Номер провадження 22-ц/775/2359/2014
Головуючий у 1 інстанції :
Доповідач : Кіянова С.В.
Апеляційний суд Донецької області
в складі : головуючого - судді
суддів
Кіянової С.В., Іванової А.П.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 04 лютого 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
«Укрсоцбанк» про визнання недійсними
договорів дарування, зобов'язання
вчинити певні дії, визнання права
власності, визнання недійсними
договорів іпотеки, скасування заборони
відчуження об'єкту,

- за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк», треті особи:
ОСОБА_2, приватний нотаріус ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, Відділ примусового
виконання рішень департаменту
Державної виконавчої служби
Міністерства юстиції України, про
визнання права спільної часткової
власності, витребування майна з чужого
незаконного володіння, визначення
часток в праві спільної часткової
власності, визнання права власності,
визнання частково недійсними
договорів дарування та іпотеки,
виключення з акту опису і арешту та
звільнення майна з-під арешту,
скасування та виключення заборони,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Ворошиловського
районного суду м.Донецька від 04.02.2014
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного
акціонерного товариства «Укрсоцбанк»
про визнання недійсними договорів
дарування, зобов'язання вчинити певні
дії, визнання права власності, визнання
недійсними договорів іпотеки,
скасування заборони відчуження
об'єкту.

Відмовлено у задоволенні
позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Публічного акціонерного товариства
Укрсоцбанк» про визнання права
спільної часткової власності,
витребування майна з чужого
незаконного володіння, визначення
часток в праві спільної часткової
власності, визнання права власності,
визнання частково недійсними
договорів дарування та іпотеки,
виключення з акту опису і арешту та
звільнення майна з-під арешту,
скасування та виключення заборони.

Скасовано арешт, накладений
ухвалою Ворошиловського районного
суду м.Донецька суду від 16.04.2010 р. на
квартиру АДРЕСА_1, на квартиру АДРЕСА_2,
на квартиру АДРЕСА_3.

Скасовано заборону відділу
примусового виконання рішень
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
щодо здійснення будь-яких виконавчих
дій з виконання виконавчого
провадження №11985624 відносно кв. АДРЕСА_1
та кв. АДРЕСА_2, в тому числі з
реалізації арештованих квартир; з
виконання виконавчого провадження № 1
1983151 відносно кв. АДРЕСА_3, в тому числі з
реалізації арештованої квартири, з
виконання виконавчого провадження
№11985624 відносно кв. АДРЕСА_4, в тому
числі з реалізації арештованої
квартири, накладену на підставі ухвал
Ворошиловського районного суду
м.Донецька від 21.01.2012 року та 18.06.2012 року.

Скасовано зобов»язання
відділу примусового виконання рішень
департаменту Державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
щодо зупинення під час виконання
виконавчого провадження №11985624 продаж
(реалізацію) арештованої квартири
АДРЕСА_4, арештованої квартири АДРЕСА_5,
зупинення під час виконання
виконавчого провадження №11983151 продаж
(реалізацію) арештованої квартири
АДРЕСА_6, накладене на підставі ухвали
Ворошиловського районного суду
м.Донецька від 21.03.2013 року.

В апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати
в частині відмови їй у задоволенні
позову, оскільки судом першої
інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
не враховано, що в період з березня 1999
року до грудня 2009 року вона з ОСОБА_3 без
реєстрації шлюбу проживали сумісно та
вели спільне господарство, мають
спільну дитину ОСОБА_8. В період
сумісного проживання ними було
придбано : 28.09.1999 р. частину вбудованого
приміщення на цокольному поверсі,
площею 127,7кв.м в житловому будинку літ.
А-5, у АДРЕСА_7 10.12.2004р. частину
вбудованого приміщення на цокольному
поверсі, площею 15,1кв.м в житловому
будинку літ. А-5 в АДРЕСА_7 05.10.1999р. -
квартиру АДРЕСА_1; 08.09.2000р. - кв.АДРЕСА_2;
30.11.2004р. - кв. АДРЕСА_5; 15.06.2001р. -
кв.АДРЕСА_4; 21.06.2001р. - кв.АДРЕСА_3; 08.09.2006р.
- кв.АДРЕСА_6. Правовідносини щодо
спірного майна, придбаного до 01.01.2004р.
регулюються Кодексом про шлюб та сім'ю
УРСР від 20.06.1969р. та Законом України
«Про власність», щодо нерухомості,
придбаної після 01.01.2004р. - СК України та
ЦК України. Вважає, що все зазначене
нерухоме майно є їх спільною сумісною
власністю. Судом не враховано, що
оскільки вона не надавала ОСОБА_4 згоди
на відчуження їх спільної нерухомості
ОСОБА_4, то зміст договорів дарування
суперечить вимогам закону, тому є
підстави для визнання їх частково
недійсними. Враховуючи, що ОСОБА_4 на
час укладення договорів іпотеки щодо
передачі спірного майна фактично не
був його власником, то вказані договори
є частково недійсними.

В судовому засіданні
апеляційного суду відповідач -
представник ПАТ«Укрсоцбанк»
заперечував проти доводів апеляційної
скарги і просив рішення суду залишити
без змін.

Представник відповідача -
Відділ примусового виконання рішень
департаменту Державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України
просить вирішити справу на розсуд суду.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_1 та
її представник, відповідачі ОСОБА_4та
його представник, ОСОБА_4, треті особи
ОСОБА_2, приватний нотаріус ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, в судове засідання на
неодноразові виклики не з»явилися,
будучи належним чином повідомлені про
час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача,
пояснення представників відповідачів,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу позивача ОСОБА_1 слід відхилити,
а рішення суду залишити без змін з
наступних підстав.

Судом першої інстанції
встановлено , що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в
період з 17.07.1997 р. до 02.11.2004 р. перебували
у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.33-34).

В період сумісного життя
05.10.1999 р. ОСОБА_3 придбав квартиру
АДРЕСА_1 в Київі, загальною площею 66,70
кв.м. (т.1 а.с.24).

21.06.2001 р. ОСОБА_3 придбав
квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 43,20
кв.м. (т.1 а.с. 22).

08.09.2000 р. ОСОБА_3 придбав
квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 53,50
кв.м. (т.1 а.с. 105).

Правовстановлюючих
документів на квартири АДРЕСА_5,
АДРЕСА_4 та АДРЕСА_6 ОСОБА_2 суду не
надано.

Але, із заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3
до нотаріальної контори вбачається, що
квартири АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_5,
АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_3 були
придбані подружжям в період шлюбу (а.с.75
т.1).

Квартира АДРЕСА_6 є приватною
власністю ОСОБА_3, оскільки придбана,
коли він не перебував у шлюбі, що
засвідчено приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 (т.1 а.с. 75-78).

Відповідно до ч.1 ст.22 КЗпШС
України майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

За таких обставин, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що квартири АДРЕСА_1 та
АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 65 СК
України дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. Для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

Так, 08.09.2006 року між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 було укладено договори
дарування квартир: АДРЕСА_2, АДРЕСА_1 та
квартири АДРЕСА_3 (т.1 а.с.27-32).

На виконання приписів ст.65
СК України 08.09.2006 року від ОСОБА_2 було
отримано нотаріально засвідчену згоду
на укладання договорів про відчуження
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, а саме на укладання
договорів дарування її колишнім
чоловіком ОСОБА_3 квартир АДРЕСА_3;
АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_5, АДРЕСА_4 (т. 1,
а.с. 75).

Згода ОСОБА_2 на дарування
квартири АДРЕСА_6 не вимагалась,
оскільки вказану квартиру було
придбано ОСОБА_4 після розірвання шлюбу
(т. 1 а.с.77).

Договорів відчуження
(дарування) квартир АДРЕСА_5, АДРЕСА_4 та
АДРЕСА_6 суду не надано.

За таких обставин, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про те, що підстав для
визнання вказаних договорів дарування
частково недійсними з підстав
ненадання згоди не має.

Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1
ст.319 ЦК України виключно власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

10.04.2007? р. між ПАТ
«Укрсоцбанк» та ОСОБА_4 було укладено
договір іпотеки, за яким у забезпечення
зобові»язання за кредитним договором
останній передав в іпотеку наступне
майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_3,
загальною площею 43,20 кв.м.;
чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_6,
загальною площею 144,30 кв.м.; двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 66,70
кв.м., двокімнатну квартиру АДРЕСА_2
площею 53,50 кв.м., двокімнатну квартиру
АДРЕСА_5 загальною площею 41,40 кв.м. та
двокімнатну квартиру АДРЕСА_4 (т.1
а.с.9-21).

Таким чином, ОСОБА_4 як
власник зазначеного нерухомого майна у
відповідності до вимог закону
розпорядився ним на свій розсуд, спірні
договори іпотеки відповідають вимогам
закону, тому суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
безпідставність вимог щодо визнання їх
частково недійсними.

Так, вимоги ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про зобов'язання повернути їй у
приватну власність вбудоване
приміщення на цокольному поверсі,
загальною площею 137,9 кв.м., в житловому
будинку літ. А-5, розташоване в будинку
АДРЕСА_7 та визнання за нею права
власності на вказане вбудоване
приміщення не ґрунтуються на законі,
оскільки рішенням Ворошиловського
районного суду м.Донецька від 02 вересня
2013 року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 11.11.2013 р., було встановлено, що 28.09.1999
року ОСОБА_4 придбав частину нежилого
вбудованого приміщення загальною
площею 127,70 кв.м. в будинку АДРЕСА_7.
10.12.2004 року ОСОБА_4 придбав частину
вбудованого приміщення загальною
площею 15,1 кв.м. за тією ж адресою, тобто
зазначена частина приміщення була
придбана ОСОБА_4 вже після розірвання
шлюбу з позивачем ОСОБА_2

05.09.2006 року між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 було укладено договір дарування
вбудованого приміщення на цокольному
поверсі загальною площею 137,9 кв.м.
житлового будинку літ. А-5,
розташованого за адресою: АДРЕСА_7.

На виконання приписів ст. 65
СК України від ОСОБА_2 було отримано
нотаріально засвідчену згоду на
укладання договору про відчуження
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, а саме на укладання
договору дарування її колишнім
чоловіком ОСОБА_3 вбудованого
приміщення на цокольному поверсі
загальною площею 127,70 кв.м. житлового
будинку літ. А-5 АДРЕСА_7 ОСОБА_4. Згода
ОСОБА_2 на дарування 15,1 кв.м. вказаного
приміщення не вимагалась, оскільки
зазначену частину було придбано ОСОБА_4
після розірвання шлюбу. Надаючи
нотаріальну згоду на відчуження
спільної сумісної власності, ОСОБА_2 не
мала жодних претензій щодо правового
режиму майна, що відчужується, не
зазначала, що це є її приватною
власністю.

Більш того, у відповідності
до ст.60 ЦПК України, ОСОБА_2 не було
надано жодного доказу на підтвердження
того, що вбудоване приміщення площею
127,7 кв.м., в житловому будинку літ. А-5,
розташоване за адресою: АДРЕСА_7, було
придбане лише за її кошти.

Враховуючи вимоги ч.3 ст. 61
ЦПК України, якою передбачено, що
обставини, встановлені судовими
рішеннями у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, суд першої
інстанції дійшов висновку про
безпідставність вимог ОСОБА_2 про
визнання за нею права приватної
власності на вказану частину
приміщення.

При цьому судом враховано,
що позивачем ОСОБА_2 не надано жодних
доказів її участи у придбання частина
спірного вбудованого приміщення
загальною площею 15,1 кв.м., яка була
придбана ОСОБА_4 після розірвання шлюбу
10.12.2004 року.

Позивачем ОСОБА_2 не надано
жодних доказів її участі у придбанні
квартир АДРЕСА_5, АДРЕСА_4, квартири
АДРЕСА_6, тому у задоволенні її позову
про визнання за нею права спільної
часткової власності на вказані
квартири відмовлено.

Проте, рішення суду першої
інстанції оскаржується ОСОБА_1 в
частині відмови їй у задоволенні
позову.

Так, суд першої інстанції
відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позову виходив з того, що ОСОБА_1 не
надано будь яких належних та
допустимих доказів того, що вона
передавала відповідачу ОСОБА_3 грошові
кошти для придбання нерухомого майна, а
саме : квартир АДРЕСА_1, АДРЕСА_2,
АДРЕСА_5, АДРЕСА_4 ; квартир АДРЕСА_3,
АДРЕСА_6. Враховуючи, що вона не
знаходилася з відповідачем ОСОБА_3 у
зареєстрованому шлюбі, а він перебував
у іншому шлюбі, то підстав для визнання
за ОСОБА_1 права спільної часткової
власності на вказане майно не має, а
відповідно не має підстав для визнання
за нею права власності на 12 частину
зазначеного нерухомого майна та всіх
інших позовних вимог, які є похідними.
Вимоги ОСОБА_1 про витребування із
чужого незаконного володіння ОСОБА_4 1/2
частини вбудованого приміщення на
цокольному поверсі загальною площею
137,9 кв.м., в житловому будинку літ. А-5,
розташованому за адресою: АДРЕСА_7 та
зобов'язання усунути перешкоди в
користування цим майном безпідставні,
оскільки ОСОБА_1 не є його власником.

За таких обставин, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого про безпідставність
вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.17
Закону України «Про власність», який
діяв на час придбання спірного майна,
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.
Розмір частки кожного з них
визначається ступенем його трудової
участі.

Відповідно до ст.60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.

Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 не було надано
жодних доказів того, що вона приймала
участь у придбанні спірного майна,
надавала грошові кошти для його
придбання, тому суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
безпідставність її вимог.

Рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам закону і
підстав для його скасування чи зміни не
має.

Оскільки у задоволенні
позову відмовлено, то заходи
забезпечення позову, накладені
ухвалами суду підлягають скасуванню
відповідно до ч.6 ст.154 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги
ОСОБА_1 про те, що вона не надавала згоди
на укладення ОСОБА_4 угод і спірне майно
є спільною сумісною власністю
безпідставні, оскільки не ґрунтуються
на законі.

Інші доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1 також не спростовують
висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст..308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст..ст.307, 308,
313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Ворошиловського
районного суду м.Донецька від 04 лютого
2014 року залишити без змін.

Рішення набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Судді :