Справа № 524/6814/13-ц
Провадження № 2/524/36/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

21.05.2014 року Автозаводський районний
суд м. Кременчука Полтавської області у
складі:

головуючого - судді - Кривич Ж.О.,

при секретарі - Власовій М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кременчуці
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу квартири фіктивним,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
про визнання договору купівлі-продажу
квартири фіктивним. Уточнивши позовні
вимоги (а.с. 186 - 193), позивач просив суд
про наступне:

-причину пропуску строку на звернення
до суду із даним позовом визнати
поважною та поновити строк;

- доручення, складене 09 грудня 2003 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на його ім'я, і
посвідчене приватним нотаріусом
Кременчуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 13053, -
визнати удаваною угодою (недійсною) з
моменту його складання та визнати
укладеним (дійсним) укладений 09 грудня
2003 року між позивачем та ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, та визнати за ним
право власності на це майно;

- визнати фіктивним, а за такого
недійсним з моменту його укладення, -
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 12 лютого 2004 року між
ОСОБА_1, діючим на підставі довіреності
від імені ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Кременчуцького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1080.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 суду
пояснили, що у грудні 2003 року ОСОБА_1
придбав у відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 для своєї
доньки. Договір купівлі-продажу за
домовленістю з відповідачами був
оформлений нотаріально посвідченим
дорученням від 09.12.2003 року. Пізніше,
12.02.2004 року, ОСОБА_3 та він, як
представник ОСОБА_2, на підставі цього
доручення оформили спірну квартиру
договором купівлі-продажу на його
знайому ОСОБА_4, яка погодилася
формально виступити як покупець, а у
подальшому переоформити квартиру на
його доньку. Укласти договір
купівлі-продажу квартири він не міг
через незгоду дружини та проблеми з
податковою інспекцією.

18 травня 2007 року ОСОБА_4 на виконання
їхніх домовленостей видала йому
нотаріально посвідчену довіреність на
розпорядження спірною квартирою.
Позивач відповідно до наданих йому
повноважень 02.11.2007 року переоформив
квартиру на свою доньку ОСОБА_7.

ОСОБА_4, діючи під впливом свого
співмешканця, 12.12.2007 року скасувала
видану позивачу довіреність, а потім
звернулася до суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу
квартири недійсним.

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 01 квітня 2009
року її позов було задоволено і договір
купівлі-продажу визнано недійсним.
Таке рішення, як зрозумів ОСОБА_1, було
прийняте, тому що він чесно заявив, що
гроші за квартиру з дочки не отримував,
і ОСОБА_4 не передавав, бо фактично
квартира належала йому і він діяв у
відповідності до їх усних
домовленостей з ОСОБА_4

Пізніше ОСОБА_4 письмово зізналася, що
вдатися до нечесної поведінки її
примусив співмешканець ОСОБА_8, і
насправді спірна квартира їй ніколи не
належала. Позивач зазначав, що ОСОБА_4
ніяк не спростувала цей письмовий
доказ (розписку), у квартирі ніколи не
була зареєстрована і проживала
тимчасово з його дозволу. Посилаючись
на зазначені обставини та приписи
статей 41. 47, 48, 58. 61. 62, 64, 203, 234 Цивільного
кодексу УРСР (1963 року), ОСОБА_1 просив
суд задовольнити його позов повністю.

ОСОБА_1 вважав, що про порушення його
права на спірну квартиру він дізнався
09.09.2009 року, коли не зміг відстояти
своїх прав у справі за позовом ОСОБА_4
до нього, і Верховний Суд України
відхилив касаційну скаргу його доньки
ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду
Полтавської області від 01.04.2009 року.
Строк позовної давності просив
поновити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не
визнали, про що надали до суду письмові
заперечення (а.с. 131). ОСОБА_2 суду
пояснив, що отримані грошові кошти від
ОСОБА_1 відповідачі вважали такими,
«які виручені ОСОБА_1 за продану ним
квартиру відповідачів». Для цього вони
надали йому відповідні повноваження
довіреністю від 09.12.2003 року. У
подальшому - 12.02.2004 року з участю ОСОБА_1
був укладений договір купівлі-продажу
квартири з ОСОБА_4, яка і була покупцем
квартири.

ОСОБА_2 визнав, що гроші за продаж
квартири їм передав 09.12.2003 року ОСОБА_1 і
від ОСОБА_4 12.02.2004 року вони гроші не
отримували, але вважав, що видане ним
доручення від 09.12.2003 року не
приховувало ніяких інших угод, і ніяких
інших правовідносин між сторонами
цивільної справи тоді не виникло.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову
заперечувала (письмові заперечення,
а.с. 129-130), справу просила слухати без її
участі, а провадження закрити, оскільки
раніше судом розглянутий такий самий
позов ОСОБА_1, і рішення набрало
законної сили. Зазначені у позові
ОСОБА_1 обставини назвала надуманими та
перекрученими.

Представник третьої особи - приватного
нотаріуса ОСОБА_5 - ОСОБА_9 вважав
позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними.
Також зазначав, що строк позовної
давності для звернення в суд із таким
позовом пропущений.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
дослідивши надані ними докази,
встановив такі фактичні обставини
справи.

09 грудня 2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2
видали ОСОБА_1 нотаріально посвідчене
доручення, яким уповноважили його
продати, подарувати або обміняти
належну їм квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10).

У той же день відповідачі ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 видали ОСОБА_1 розписку,
належність якої їм вони визнають, про
те, що отримали від ОСОБА_1 за продану
квартиру 7 900 доларів США і претензій до
покупця ОСОБА_1 не мають (а.с. 11).

12.02.2004 року між продавцями ОСОБА_2 і
ОСОБА_3, від імені яких на підставі
доручення від 19.12.2003 року діяв ОСОБА_1 та
покупцем ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
вартістю 28 006 грн.

Договір зареєстровано в
Кременчуцькому міжміському БТІ 16.03.2004
року.

18.05.2007 року власник квартири ОСОБА_4
уповноважила нотаріальною довіреністю
ОСОБА_1 розпоряджатись (продати,
обміняти, здати в оренду, тощо) належну
їй зазначену квартиру, на умовах, які
будуть визначатись ним самостійно,
виходячи з розумної доцільності. Для
цього надала представнику права, в тому
числі і розписуватись за неї,
підписувати договори купівлі-продажу
чи міни (оренди, тощо), за ціною та на
умовах, які представникові попередньо
відомі і не потребують будь-якого з нею
додаткового узгодження, а також
отримувати належні їй кошти від
відчуження квартири.

02.11.2007 року між ОСОБА_4, від імені якої
діяв ОСОБА_1, та ОСОБА_7 був укладений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 за ціною 42 649 грн.

12.12.2007 року ОСОБА_4 скасувала доручення
на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 14).

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 01 квітня 2009
року було визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7,
застосована реституція шляхом
повернення сторін договору
купівлі-продажу в первісне положення.
Рішення набрало законної сили.

Рішенням Апеляційного суду
Полтавської області від 18 лютого 2013
року ОСОБА_1 було відмовлено у
задоволенні його позову до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
спірної квартири від 12 лютого 2004 року,
укладеного між продавцями ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, з одного боку, та покупцем
ОСОБА_4, з іншого боку, недійсним як
удаваний правочин. Рішення суду
набрало законної сили.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ППК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням у цивільній справі № 2-698/12
від 18.02.2013 року, зокрема, суд встановив,
що висновок місцевого суду про те, що
фактичним покупцем квартири є ОСОБА_1,
не відповідає вимогам матеріального і
процесуального права. 12.02.2004 року
ОСОБА_1 діяв як представник продавця
ОСОБА_2 на підставі доручення від. 09.12.2003
року і як повірений не мав права
укладати угоду відносно себе особисто
(а.с. 50-53).

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов не
заперечили і пояснили, що по-іншому
тлумачать зміст розписки від 09.12.2013
року - вони не продавали йому своєї
квартири 09.12.2013 року, а надали йому
повноваження знайти покупця і на
власний розсуд продати, подарувати,
обміняти спірну квартиру. Укладаючи
договір з ОСОБА_4 12.02.2004 року, ОСОБА_1
діяв саме як представник одного з
продавців квартири і в межах наданих
йому повноважень.

За таких обставин вважати, що доручення
від 09.12.2003 року є удаваною угодою, -
немає.

Частиною 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР
(1963 року) було передбачено, що якщо одна
з сторін повністю або частково
виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Доказів того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2
ухилялися від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
спірної квартири з позивачем немає,
отже немає і законних підстав для
визнання укладеним (дійсним) договору
купівлі-продажу спірної квартири, який
нібито був прихований під дорученням.

Вирішуючи спір в частині визнання
фіктивним договору купівлі-продажу від
12.02.2004 року, суд виходив із положень ст.
234 Цивільного кодексу України про те, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Правові наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

ОСОБА_4 зареєструвала спірну квартиру
на своє ім'я в МБТІ, проживала в ній.

Розписка (без дати, а.с. 20), яка начебто
належить ОСОБА_4 і у тексті якої вона
пояснює, що відмовляється від спірної
квартири, яка їй ніколи не належала, не
є належним та достатнім доказом для
висновку про те, що договір
купівлі-продажу від 12.02.2004 року є
фіктивним правочином.

Так, ОСОБА_4 не спростувала розписку,
але й не підтвердила, що розписка
належить їй, не повідомила суду, за яких
обставин та чому її написала. Викладене
у розписці не узгоджується із
послідовними діями ОСОБА_4 на захист її
права власності на спірну квартиру -
12.12.2007 року вона скасувала довіреність,
у червні 2008 року звернулася до суду з
вимогою визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири, який від її
імені ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_7 Даний позов
ОСОБА_1 ОСОБА_4 також заперечує, що
підтверджує відсутність підстав для
висновку про те, що укладаючи
оспорюваний правочин від 12.02.2004 року,
сторони не мали наміру створити
правові наслідки.

Керуючись ч. 2 ст. 47 Цивільного кодексу
УРСР, ст. 234 Цивільного кодексу України,
ст. ст.10, 11, 60, 131, 214-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу квартири фіктивним -
залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Полтавської області через
Автозаводський районний суд м.
Кременчука протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя