АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/4559/2014
інстанції - Миколаєць І.Ю.
Доповідач - Желепа
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року, колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А.,
Іванченко М.М.

при секретарі Мившук В.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 на заочне рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 23 січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Приватбанк», третя особа:
Приватний нотаріус Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання договорів припиненими та
недійсними, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення представників сторін,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом у якому просила визнати
припиненими з 27.07.2006 року кредитний
договір № К2НОGКОО260998 , укладений між
ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 08.04.2005
року та іпотечний договір від 11.04.2005
року укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк»
та ОСОБА_5; визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 19.02.2007 року
укладений між ЗАТ КБ «Приватбанк» та
«Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1
Пі-Ел-Сі» про відступлення прав вимоги
за договорами про іпотечні кредити,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського нотаріального
округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 351, 352.
Підставами припинення кредитного
договору від 08.04.2005 року та іпотечного
договору від 11.04.2005 року з 27.07.2006 року
вважає пропуск ПАТ КБ «Приватбанк»
шестимісячного строку звернення з
вимогами до спадкоємців померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 та посилаючись
при цьому на відмову у задоволенні
позову ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 про стягнення з них
заборгованості як із поручителів
рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 15.02.2007 року та рішенням
Апеляційного суду м. Києва від 12.04.2011
року. Підставою визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 19.02.2007
року вважає неможливість укладення
такого договору в зв'язку з припиненням
кредитного та іпотечного договору.
Судові витрати просила покласти на
відповідача.

Заочним рішенням Святошинського
районного суду м. Києва від 23.01.2014 в
задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Приватбанк», третя особа: Приватний
нотаріус Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 про
визнання договорів припиненими та
недійсними - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду,
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 подав
апеляційну скаргу, в якій просив його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

В скарзі вказував на те, що рішення суду
першої інстанції постановлено з
порушення норм матеріального та
процесуального права, судом не повно
встановлені обставини по справі , які
мали значення для її вирішення та не
досліджено наявні докази. Судом не
враховано того, що внаслідок
припинення прав вимоги по кредитному
договору та припинення основного
договору (кредиту) припиняються і
договори, які укладені на його
виконання, в даному випадку договір
іпотеки від 11.04.2007 року. Крім того
зазначив, що договір купівлі-продажу
(відступлення) прав по договору іпотеки
від 19.02.2007р. відповідач не мав права
укладати, оскільки договір іпотеки
припинений 27.07.2006 року, у зв`язку зі
смертю боржника та іпотекодавдя .

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою га шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, з яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 608 ЦК України
зобов`язання припиняються смертю
боржника, якщо воно є нерозривно
пов`язаним з його особою і у зв`язку з
цим не може бути виконано іншою особою.

Як вбачається з матеріалів справ та
встановлено судом, 08.04.2005 року між ЗАТ
КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 було
укладено кредитний договір №
К2НООК00260998 (а.с.7-8). За умовами договору
банк зобов'язувався відкрити ОСОБА_5 не
відновлювальну кредитну лінію в
розмірі 37220,00 дол. США на купівлю
квартири, з кінцевим терміном
погашення до 08.04.2025 року та сплатою 0,1% в
місяць від суми залишку заборгованості
за кредитом, щомісячною комісією в
розмірі 0,3% від суми наданого кредиту,
комісією в розмірі 0,5% від суми
отриманого кредиту першочергово в
момент отримання кредиту плюс сума,
розрахована у відповідності до п.3.11
даного договору. Позивачем не
заперечувалося, що банк виконав
зобов'язання та надав ОСОБА_5 кредит.

З метою забезпечення виконання
кредитного зобов'язання 11.04.2005 року між
ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «Приватбанк» було
укладено нотаріально посвідчений
договір іпотеки. За умовами договору
ОСОБА_5 надав в іпотеку банку належну
йому на праві власності квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Святошинським районним судом м. Києва в
рішенні від 15.02.2007 року встановлено, що
08.04.2005 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_7, ОСОБА_3 були укладені договори
поруки (а.с13-а), за якими вони поручилися
перед банком за виконання ОСОБА_5
кредитного договору № К2НОGКОО260998 від
08.04.2005 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, що
підтверджується виданим Відділом
реєстрації

смерті у м. Києві свідоцтвом, актовий
запис № 1089 (а.с.11).

В травні 2006 року ЗАТ КБ «Приватбанк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7,
ОСОБА_3, ТОВ «СК «Кредо» про стягнення
заборгованості за договорами поруки до
кредитного договору. Рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
віду15.02.2007 року в задоволенні позову
було відмовлено. Рішенням Апеляційного
суду м. Києва від 12.04.2011 року було
змінено вищезазначене рішення (а.с.16-18).
Судом вирішено виключити з
мотивувальної частини висновок суду
про встановлення факту припинення
зобов'язань за кредитним договором
укладеним між ЗАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_5 у зв'язку з його смертю, а також
виключити висновки, щодо пропуску ЗАТ
КБ «Приватбанк» строку пред'явлення
вимог кредитора спадкоємцю ОСОБА_3,
щодо виконання грошового зобов'язання
за цим договором. В частині відмови в
позові ЗАТ КБ «Приватбанк» залишено
без змін. Підставою відмови в позові
стало припинення договору поруки у
зв'язку зі смертю ОСОБА_5, оскільки
після його смерті відбулася зміна
боржника ОСОБА_5 на ОСОБА_3 та
відсутністю зобов'язання ОСОБА_7 за
нового боржника.

Тобто, ЗАТ КБ «Приватбанк» звертався до
Святошинського районного суду м. Києва
з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про
стягнення заборгованості як до
поручителів. З позовом до спадкоємців
ЗАТ КБ «Приватбанк» не звертався.

20.02.2007 року ОСОБА_3 отримала в
Дванадцятій державній нотаріальній
конторі

свідоцтво про право на спадщину за
заповітом (а.с. 12). Право власності
зареєстровано

23.02.2007 року в Комунальному підприємстві
«Бюро технічної інвентаризації та
реєстрації

права власності на нерухоме майно» за
№ 1063 (а.с.12-а).

Відмовляючи в задоволені позову суд
першої інстанції виходив з того, що
прийнявши спадщину, ОСОБА_3 стала новим
іпотекодавцем. Суд вважав, що договір
поруки укладений між ЗАТ КБ
«Приватбанк» та ОСОБА_7, ОСОБА_3 від;
08.04.2005 року відносно ОСОБА_3 припинився
на підставі ч. З ст. 559 ЦК України, але
вона стала новим боржником, отримавши у
спадщину іпотечне майно. Відносно
ОСОБА_7 договір поруки припинився,
оскільки борг ОСОБА_5 перевівся на
ОСОБА_3, а ОСОБА_7 не поручалася за
нового боржника. Тобто підстави для
визнання кредитного договору від 08.04.2005
року та іпотечного договору від 11.04.2005
року припиненими відсутні.

Враховуючи відсутність підстав
вважати припиненими зобов`язання за
кредитним договором та договором
іпотеки, суд також встановив
відсутність підстав для визнання
недійсним договору про переведення
права вимоги новому кредитору.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком районного суду, так як він в
повній мірі відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам Закону.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотекодавець - це особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотекодержателем.
Іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель, зокрема, майновий
поручитель - це особа, яка передає в
іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи - боржника.

Відповідно до ст. 546 ЦК застава (іпотека)
та порука є різними видами
забезпечення, тому норми, що регулюють
поруку (ст. ст. 553-559 ЦК) не
застосовуються до правовідносин
кредитора з майновим поручителем,
оскільки він відповідає перед
заставо/іпотекодержателем за
виконання боржником основного
зобов'язання винятково в межах
вартості предмета застави/іпотеки.

Відповідно до ст. 1216, 1218 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщина) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця) до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його
зобов'язання.

За змістом зазначених норм, у разі
смерті фізичної особи, боржника за
зобов'язанням у правовідносинах, що
допускають правонаступництво в
порядку спадкування, обов'язки
померлої особи (боржника) за загальним
правилом переходять до іншої особи - її
спадкоємця, таки чином відбувається
передбачена законом заміна боржника за
зобов'язанням.

20.02.2007 року ОСОБА_3 отримала в
Дванадцятій державній нотаріальній
конторі

свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, а саме на предмет іпотеки
квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про
іпотеку» у разі переходу права
власності на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою. Особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статус
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих умовах,
що існували до набуття ним права
власності на предмет іпотеки.

Враховуючи вищенаведені положення
Закону, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що договір
іпотеки та кредитний договір не
припинили свою дію внаслідок смерті
боржника.

Доводи апеляційної скарги з приводу
пропущення банком строку
передбаченого ст. 1281 ЦК України
пред`явлення вимоги до спадкоємців, та
як наслідок припинення їх зобов`язань,
колегія суддів не приймає так як за
обставинами даної справи боржник та
іпотекодавець - одна й та сама особа, а
тому після її смерті до спадкоємця
переходять не лише права та обов`язки
іпотекодавдя, а й обов`язки за основним
зобов`язанням у межах вартості
спадкового майна. Отже , правила ст. 1281
ЦК України щодо строку пред`явлення
кредитором спадкодавця вимог до
спадкоємців не застосовується до
зобов`язань., забезпечених іпотекою.

Вказана правова позиція закріплена в п.
36 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30
березня 2012 року « Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що договір купівлі-продажу
(відступлення) прав по договору іпотеки
від 19.02.2007р. укладеного між
відповідачем та «Юкрейн Мортгейдж Лоун
Файненс №1 ПІ-ЕЛ-СІ» про відступлення
прав вимоги за договорами про іпотечні
кредити, відповідач не мав права
укладати, оскільки договір іпотеки був
припинений 27.07.2006 року внаслідок смерті
боржника, який виступав також
іпотекодавцем, колегія суддів не
приймає, так як посилання позивача на
те, що договір іпотеки був припинений з
огляду на вищенаведені положення
закону є помилковим .

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду не
спростовують .

Рішення суду першої інстанції ухвалене
без порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому керуючись
ст. 308 ЦПК України, колегія суддів
відмовляє в задоволенні апеляційної
скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Святошинського
районного суду м. Києва від 23 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: