Справа №583/123/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко Р. В.Номер
провадження 22-ц/788/1007/14 Суддя-доповідач -
Дубровна В. В. Категорія - 51
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Дубровної В. В.,

суддів - Лузан Л. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Професійний
футбольний клуб «Олександрія»

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 17 березня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Професійний
футбольний клуб «Олександрія»

про стягнення виплат передбачених
контрактом,

В С Т А Н О В И
Л А:

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 17 березня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволений.

Стягнуто з ТОВ «Професійний футбольний
клуб «Олександрія»»на користь ОСОБА_3 96
007 грн. беззаперечної заохочувальної
виплати, що на дату винесення рішення
за курсом встановленим Національним
Банком України становить 10 000 доларів
США.

Стягнуто з ТОВ «Професійний футбольний
клуб «Олександрія»» на користь держави
960 грн. 07 коп.

В апеляційній скарзі ТОВ ПФК
«Олександрія» просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, про відмову ОСОБА_3 у
задоволенні його позову.

При цьому зазначає, що ОСОБА_3 не вжив
усіх заходів досудового врегулювання
спору, не використав передбачене
Контрактом право подання апеляційної
скарги до Міжнародного арбітражного
суду зі спортивних питань, тому, вважає,
рішення Палати з вирішення спорів
Федерації футболу України від 17 квітня
2013 року набрало чинності та є
обов'язковим до виконання. Крім того,
зазначає, що зазначене рішення
відповідачем виконане та на його
виконання сплачено ОСОБА_3
заборгованість по заробітній платі.
Вважає, що при ухваленні оскаржуваного
рішення судом першої інстанції не було
враховано того, що питання
правомірності вимоги позивача по
сплаті останньому «підйомних» вже
було розглянуте Палатою з вирішення
спорів ФФУ, про що ухвалене рішення від
17 квітня 2013 року, яке набрало законної
сили та до цього часу ніким не
скасоване. Зазначає, що «підйомні» не
відносяться до основної заробітної
плати, а є «додатковою заохочувальною
винагородою» та виплачуються за
наявності умов, передбачених
Положенням про умови преміювання та
соціального забезпечення
футболістів-професіоналів ПФК
«Олександрія», а саме, вони
виплачуються футболісту у разі, якщо
він зіграє за команду 70% чи більше
ігрового часу, а позивач зазначених
вимог не виконав, тому «підйомні» не
повинні були йому виплачуватись.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін,
виходячи з наступного.

Вирішуючи спір та задовольняючи позов
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що згідно з додатковою угодою
сума підйомних є беззаперечною
заохочувальною виплатою, яка
позивачеві ані в установлений угодою
строк до 01 серпня 211 рік, ані станом на
момент звільнення, тобто - 29 червня 2012
року, сплачена не була.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають зібраним у
справі доказам та суд дійшов їх з
дотриманням та правильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, 06 березня
2014 року остаточно уточнивши позов,
просив стягнути з останнього на свою
користь «підйомних» виплат у сумі 10 000
доларів США за курсом НБУ на день
ухвалення рішення.

Згідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є
особливою формою трудового договору, у
якому строк його дії, права, обов'язки і
відповідальність сторін (у тому числі
матеріальна), умови матеріального
забезпечення і організації праці
працівника, умови розірвання договору,
в тому числі дострокового, можуть
встановлюватися угодою сторін

Згідно п. 1.2 Контракту контракт є
строковим трудовим договором,
укладеним відповідно до вимог ст. 21, 23,
24, 36, 40, 97, 103, 187-195, 198-199 КЗпП України, ст.
ст. 23, 23-1, 23-2, 23-3 Закону України «Про
фізичну культуру і спорт», Постанови
Кабінету Міністрів України «Про
впорядкування застосування
контрактної форми трудового договору»,
Регламенту всеукраїнських змагань з
футболу серед професіональних команд.

Згідно ст. 95 КЗпП України заробітна
плата - це винагорода, обчислена, як
правило, у грошовому виразі, яку
власник або уповноважений ним орган
виплачує працівникові за виконану ним
роботу.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
провадиться у день звільнення. Якщо
працівник у день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 28 січня 2011 року між
позивачем ОСОБА_3 та ПФК «Олександрія»
був укладений Трудовий контракт на
строк до 01 липня 2012 року, згідно якого
позивач був прийнятий у футбольну
команду «Олександрія» на посаду
спортсмена-футболіста і зобов'язався
виконувати відповідні трудові
обов'язки, а позивач зобов'язався
виплачувати йому за це заробітну плату
та інші передбачені контрактом виплати
(а.с.6-10).

Крім того, між сторонами буда укладена
Додаткова угода, згідно п.п. 3.5 якої
Відповідач зобов'язувався протягом дії
Контракту сплатити позивачеві
беззаперечну заохочувальну виплату -
«підйомні» у розмірі 20000 доларів США на
умовах нетто, двома сумами по 10 000
доларів США до 01 лютого 2011 року та до 01
серпня 2011 року.

По закінченні строку дії контракту, а
саме - 29 червня 2012 року ОСОБА_3 був
звільнений (а.с.13).

На момент звільнення йому не були
виплачені заборгованість по
заробітній платі у сумі 7 500 доларів США
та друга частина «підйомних» -10 000
доларів США.

Згідно рішення Федерації футболу
України від 17 квітня 2013 року (а.с.39)
задоволені частково вимоги ОСОБА_3:
стягнута заборгованість по заробітній
платі у сумі 2500 доларів США в
гривневому еквіваленті по курсу
Національного Банку України на день
виплати, відмовлено у задоволенні
вимог про стягнення «підйомних» у
розмірі 10000 доларів США.

Колегія суддів вважає, що наявність
зазначеного рішення Федерації футболу
України не є перешкодою для звернення
до суду з позовними вимогами та
знаходить обґрунтованим висновок суду
першої інстанції про наявність
підстав для стягнення «підйомних»
виплат, оскільки умовами трудового
контракту передбачено, що «підйомні» є
беззаперечною заохочувальною
виплатою, її виплата на користь
позивача була узгоджена сторонами при
укладенні трудового контракту в
незалежності від будь-яких умов, а
обумовлена лиш певним періодом часу, що
встановлено в контракті та не
дотримано відповідачем

Не можливо погодитись з доводами
апеляційної скарги про те, що позивач
не має права на отримання підйомних у
зв'язку з тим, що Положенням про умови
преміювання та соціальне забезпечення
футболістів-професіоналів ПФК
«Олександрія», яке є додатком №1 до
Контракту між Товариством з обмеженою
відповідальністю «ПФК «Олександрія» і
футболістами-професіоналами Клубу
(а.с.78) «підйомні» виплачуються
футболісту у разі, якщо він зіграє за
команду 70% чи більше ігрового часу, а
позивач не зіграв за команду 70% чи
більше ігрового часу.

Особливості умов оплати праці між
сторонами у справі визначені укладеним
контрактом, додатком до нього, які
визначають індивідуально виключні
умови виплати спірної суми, не
передбачають обов'язковою умовою для
виплати «підйомних» кількість
зіграного ігрового часу.

Відповідно до ч. 2 п. 3.3 Контракту
відповідач зобов'язався дотримуватись
законодавства України про працю і
правил охорони праці, виконувати умови
оплати праці футболіста у
відповідності з Контрактом і
Додатковою угодою. У порушення
зазначених вимог відповідач не
виплатив ОСОБА_3 другу половину
«підйомних», порушуючи право позивача
на оплату праці.

Згідно ч. 4 ст. 97 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган чи фізична
особа не мають права в односторонньому
порядку приймати рішення з питань
оплати праці, що погіршують умови,
встановлені законодавством, угодами,
колективним договором.

Укладеним Контрактом між сторонами,
Регламентом палати з вирішення спорів
Федерації футболу України (а.с.55)
передбачено досудове врегулювання
спорів, що виникають між футболістами.

Оспорюючи постановлене у справі
рішення суду, відповідач зазначає про
те, що позивач не вжив всіх заходів
«досудового» врегулювання спору.
Питання виплати «підйомних» за заявою
ОСОБА_3 було предметом розгляду Палати
з вирішення спорів ФФУ і ОСОБА_3 не
подав апеляційної скарги до
Міжнародного арбітражного суду зі
спортивних питань на рішення в частині
відмови у виплаті йому «підйомних»,
рішення набрало чинності і є
обов'язковим до виконання.

Із змісту частини другої статті 124
Конституції України щодо поширення
юрисдикції на всі правовідносини, що
виникають у державі, випливає, що кожен
із суб'єктів правовідносин у разі
виникнення спору може звернутися до
суду за його

вирішенням. Суб'єктами таких
правовідносин можуть бути громадяни,
іноземці, особи без громадянства,
юридичні особи та інші суб'єкти цих
правовідносин. Зазначена норма, як
і інші положення Конституції України,
не містить застереження щодо

допустимості судового захисту тільки
після досудового врегулювання спору
та неприпустимості здійснення
правосуддя без його застосування.

Як роз'яснив Конституційний Суд
України у своєму рішенні від 09 липня
2002 року щодо офіційного тлумачення
положення частини другої статті 124
Конституції України (справа про
досудове врегулювання спорів) для
забезпечення судового захисту
Конституція України у статті 124
встановила принципи здійснення

правосуддя виключно судами,
неприпустимості делегування функцій
судів та їх привласнення іншими
органами чи посадовими особами та
визначила юрисдикцію судів.
Зазначені принципи забезпечують
здійснення конституційного права на
судовий захист, яке не може бути
обмежене навіть в умовах воєнного або
надзвичайного стану (стаття 64
Конституції України).

Обов'язкове досудове врегулювання
спорів, яке виключає

можливість прийняття позовної заяви
до розгляду і здійснення за нею
правосуддя, порушує право особи на
судовий захист. Можливість
використання суб'єктами
правовідносин досудового
врегулювання спорів може бути
додатковим засобом правового
захисту, який держава надає учасникам
певних правовідносин, що не
суперечить принципу здійснення
правосуддя виключно судом. Виходячи
з необхідності підвищення рівня
правового захисту держава може
стимулювати вирішення правових спорів
у межах досудових процедур, однак їх
використання є правом, а не
обов'язком особи, яка потребує такого
захисту.

Право на судовий захист не позбавляє
суб'єктів правовідносин

можливості досудового врегулювання
спорів. Це може бути передбачено
цивільно-правовим договором, коли
суб'єкти правовідносин добровільно
обирають засіб захисту їхніх прав.
Досудове врегулювання спору може
мати місце також за волевиявленням
кожного з учасників правовідносин і за
відсутності

у договорі застереження щодо такого
врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного
засобу правового захисту, у тому числі
і досудового врегулювання спору, є
правом, а не обов'язком особи, яка
добровільно, виходячи з власних
інтересів, його використовує.
Встановлення законом обов'язкового
досудового врегулювання спору обмежує
можливість реалізації права на
судовий захист.

Право особи (громадянина України,
іноземця, особи без громадянства,
юридичної особи) на звернення до суду
за вирішенням спору не може бути
обмежене законом, іншими
нормативно-правовими актами.
Встановлення законом або договором
досудового врегулювання спору за
волевиявленням суб'єктів
правовідносин не є обмеженням
юрисдикції судів і права на судовий
захист.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
підстав для його зміни чи скасування не
вбачається. Доводи апеляційної скарги
не дають підстав для висновку про
невірність застосування судом норм
матеріального чи порушення
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до невірного вирішення
справи.

У відповідності до ч.1 ст.307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У
Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Професійний футбольний клуб
«Олександрія».

Рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 17 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: