
взаєморозрахунків.

За положеннями частини п'ятої статті 11,
статті 18 Закону України від "Про захист
прав споживачів" до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення, згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, зокрема щодо плати за
обслуговування кредиту та плати за
дострокове його погашення є
несправедливими і це є підставою для
визнання таких положень договору
недійсними.

Верховним Судом України в Постанові
від 12 вересня 2012 року по справі № 6-80цс12,
що опубліковано на офіційному
веб-сайті Верховного Суду України
встановлено наступну правову позицію,
що за положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
до договорів із споживачами про
надання споживчого кредиту
застосовуються положення цього Закону
про несправедливі умови в договорах,
зокрема положення, згідно з якими
передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору

Аналіз указаних норм дає підстави для
висновку, що несправедливими є
положення договору про споживчий
кредит, які містять умови про зміни у
витратах, зокрема щодо плати за
обслуговування кредиту та плати за
дострокове його погашення, і це є
підставою для визнання таких положень
недійсними.

Оскільки у спірному договорі плата за
обслуговування кредиту та за його
дострокове погашення визначена за
формулою зі змінними величинами, то
такі умови суперечать як положенням ч. 5
ст. 11 Закону України «Про захист прав
споживачів», так і затвердженому
сторонами графіку платежів, згідно з
яким боржник повинен сплачувати
щомісяця фіксовану суму, де розмір
щомісячної плати за обслуговування
кредиту на весь період дії договору
дорівнює нулю.

Підпунктом Б, пунктом 3.3
Постановою правління Національного
Банку України від10.05.2007 N168,
Зареєстровано в Міністерстві юстиції
України від 25 травня 2007 р. за N 541/13808 «Про
затвердження Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» встановлено, що абсолютного
значення подорожчання кредиту (у
грошовому виразі), розрахунок якого
здійснюється шляхом підсумовування
всіх платежів (проценти за
користування кредитом, усі платежі за
супутні послуги, пов'язані з наданням
кредиту, його обслуговуванням і
погашенням), здійснених споживачем як
на користь банку, так і на користь
третіх осіб під час отримання,
обслуговування та погашення кредиту.

Виходячи з наданих доказів суд
дістається висновку, що позовні вимоги
позивача в частині визнання недійсним
положення додаткової угоди про
абсолютне подорожчання кредиту до 21921
гривень 69 копійок та зменшення суми
неустойки до фактично виплаченої
станом на 18 грудня 2013 року, оскільки
абсолютного значення подорожчання
кредиту, є розрахунок який
здійснюється шляхом підсумовування
всіх платежів (проценти за
користування кредитом, усі платежі за
супутні послуги, пов'язані з наданням
кредиту, його обслуговуванням і
погашенням), здійснених споживачем як
на користь банку, так і на користь
третіх осіб під час отримання,
обслуговування та погашення кредиту, а
позивачем не пред'явлені вимоги про
визнання недійсними умови договору, що
впливають на зазначений розрахунок.

Суд дістається висновку, що з виходячи
з наданих доказів суд дістається
висновку, що позовні вимоги позивача в
частині встановлення, що зобов'язання
за кредитним договором №DOXRRF031400233 від 28
грудня 2010 року та додатковою угодою до
кредитного договору №1 від 01 березня 2012
року виконанні не підлягають
задоволенню, оскільки позивачем не
заявлено вимоги про визнання
недійсними умов щодо винагороди за
надання фінансового інструменту та
інших умов, що свою чергу впливають на
розмір зобов'язання позивача за
договірними відносинами з отримання
споживчого кредиту.

Виходячи з наданих доказів суд
дістається висновку, що позовні вимоги
позивача в частині розірвання
кредитного договору №DOXRRF031400233 від 28
грудня 2010 року та додаткової угоди до
кредитного договору №1 від 01 березня 2012
року не підлягають задоволенню, так як
банк за вказаним договором свої
обов'язки виконував та виконує
належним чином.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 218, 367 ЦПК
України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
визнання недійсним положення
додаткової угоди про абсолютне
подорожчання кредиту до 21921 гривень 69
копійок та зменшення суми неустойки до
фактично виплаченої станом на 18 грудня
2013 року, відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
встановлення, що зобов'язання за
кредитним договором №DOXRRF031400233 від 28
грудня 2010 року та додатковою угодою до
кредитного договору №1 від 01 березня 2012
року виконанні, відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приватбанк» про
розірвання кредитного договору
№DOXRRF031400233 від 28 грудня 2010 року та
додаткової угоди до кредитного
договору №1 від 01 березня 2012 року,
відмовити.

Вступна та резолютивна частина рішення
суду оголошена без присутності сторін
по справі.

Повний текст судового рішення
виготовлено 29 квітня 2014 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Донецької області через
Старобешівський районний суд. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Р.В. Дехта

29.04.2014