АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/5340/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Скрипник К.О. Доповідач - Повєткін
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна
В.В.

суддів: Рудь В.В.,
Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Чергенець С.О.

Розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційними
скаргами Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4,
ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 11 червня 2013
року

за позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення, -

В с т а н о в и в :

У жовтні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання
дійсним договору іпотеки, звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення посилаючись на те, що
відповідно до укладеного Договору №
DNUOGA08441448 від 03.08.2007 року позивач надав
ОСОБА_4 кредит у розмірі 50.000,00 доларів
США, терміном повернення до 03.08.2017 року
включно зі сплатою 11,04 % на рік. В
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором 03.08.2007 року між
позивачем та ОСОБА_2 був укладений
договір іпотеки, згідно умов якого
відповідач надала в іпотеку належне їй
нерухоме майно, а саме, квартиру
АДРЕСА_1. У свою чергу, відповідач
порушив умови укладеного договору в
частині своєчасного погашення
платежів та відсотків, передбачених
умовами кредитного договору, у зв'язку
з чим, станом на 14.09.2012 р. за договором
виникла заборгованість у розмірі 111.611,37
дол. США, з яких: 47.318,73 дол. США -
заборгованість за кредитом, 25.651,72 дол.
США - заборгованість за процентами,
4.459,81 дол. США - заборгованість по
комісії, 28.836,48 дол. США - пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань, 31,29
дол. США та 5.313,34 дол. США - штрафи.
Договором іпотеки, укладеним між
позивачем та ОСОБА_3, передбачене право
іпотекодавця на реєстрацію у предметі
іпотеки інших осіб лише при умові
отримання від іпотекодержателя
письмової згоди на такі дії. Проте,
іпотекодержатель не надавав своєї
згоди на відповідну реєстрації осіб за
адресою предмету іпотеки. Позивач
просив суд визнати дійсним договір
іпотеки № DNUOGA08441448 від 03.08.2007 року,
укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та
ОСОБА_2; в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ DNUOGA08441448 від 03.08.2007 року, укладеним між
ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_4 в розмірі
891.774,82 грн., звернути стягнення на
предмет іпотеки за договором іпотеки
№DNUOGA08441448 від 03.08.2007 року, укладеним між
ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2, а саме, на
квартиру по АДРЕСА_1, загальною площею
65,90 кв.м., з укладанням від імені
відповідача договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покупцем, з отриманням витягу з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно, з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмету
іпотеки; виселити відповідачів, які
зареєстровані і проживають у
зазначеній квартирі зі зняттям з
реєстраційного обліку у ГУ Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області; стягнути з
відповідачів судові витрати (т.1
а.с.4-7,97-101,147-151,215-220).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 червня 2013 року
позовні вимоги задоволено частково (т.1
а.с.234-237):

- в рахунок погашення заборгованості
за кредитним договором в розмірі 891.774,82
грн. звернено стягнення на предмет
іпотеки, а саме на квартиру по АДРЕСА_1;

- вирішено реалізувати предмет іпотеки
шляхом здійснення процедури продажу
предмету іпотеки будь-яким способом
будь-якій особі-покупцеві з отриманням
витягу з Державного реєстру прав
власності, з дотриманням вимог ст.38
Закону України «Про іпотеку»;

- зобов'язано визначити початкову ціну
предмету іпотеки для подальшої
реалізації на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій;

- в іншій частині позовних вимог -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили скасувати
рішення суду в частині задоволення
позовних вимог банку, як
необґрунтоване і ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, та ухвалите нове рішення, яким
відмовити у задоволенні позовних вимог
(т.1 а.с.241-244).

В апеляційній скарзі (т.1 а.с.251-259) ПАТ КБ
«ПриватБанк» просить рішення суду
змінити в частині відмови в
задоволенні позовних вимог та в
частині встановлення початкової ціни
предмету іпотеки, як необґрунтоване і
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалите нове рішення, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, оскільки:

- суд безпідставно відмовив в
задоволенні позовних вимог в частині
надання позивачу права на отримання
витягу з Державного реєстру прав
власності та надання всіх повноважень
необхідних для продажу;

- не з'ясувавши чи існує згода між
іпотекодавцем і іпотекодержателем
щодо ціни предмету іпотеки, суд
безпідставно зазначив про залучення до
цієї процедури державного виконавця в
рамках виконавчого провадження;

- вказаний в рішенні суду порядок
виселення, а саме направлення
повідомлення сторонам, можливий лише
на стадії досудового врегулювання
спору;

- суд не прийняв до уваги положення ст.39
Закону України «Про іпотеку», яке
зазначає, що одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення;

- на час ухвалення рішення позивачем
були виконані усі вимоги, передбачені
ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та
ч.3 ст.109 ЖК України для примусового
виселення за рішенням суду мешканців
із предмету іпотеки;

- для отримання позивачем права щодо
виселення неповнолітніх відповідачів
законодавством не передбачено
отримання на це дозволу органу опіки та
піклування;

- на момент укладення договору іпотеки
право власності на предмет іпотеки у
дітей відповідача відсутнє.

Рішенням Апеляційного суду від 13
листопада 2013 року рішенням Ленінського
районного суду м. Дніпропетровська від
11 червня 2013 року в частині відмови у
позові про виселення скасоване,
виселено ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 (т.2 а.с.81-84).

Ухвалою від 02 квітня 2014 року рішення
Апеляційного суду від 13 листопада 2013
року в частині позовних вимог про
виселення скасоване та справу в цій
частині передано на новий розгляд до
апеляційного суду (т.2 а.с.135-137).

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
скарга банку є необґрунтованою і не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог банку про виселення, суд першої
інстанції встановив, що позовні вимоги
про виселення є передчасними до
вирішення питання про звернення
стягнення на іпотеку.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції не в
повній мірі відповідає вимогам закону
та матеріалам справи.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України
«Про іпотеку» одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення.

Отже висновок суду першої інстанції
про передчасність вирішення питання
про виселення є безпідставним.

Відповідно до ч.2 ст.40 Закону України
«Про іпотеку» після прийняття рішення
про звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотеко-держателя або
нового власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги; якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

З матеріалів справи вбачається, що
банком в листі за № 30.1.0.0/2-448 від 01.11.2011
року на адреси позичальника ОСОБА_4 та
іпотекодавця ОСОБА_2 запропоновано
повернути заборгованість за кредитним
договором, повідомлено про прийняття
банком рішення про звернення стягнення
на іпотеку, та зазначено про
добровільне звільнення квартири,
переданої в іпотеку, в тридцяти денний
строк з дня отримання цього листа (т.1
а.с.13).

Як зазначено представником банку в
судовому засіданні в суді апеляційної
інстанції, іншої письмої вимоги про
добровільне звільнення житлового
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги банком на
адресу відповідачів не направлялось.

За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про
іпотеку» примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
у разі не звільнення відповідачами
спірної квартири добровільно протягом
одного місяця з дня отримання
відповідачми цієї вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається зі справи, доказів про
отримання відповідачами вимоги про
добровільне звільнення квартири
банком суду не надано.

З огляду на це колегія суддів вважає, що
відсутні підстави для задоволення
позовних вимог банку про виселення
відповідачів з квартири, на яку
звернено стягнення як на іпотеку.

Отже суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про
передчасність звернення банку з
позовом про виселення.

Тому доводи апеляційної скарги про
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції в частині позовних вимог про
виселення слід визнати безпідставними.

Разом з тим, судом першої інстанції
невірно наведені підстави відмови
банку у позові про виселення
відповідачів.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.19
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» № 12 від 24 жовтня 2008 року,
апеляційний суд ухвалює рішення про
зміну рішення суду першої інстанції у
випадку, якщо помилки у неправильно
прийнятому рішенні можливо усунути без
його скасування, не змінюючи суть
рішення; якщо помилки у такому рішенні
стосуються фактичної сторони справи чи
правового обґрунтування рішення, то їх
усунення необхідно вважати також
зміною рішення.

Тому рішення суду першої інстанції в
частині позовних вимог про виселення
підлягає зміні в частині обґрунтування
відмови у задоволенні цього позову.

У зв'язку з викладеним і керуючись
ст.ст.307,309,314,316 Цивільного процесу
ального кодексу України, апеляційний
суд, -

В И Р І Ш И В :

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 11 червня 2013 року в
частині відмови в задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
виселення змінити в частині
обґрунтування відмови в задоволенні
позову.

В решті рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 11 червня
2013 року в цій частині - залишити без
змін, а апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» в частині позовних
вимог про виселення - відхилити.

Рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: