У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 7 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 12 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), звернулося до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 27 травня 2006 року з ОСОБА_3
укладений кредитний договір, за
умовами якого останній було надано
кредит у розмірі 2 988 грн 69
коп. на строк до 27 травня 2008 року зі
сплатою 25,08 % річних на суму залишку
заборгованості. Взяті на себе
зобов'язання ОСОБА_3 належним чином не
виконувала, у зв'язку з чим станом на 25
січня 2013 року виникла заборгованість
за кредитним договором у розмірі 39 573
грн 92 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 39 573 грн 92 коп.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від
7 червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 12 листопада
2013 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк»
задоволено частково та стягнуто з
ОСОБА_3 на його користь заборгованість
за кредитним договором у розмірі 23 191
грн 67 коп. та 395 грн 74 коп. на
відшкодування сплаченого судового
збору. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити за
пропуском строку позовної давності.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції
виходив із того, що позивач свої
зобов'язання за кредитним договором
виконав у повному обсязі, а боржник не
здійснив оплату по кредиту та
нарахованим процентам, у результаті
чого утворилась заборгованість. При
цьому, застосувавши положення ч. 3 ст. 551
ЦК України, зменшив розмір пені.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції та,
відхиляючи доводи апеляційної скарги
щодо спливу строку позовної давності,
зазначив, що відповідно до п. 5.5 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам позовна давність до вимог про
стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки (пені), штрафів за договором
встановлюється тривалістю у п'ять
років.

Проте повністю погодитись з таким
висновком апеляційного суду не можна,
тому що суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення не
відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 27 травня 2006 року між
банком і ОСОБА_3 укладений кредитний
договір, за умовами якого останній було
надано кредит у розмірі 2 988 грн 69 коп. на
строк до 27 травня 2008 року зі сплатою
25,08 % річних на суму залишку
заборгованості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України
виконання зобов'язання забезпечується,
зокрема, неустойкою, яка визначається
як пеня та штраф і є грошовою сумою або
іншим майном, які боржник повинен
передати кредиторові у разі порушення
зобов'язання. Сплата неустойки є
правовим наслідком у разі порушення
боржником зобов'язання.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

З матеріалів справи
вбачається, що згідно з розрахунком
заборгованості за кредитним договором
пеня нарахована банком за період з
липня 2006 року до січня 2013 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що
позовна давність до вимог про її
стягнення обчислюється по кожному дню
(місяцю), за яким нараховується пеня,
окремо. Право на позов про стягнення
пені за кожен день (місяць) виникає
щодня (щомісяця) на відповідну суму, а
позовна давність обчислюється з того
дня (місяця), коли кредитор дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
права.

Отже, стягнення
неустойки (пені, штрафу) обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
кредитора до суду, а починається з дня
(місяця), з якого вона нараховується, у
межах строку позовної давності за
основною вимогою.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
6 листопада 2013 року № 6-116цс13,
яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для судів.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що при укладенні 27 травня
2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»
та ОСОБА_3 кредитного договору, остання
надала згоду, що заява разом із
запропонованими банком Умовами
надання споживчого кредиту фізичним
особам, тарифами складає між
позичальником і банком
кредитно-заставний договір,
засвідчивши її своїм підписом.

Відповідно до п. 5.5 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) термін
позовної давності по вимогах про
стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю у п'ять років.

Проте це є строком звернення до суду за
захистом порушеного права, а , разом з
тим, згідно вимог ч. 2 ст. 258 ЦК України
нарахування пені не може перевищувати
одного року.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на зазначені
положення закону уваги не звернув
доводів сторін у частині позовних
вимог про стягнення неустойки - пені,
штрафів за договором, належним чином не
перевірив, не встановив фактичні
обставини, від яких залежить правильне
вирішення спору та дійшов передчасного
висновку про залишення в силі рішення
суду першої інстанції.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи судом не встановлені,
судове рішення апеляційного в частині
позовних вимог про стягнення неустойки
- пені, штрафів за договором не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, а
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

В іншій частині судові рішення
відповідають вимогам закону, фактичні
обставини судами встановлені
правильно, правовідносини сторін
визначені вірно і до них застосовано
норми права, які їх регулюють.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 12 листопада
2013 року в частині позовних вимог про
стягнення неустойки - пені, штрафів за
договором, скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 7 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Закарпатської
області від 12 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко