Номер провадження 22-ц/775/948/2014
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючої -судді Осипчук
О.В.

суддів Смєлік
С.Г.,Ткачук С.С.

при секретарі
Біляєві М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду в місті Донецьку апеляційну
скаргу відділення виконавчої
дирекції Фонду від нещасних випадків
на виробництві та професійних
захворювань у Кіровському районі м.
Донецька на рішення Кіровського
районного суду м. Донецька від 02 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
відділення виконавчої дирекції Фонду
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань у
Кіровському районі м. Донецька про
відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров»я,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Кіровського районного суду м.
Донецька від 02 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 до відділення
виконавчої дирекції Фонду від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань у Кіровському районі м.
Донецька задоволені частково. З
відповідача на користь позивача
стягнуто компенсацію моральної шкоди у
розмірі 9000 грн.

З рішенням суду не погодився
відповідач, подав апеляційну скаргу в
якій зазначив наступне.

Відповідач вважає, що рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального права, оскільки з 30
березня 2007 року виключено частину
третю статті 34 Закону України № 1105-Х1У,
яка передбачала право на
відшкодування моральної шкоди.
Відтепер застраховані громадяни
позбавлені права отримувати
компенсацію моральної шкоди через Фонд
соціального страхування, що,
відповідно, зазначено у рішенні
Конституційного суду України від 8
жовтня 2008 року по справі № 1-32/2008, де
зазначено, що отримання моральної
шкоди потерпілі мають задовольняти за
рахунок роботодавця. В НПА які
регулюють діяльність Фонду немає такої
вказівки щодо обов»язку відшкодування
моральної шкоди потерпілим. Проте, у
пп.7 пункту 3 Прикінцевих положень ЗУ №
1105-Х1V передбачено,, що відшкодування
Фондом моральної ( немайнової) шкоди
припиняється з 1 січня 2008 року Тобто
пряма вказівка, яку потребує
вищевказане рішення КСУ від 09лютого 1999
року по справі № 1-/99 має місце в діях
НПА, які регулюють діяльність Фонду. У
ращі стягнення з Фонду за рішенням суду
коштів на відшкодування моральної
шкоди на користь ОСОБА_1 відбудеться
фактична дискримінація інших
постраждалих,виникне нерівність
громадян що є конфліктом приватних і
публічних інтересів, інтересів особи і
суспільства.

На погляд апелянта спричинення
моральної шкоди у спірних
правовідносинах не є матеріально -
правовою презумпцією, тому позивачем
має доводитись не лише факт моральної
шкоди, але й її розмір. Суд
безпідставно відмовив у проведенні
позивачу МСЕК. Фонд соціального
страхування не є належним
відповідачем, суд першої інстанції мав
призначити у якості співвідповідача
роботодавця ОСОБА_1, тобто
підприємство, на якому була завдана
шкода, хоча Фондом було заявлене
клопотання про залучення до участі у
справі роботодавця, на що суд уваги не
звернув. Суд ухвалив рішення в
порушення вимог ст.ст. 213,193,215 ЦПК. Тобто
на підставі обставин, які не буи
доведені, не з»ясовані в судовому
засіданні. Просив скасувати рішення
суду і у задовлені позову відмовити.

Відповідач - відділення виконавчої
дирекції Фонду від нещасних випадків
на виробництві та професійних
захворювань у Кіровському районі м.
Донецька, повідомлений належним чином
про час та місце розгляду справи, в
судове засідання не з»явився. Від
відповідача 21 січня 2014 року надійшов
лист про розгляд справи у відсутність
його представника, що відповідно до
частини 2 ст. 305 ЦПК України не є
перешкодою у розгляді справи.

Від ОСОБА_1 до суду надійшли
заперечення на апеляційну скаргу с
заявою розглянути справу у його
відсутність.

Вислухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи апеляційної скарги
і дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд дійшов наступного
висновку.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, протягом з 1964 року
по 2005 рік працював на ДП «шахта
Лідієвка» по професіям з умовами
роботи під землею протягом всього
робочого дня. Під час роботи на
зазначеному підприємстві отримав два
професійних захворювання.

В судовому засіданні відповідними
документами встановлено, що позивач,
працював на підприємствах вугільної
промисловості з повним робочім днем у
шахті з липня 1964 року по квітень 2005
року. Як наслідок тривалої праці на
підземних роботах в шахті, позивач
отримав два професійних захворювання.

В 1996 році вперше позивачу було
встановлено професійне захворювання -
деформуючий остеохондроз обох
колінних суглобів 2 ступеня з больовим
синдромом. Це підтверджується актом
розслідування хронічного професійного
захворювання № 89 від 13.03.1996 року.
Відповідно довідки МСЕК від 19.03.1996 року
йому була встановлена 3-тя група
інвалідності за наслідками
вищевказаного професійного
захворювання.

Друге професійне захворювання - це
хронічний пиловий бронхіт,у зв»язку з
яким він просить стягнути з
відповідача компенсацію моральної
шкоди, підтверджується актом
розслідування хронічного професійного
захворювання, висновком МСЕК від 06.04.2005
року згідно якого потерпілому було
первинно встановлено стійка втрата
професійної працездатності на 30 % і
3-тя група інвалідності безстроково.

Погіршення стану здоров»я через
пиловий бронхіт і вимушеність
звернення у зв»язку з цим за лікуванням
до медичних установ підтверджуються
наданими позивачем медичними
документами, епікризами. висновками
медичних установ за 2008,2009,2010 та 2013 роки.

Розглядаючи справу по суті, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що правовідносини, які виникли між
сторонами в зв'язку з відшкодуванням
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
професійного захворювання,
регулюються Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999р.
(надалі Закон № 1105-XIV ).

У відповідності зі ст. 21 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
зобов'язаний у встановленому
законодавством порядку своєчасно та в
повному обсязі відшкодовувати шкоду,
заподіяну працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, виплачуючи
йому, зокрема, грошову суму за моральну
шкоду за наявності факту заподіяння
цієї шкоди потерпілому.

На період встановлення позивачу
стійкої втрати працездатності у
зв'язку з професійним захворюванням,
згідно з п. п. «е» п.1 ч. 1 ст. 21 та ч. 3 ст. 28
Закону № 1105-XIV, у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди.

Тобто, суд обґрунтовано дійшов
висновку про те, що позивачу внаслідок
професійного захворювання заподіяна
моральна шкода, що полягає у душевних
стражданнях, які позивач поніс у
зв'язку з ушкодженням здоров'я.

Відповідно до ст. 58 ч. 1 Конституції
України та ст. 5 ЦК України, акт
цивільного законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

У зв'язку з чим, апеляційний суд не
може погодитися з доводами Фонду про
відсутність правових підстав для
відшкодування моральної шкоди,
оскільки страховий випадок стався до
набрання чинності нормативними актами,
на які посилається Фонд у апеляційній
скарзі (щодо зупинення виплати та
виключення норм про відшкодування
моральної шкоди).

Доводи щодо недоведеності позову у
зв'язку з відсутністю медичного
висновку про завдання позивачу
моральної шкоди не ґрунтуються на
вимогах ст. 57 ЦПК України, тому
апеляційний суд не може прийняти їх до
уваги.

Згідно ст. 23 Цивільного Кодексу України
та п. З Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом,
залежно від характеру заподіяних
фізичних та душевних, їх глибини та
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення можливості їх реалізації,
а також інших негативних наслідків, з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення, при визначення
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності та справедливості.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд
врахував стан здоров'я позивача, а саме,
що він на 30 % втратив професійну
працездатність у зв'язку з хронічним
професійним захворюванням під час дії
норм Закону № 1105-XIV та визначив розмір
моральної шкоди в сумі 9 000 грн.

Виходячи з наведеного та враховуючи
конкретні обставини справи,
апеляційний суд вважає за можливе
погодитися з розміром моральної шкоди,
визначеної судом першої інстанції.

З огляду на рішення Конституційного
Суду України від 27.01.2004 р. № 1-9/2004 р. (п. 4.1
), ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні і фізичні
страждання.

Тому посилання апелянта, що
захворювання ОСОБА_1 не спричиняє йому
душевних страждань та не вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації його життя, є
безпідставними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
відповідача не обґрунтовані і не
спростовують висновків суду.

При встановлені зазначених фактів і
постановленні рішення судом першої
інстанції не порушено норм
процесуального права, правильно
застосовано норми матеріального права
розмір компенсації моральної шкоди у
розмірі 9000 грн. є виваженим та
обґрунтованим.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Кіровському
районі м. Донецька відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Донецька від 02 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді