АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Категорія: «договірні правовідносини»
Головуючий 1 інстанції:
Доповідач: Малінська С.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Швецової Л.А.,

Тичкової О.Ю.,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 17 квітня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що 25
липня 1997 року вона дала у борг ОСОБА_2
грошові кошти у сумі 6450 доларів США, що
підтверджено відповідною розпискою.
Відповідач зобов'язалася повернути
грошові кошти до 15 серпня 1997року. У
строки, передбачені розпискою
відповідач борг не повернула, а тому 09
липня 2000 року написала власноруч ще
одну розписку, в якій зобов'язалася
повернути гроші, взяті у борг до 01
січня 2001 року. Але ОСОБА_2 знову не
повернула гроші у відповідні строки, у
зв'язку з чим написала ще одну розписку,
в якій зобов'язалася повернути борг вже
до 15 вересня 2003 року. На постійні
прохання позивача ОСОБА_2 грошові кошти
не повернула. 18 листопада 2003 року
ОСОБА_3 звернулася до Фрунзенського РВ
ХМУ ГУМВС України із заявою про
притягнення ОСОБА_2 до
відповідальності. Справа тривалий час
перебувала в провадженні
Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в
Харківській області та 12 жовтня 2012 року
було винесено постанову про закриття
кримінальної справи. Але на теперішній
час кошти, взяті відповідачкою у борг
так і не повернуті. У зв'язку з цим,
позивач просила поновити строк для
подання позовної заяви, визнати дії
відповідача щодо неповернення боргу у
сумі 6450 доларів США незаконними,
стягнути з відповідачки на її користь
грошові кошти у гривні, що еквівалентно
6450 доларів США, та стягнути 20000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 17 квітня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивачки
суму боргу за договором позики у
розмірі 73504 грн. 85 коп., що еквівалентно
сумі в розмірі 6450 доларам США та
вирішено питання щодо судових витрат. В
решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просила
скасувати рішення в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
ухвалити нове рішення, яким повністю
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог, в частині відмови в
задоволенні позову рішення залишити
без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, що з'явилися, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

За правилами ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач ОСОБА_2 взятих на себе за
договором позики зобов'язань щодо
своєчасного повернення суми боргу
належним чином не виконала, правовими
наслідками чого є стягнення з неї в
судовому порядку суми боргу у розмірі
73504 грн. 85 коп., що еквівалентно 6450
доларам США.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах,
встановлених ст. 11 цього Кодексу,
зокрема договорів та інших правочинів
(ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Як вбачається із матеріалів справи, 25
липня 1997 року ОСОБА_2 позичила у
ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 6450 доларів
США, які зобов'язалася повернути до 15
серпня 1997 року, про що складено
відповідну розписку. Крім того,
відповідно до розписки від 09 липня 2000
року ОСОБА_2 зобов'язалася повернути
грошові кошти, як вона позичила у
ОСОБА_3 25.07.1997 до 01 січня 2001року (а.с.67).
Згідно розписки від 16 травня 2003 року
ОСОБА_2 знову підтвердила факт
отримання грошей в сумі 6450 доларів США
у ОСОБА_3, де також зазначалося, що гроші
вона не повернула, але зобов'язується
повернути до 15 вересня 2003 року (а.с.69).

Належним чином підписаний договір є
доказом передання грошей від
позикодавця до позичальника. Таким
чином, підписання ОСОБА_2 договору
позики є доказом отримання нею від
ОСОБА_3 позики в сумі 6450 доларів США.

Зазначені умови стали результатом
домовленості сторін, які вільні у
визначенні зобов'язань за договором та
будь-яких інших умов своїх
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України.

Таким чином, посилання відповідачки в
апеляційній скарзі на те, що гроші у
борг від позивачки вона не отримувала
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами, а саме розписками,
виданими ОСОБА_2 власноруч, які є
документом, підтверджуючими укладення
договору позики, згоду з його умовами
та засвідчують отримання боржником від
кредитора певної грошової суми.

Належних доказів виконання зобов'язань
за договором позики відповідачем не
надано і матеріали справи не містять, а
тому суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
передбачених законом підстав для
стягнення з ОСОБА_2 боргу.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку (ч.1 ст.264 ЦК
України).

Як вбачається з відповіді заступника
прокурора від 19 березня 2006 року та
постанови слідчого Фрунзенського РВ
ХДУ ГУ МВС України в Харківській
області ОСОБА_2 не відмовляється від
боргу, який існує перед ОСОБА_3 та сама
відповідач пояснювала, що дійсно, у 1997
році займала у позивача грошові кошти
на розвиток бізнесу (а.с.25, 44-45). Такими
діями відповідачка визнала свій борг
перед позивачкою, а тому перебіг
позовної давності в даному випадку
переривається.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч. 3 ст.
264 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Оскільки судом першої інстанції не
було порушено норм процесуального
права, рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 17 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді