Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник
А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Гончара В.П.,

Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з
орендної плати та розірвання договорів
оренди земельних ділянок

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Нижньосірогозького районного
суду Херсонської області від 29 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 20 грудня 2013
року, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5
про стягнення заборгованості з
орендної плати та розірвання договорів
оренди земельних ділянок.

Вимоги мотивовано тим, що за договорами
від 1 вересня 2008 року вони передали в
оренду ОСОБА_5 земельні ділянки площею
14, 34 га та 7, 18 га на території
Першопокровської сільської ради. За
умовами укладених правочинів оренда
плата вноситься щороку до 1 грудня. За
період із 2008 по 2011 рік плату за орендну
землі отримувала ОСОБА_6 на підставі
довіреностей, строк дії яких
закінчився у липні 2011 року. У 2012 році
орендарем прострочено оплату оренди,
внаслідок чого утворилася
заборгованість у розмірі 5 403, 54 грн та 2
701, 75 грн, що є підставою для розірвання
укладених договорів.

Рішенням Нижньосірогозького районного
суду Херсонської області від 29
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 20 грудня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Зазначені вимоги закону апеляційним
судом враховані не повністю.

Встановлено, що відповідно до
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ХС № 039186 від 14
серпня 2006 року ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки площею 14, 34 га на
території Першопокровської сільської
ради Нижньосірогозького району
Херсонської області (а. с. 7).

ОСОБА_4 належить земельна ділянка
площею 7, 18 га на території
Першопокровської сільської ради
Нижньосірогозького району Херсонської
області, що підтверджується державним
актом на право власності на земельну
ділянку серії ХС № 039187 від 14 серпня 2006
року (а. с. 15).

За договорами від 1 вересня 2008 року вони
передали указані земельні ділянки в
оренду ОСОБА_5 (а. с. 8-10, 16-18).

На підставі довіреностей, виданих 1
липня 2008 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
уповноважили ОСОБА_6 здавати належні їм
земельні ділянки в оренду та
отримувати орендну плату (а. с. 11, 19).

Згідно наявної у матеріалах справи
розписки від 2 вересня 2008 року ОСОБА_6
отримала суму орендної плати у розмірі
100 000 грн за земельні ділянки-паї
громадян: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 (а. с. 45). Текст розписки
скріплено підписами ОСОБА_6 та
ОСОБА_5

Зміст іншої розписки від 10 лютого 2009
року свідчить про те, що ОСОБА_6
передала в оренду ОСОБА_5 земельні
ділянки вищезазначених осіб та
отримала 100 000 грн (а. с. 46). Розписка
підписана ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
вимоги позивачів про стягнення
орендної плати за 2012 рік є
безпідставними, зважаючи на те, що
орендна плата була отримана
представником орендодавців авансом
наперед за розпискою від 2 вересня 2008
року. Повноваження ОСОБА_6 на
вчинення таких дій умовами
представництва не обмежувалися.

Відхиляючи апеляційну скаргу,
апеляційний суд погодився із
висновками суду першої інстанції про
відмову у позові про стягнення
орендної плати та виходив із того, що
ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_5 100 000 грн у
рахунок орендної плати за майбутній
період, із яких 40 000 грн належало до
виплати ОСОБА_3, а 20 000 грн - ОСОБА_4
Орендну плату ОСОБА_6 отримала як
повірена в межах наданих їй
повноважень та мала передати все
одержане довірителям у зв'язку із
виконанням доручення відповідно до
ст. 1006 ЦК України. Питання
щодо належності виконання повіреною
указаного обов'язку не є предметом
заявленого позову. Зазначав, що
довіреності не містять вказівку на те,
що довірителі доручають повіреному
отримати оренду плату лише за період
2008-2011 роки, а укладені між сторонами
договори оренди не містять заборони
щодо виплати орендної плати разовою
сумою за декілька років наперед.

Із такими висновками погодитися не
можна.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

За умовами укладених правочинів (п. п.
9-14) оренда плата вноситься щороку до 1
грудня. На користь ОСОБА_3 щорічно
підлягає сплаті 2 522 грн, що становить 1, 5
% від нормативної грошової оцінки, або у
відробітковій та натуральній -
рослинницькою продукцією, на користь
ОСОБА_4 - 1261 грн.

При цьому сторони погодили, що розмір
орендної плати переглядається один
раз у два роки у разі: зміни умов
господарювання, передбачених
договором; зміни розмірів земельного
податку, підвищення цін та тарифів,
зміни коефіцієнтів індексації,
визначених законодавством; погіршення
стану орендованої земельної ділянки не
з вини орендаря, що підтверджено
документами; в інших випадках,
передбачених законом (п. 13 договорів
оренди).

При укладенні договорів оренди воля
орендодавців була спрямована на
передачу належних їм земельних ділянок
у користування орендареві та отримання
плати у конкретно визначеному ними
розмірі із можливістю його зміни за
наявності відповідних підстав.
Спрямованість домовленості сторін на
внесення орендної плати за кілька
років одним платежем без врахування
обставин, передбачених п. 13 договорів
оренди, зміст укладених правочинів не
відображає.

Відповідно до ч. 1 ст. 238 ЦК України,
представник уповноважений на вчинення
лише тих правочинів, право на вчинення
яких має особа, які він представляє.

Строк дії довіреностей визначено у три
роки із 1 липня 2008 року по 1 липня 2011
року.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
належить право вимоги орендних
платежів у розмірах 2 522 грн та 1261 грн
один раз на рік, право ОСОБА_6 як
представника на отримання від орендаря
орендної плати також обмежується
указаними сумами та разовим отриманням
у межах одного календарного року
протягом строку дії документа для
представництва.

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_6
отримала від ОСОБА_5 100 000 грн у рахунок
орендної плати за майбутній період, із
яких 40 000 грн належало до виплати
ОСОБА_3, а 20 000 грн - ОСОБА_4, апеляційний
суд не обґрунтував такий висновок
зібраними у справі доказами. Розписка
від 2 вересня 2008 року не містить
періоду, за який внесено орендні
платежі, та не ділить 100 000 грн на
окремі платежі, які підлягають
передачі кожному із орендодавців.

Доказів отримання позивачами 40 000 грн
та 20 000 грн й схвалення ними отримання
орендної плати у рахунок майбутніх
платежів в тому числі у такому розмірі
матеріали справи не містять.

Одним із орендодавців ОСОБА_5 та,
відповідно, отримувачів орендної плати
на підставі самостійно укладеного
договору оренди є сама ОСОБА_6
Апеляційний суд не з'ясував, на користь
кого із орендодавців, у якому розмірі
та за який період виконано зобов'язання
згідно розписки від 2 вересня 2008 року.

Крім того, апеляційний суд не дав
оцінки розписці від 10 лютого 2009 року, не
дослідив обставин її видачі та не
встановив характер правовідносин, які
виникли на її підставі.

З урахуванням викладеного, ухвала
апеляційного суду підлягає скасуванню
у частині позовних вимог про стягнення
заборгованості з орендної плати
відповідно до ст. 338 ЦПК України із
передачею справи у цій частині на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині оскаржувані судові
рішення ухвалені згідно із законом,
тому в цій частині касаційна скарга
підлягає відхиленню відповідно до ст.
337 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову про
розірвання договору договорів оренди,
суди правильно виходили із того, що
підставою для припинення права
користування земельною ділянкою є
систематична несплата орендної плати,
а позивачами такі вимоги
обґрунтовувалися невиконанням
орендарем обов'язку щодо внесення
орендної плати лише за 2012 рік.

При цьому судами правильно застосовано
ст. ст. 21, 32 Закону України «Про оренду
землі», п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України,
враховано висновки Верховного Суду
України, викладені у постанові
Верховного Суду України від 12 грудня 2012
року № 6-146цс12, дотримано вимоги
процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 20 грудня 2013 року скасувати
у частині позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості
з орендної плати, справу у цій частині
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення
Нижньосірогозького районного суду
Херсонської області від 29 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 20 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
А.С. Олійник

Судді:
В.І. Амелін

В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко