Головуючий суду 1 інстанції - Калашник
Доповідач - Костриціький В.В.
Провадження № 22ц/782/1410/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Кострицького В.В.,

суддів:
Бережної С.В.., Стахової Н.В.,

при
секретарі - Щуровій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 20 лютого 2014 року за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про
стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про
стягнення боргу з ОСОБА_3, ОСОБА_5.
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 20 лютого 2014 року позовні
вимоги задоволено, стягнуто солідарно
з ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму
боргу у розмірі 114000 грн.

ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою
на вищевказане рішення суду першої
інстанції, посилаючись на те, що воно
ухвалено з порушенням норм
процесуального та матеріального права.
В апеляційній скарзі апелянт просить
скасувати рішення Жовтневого
районного суду м. Луганська від 20.02.2014 р.
та залишити заву без розгляду. Апелянт
вважає, що позивачем при поданні позову
було порушено п.2 ч.2 ст. 119, ч. 1 ст. 120 ЦПК
України, а судом проігноровано такі
порушення, відкрито провадження по
справі та ухвалено рішення без
виправлення вказаних недоліків. Також
апелянт посилається на ту обставину, що
він не був присутній при розгляді даної
справи з поважних причин, на які суд не
звернув уваги та ухвалив рішення, чим
порушив його процесуальні права. Крім
того, доводами апеляційної скарги є ті
обставини, що судом не враховано
наявність договору застави № 23/11-з від
23 листопада 2013 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та вважає, що
примусове стягнення повинне
провадитись за рахунок заставного
майна.

В судовому засіданні від 07 квітня 2014
року позивачем надано заперечення на
апеляційну скаргу, в яких ОСОБА_4 просив
відмовити у задоволенні апеляційної
скарги та залишити рішення суду першої
інстанції без змін.

Перевіривши за матеріалами справи
рішення суду в межах, визначених ст.303
ЦПК України, заслухавши пояснення
сторін, дослідивши докази, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином у відповідності з
умовами договору позики № 23/11 від 23
листопада 2012 року, договору поруки
№23/11-п та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства та
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцю позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені відповідними договорами.
Тому, у зв'язку з невиконанням
відповідачами взятих на себе
зобов'язань, суд вирішив задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Судова колегія погоджується з такими
висновками суду, оскільки вони
відповідають зібраним у справі
доказам, судом дана належна оцінка та
правильно визначена юридична природа
цивільних відносин, що виникли і закон,
який їх регулює. Колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
та вважає доводи апелянта не
відповідають вимогам діючого закону та
матеріалам справи виходячи з
наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 23
листопада 2012 року відповідач ОСОБА_3
позичив у ОСОБА_4 суму у розмірі 114000,00
грн., строком до 23 листопада 2013
відповідно до договору позики № 23/11 від
23 листопада 2012 року /а. с. 4/ та згідно з
фотокопією розписки від 23 листопада 2012
року /а. с. 5/. ОСОБА_5 за договором поруки
№23/11-п /а.с. 6/, відповідно до якого вона
зобов'язалася солідарно у повному
обсязі відповідати за договором
позики № 23/11 від 23 листопада 2012
заключним позивачем з ОСОБА_3
Відповідно до п. 3.1 Договору поруки,
поручитель і боржник несуть солідарну
відповідальність перед кредитором за
належне виконання боржником
зобов'язання. Крім того, між ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 було укладено договір застави №
23/11-з від 23 листопада 2013 року /а.с. 12/, за
яким у заставу передається машина
друкарна двох фарбова офсетна Planeta P-24
№109773.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства.

У відповідності до положень ст. 546 ЦК
України виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Застава - це спосіб забезпечення
виконання зобов'язань. Застава виникає
в силу договору чи закону (стаття 1
Закону України "Про заставу".

Згідно статті 17 Закону України "Про
заставу" заставодавець зберігає право
розпорядження заставленим майном, якщо
інше не передбачено законом чи
договором.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України
та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про
заставу» заставодержатель набуває
право звернення стягнення на предмет
застави в разі, якщо в момент настання
терміну виконання зобов'язання,
забезпеченого заставою, воно не буде
виконано, якщо інше не передбачено
законом чи договором. За рахунок
предмета застави заставодержатель має
право задовольнити в повному обсязі
свою вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, необхідних
витрат на утримання заставленого
майна, а також вимог, понесених у
зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо
інше не встановлено договором.
Звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Посилання апелянта на ті обставини, що
він не був присутній при розгляді даної
справи з поважних причин, на які суд не
звернув уваги та ухвалив рішення, чим
порушив його процесуальні права, не є
слушними та спростовуються наявними в
матеріалах справи доказами. Оскільки
відповідач - апелянт по справі не
заперечує, що був повідомлений
належним чином про час та місце
слухання справи призначене на 20.02.2014
року (а.с.28 з.с.), що згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК
України не перешкоджає розглядові
справи, та не надав суду до дати
судового засідання заяви про
відкладення слухання справи з доданими
до неї доказами поважності причин
неявки, тому суд першої інстанції
законно на підставі наявних в
матеріалах справи доказах розглянув
справу за відсутністю відповідача.
Крім того, апелянт не був позбавлений
права бути присутнім при апеляційному
розгляді, однак приймав участь через
свого представника, який під час
апеляційного перегляду не заявляв
жодних процесуальних клопотань.

На думку колегії суддів, доводи
апеляційної скарги стосовно наявності
договору застави № 23/11-з від 23
листопада 2013 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та необхідності
примусового стягнення за рахунок
заставного майна, є помилковими та
такими, що не відповідають нормам
чинного законодавства. Так, згідно зі
ст.3 ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Відповідно
до змісту ст.ст.11,15 ЦК України цивільні
права й обов'язки виникають із дій осіб,
що передбачені актами цивільного
законодавства. Кожна особа має право на
судовий захист. Захист цивільних прав -
це передбачені законом способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміються закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст.16 ЦК України.
Виходячи з наведеного, позивач може
розпоряджатися своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд (ст.. 11
ЦПК України) та розпорядження
заставленим майном є правом
залогоутримувача, у разі невиконання
заставодавцем своїх обов'язків за
основним договором (а.с. 12, п. 1.1.
договору застави № 23/11-з від 23.11.12 р. ), а
не обов'язком залогоутримувача. Крім,
того договір застави укладено між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, і апелянт не є
стороною зазначеного договору,
відповідно до матеріалів справи
відповідач ОСОБА_5 ще до попереднього
судового розгляду (а.с.14) заперечувала
проти позову (а.с.11) , однак відповідної
зустрічної позовної заяви суду не
надала.

Посилання апелянта на те, що судом
першої інстанції з порушеннями
відкрито провадження по даній справі
не є слушними, оскільки, як вбачається з
матеріалів справи, ним не оскаржена
ухвала суду першої інстанції про
відкриття провадження у справі.

Доказів, які б спростовували висновки
суду, апелянтом не надано. Доводи
апеляційної скарги не є суттєвими,
зводяться до не згоди з висновками суду
по оцінці доказів, але згідно зі ст. 212
ЦПК України право оцінки наданих
доказів належить безпосередньо суду.
Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст.303,304,307, 308,315,317,319 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 20 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набуває чинності негайно, але
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: Судді: