інстанції Бондаренко О.ВПровадження №
22-ц/780/2427/14 Доповідач у 2
інстанції Верланов С.М.Категорія 9
УХВАЛА

Іменем України

07 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
факту, що має юридичне значення,
визнання права власності на майно та
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом, який
мотивувала тим, що з червня 1998 року по
грудень 2007 року вона проживала з
відповідачем однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а з 05 грудня 2007 року
до серпня 2010 року вони перебували у
зареєстрованому шлюбі, від якого у них
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4

Зазначала, що за час спільного
проживання однією сім`єю без
реєстрації шлюбу вона разом з
відповідачем за спільні кошти набули у
власність нерухоме майно, а саме, 28
вересня 2000 року 1/4 частини нежитлової
будівлі, площею 1225,8 кв.м., по АДРЕСА_2, 25
вересня 2002 року нежитлове приміщення
№9, площею 96,4 кв.м., по АДРЕСА_3, 20 серпня
2003 року частину нежитлової будівлі,
площею 269 кв.м. у АДРЕСА_4 та 08
вересня 2006 року житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами по АДРЕСА_5.

Посилаючись на те, що відповідач
добровільно поділити спільно майно не
бажає, позивач, з урахуванням уточнень
позовних вимог, просила встановити
факт проживання її з відповідачем
однією сім`єю без реєстрації шлюбу в
період з червня 1998 року по 04 грудня 2007
року, поділити в рівних частинах
спільне сумісне майно, яке набуте до 01
січня 2004 року відповідно до ч.1 ст.17
Закону України «Про власність», як
набуте жінкою та чоловіком, що
проживали однією сім`єю, а майно, набуте
після цієї дати, відповідно до ч. 1 ст. 74
СК України та визнати за ОСОБА_2 право
власності на: 1/2 частини житлового
будинку з господарськими та побутовими
будівлями і спорудами по АДРЕСА_5; 1/2
частини нежитлової будівлі, площею 269
кв.м., у АДРЕСА_4; 1/8 частини
нежитлової будівлі, площею 1225,8 кв.м., по
АДРЕСА_2 та 1/2 частини
нежитлового приміщення АДРЕСА_3.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 03 квітня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації
шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 04
грудня 2007 року.

Поділено майно, що є спільною сумісною
власністю. Визнано за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частини житлового
будинку з господарськими та побутовими
будівлями і спорудами, що знаходиться
по АДРЕСА_5, загальною площею 26,5 кв.м.,
розташованому на земельній ділянці з
такими надвірними спорудами: гараж,
вбиральня, альтанка, душ, кладова,
огорожа.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 28 травня 2013 року рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 03 квітня 2013 року
в частині поділу майна скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Проведено поділ майна, що є спільною
сумісною власністю. Визнано за ОСОБА_2
право власності на: 1/2 частини
житлового будинку з господарськими та
побутовими будівлями і спорудами по
АДРЕСА_5, загальною площею 26,5 кв.м.; 1/2
частини нежитлової будівлі літ. «В»,
загальною площею 269 кв.м., що
знаходиться по АДРЕСА_4; 1/8 частини
нежитлової будівлі літ. «А», загальною
площею 1225,8 кв.м., по АДРЕСА_2; 1/2 частини
нежитлового приміщення АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частини житлового будинку з
господарськими та побутовими
будівлями і спорудами по АДРЕСА_2,
загальною площею 26,5 кв.м.; 1/2 частини
нежитлової будівлі літ. «В», загальною
площею 269,0 кв.м., що знаходиться по
АДРЕСА_3; 1/8 частини нежитлової будівлі
літ. «А», загальною площею 1225,8 кв.м., по
АДРЕСА_2; 1/2 частини нежитлового
приміщення АДРЕСА_3.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року
рішення апеляційного суду Київської
області від 28 травня 2013 року в частині
визнання права власності на майно,
поділ майна, що є спільною сумісною
власністю, щодо майна, придбаного до
січня 2004 року, скасовано та залишено в
силі в цій частині рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 03 квітня 2013 року.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 28 травня 2013 року та рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 03 квітня 2013 року
в частині позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про встановлення факту, що має
юридичне значення, та визнання права
власності на майно, поділ майна, що є
спільною сумісною власністю, щодо
будинку АДРЕСА_2, придбаного 08 вересня
2006 року, скасовано та направлено справу
в цій частині на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Останнім рішенням Білоцерківського
міськорайонного суду Київської
області від 17 лютого 2014 року в
позові ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким її позов задовольнити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення сторін, вивчивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
суд першої інстанції виходив із того,
що позивач не довела факт проживання
однією сім`єю з відповідачем з січня 2004
року до грудня 2007 року, оскільки не
надала доказів, що між нею та
відповідачем склалися відносини
притаманні подружжю (ведення спільного
господарства, наявність спільних прав
та зобов'язань, спільний побут). Також
суд зазначив, що позивач не надала
доказів того, що спірний житловий
будинок по АДРЕСА_2, не є особистою
власністю відповідача, а відповідач
довів, що він придбав вказаний будинок
за особисті кошти.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ч.4 ст.338 ЦПК України
висновки і мотиви суду касаційної
інстанції, з яких скасовані рішення є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Скасовуючи рішення апеляційного суду
Київської області від 28 травня 2013 року
та рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 03 квітня 2013 року в частині позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання права власності на
майно, поділ майна, що є спільною
сумісною власністю, щодо будинку
АДРЕСА_2, придбаного 08 вересня 2006 року
та, направляючи справу в цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції,
Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у своїй ухвалі від 23 жовтня 2013
року виходив із обґрунтованості
доводів відповідача щодо відсутності у
матеріалах справи доказів того, що між
сторонами склалися відносини
притаманні саме подружжю (ведення
спільного господарства, наявність
спільних прав та зобов`язань, спільний
побут) та відсутності переконливих
доказів того, що житловий будинок по
АДРЕСА_2 не є особистою власністю
відповідача.

З урахуванням наведеного, Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ дійшов
висновку, що наведені вище доводи
відповідача щодо не проживання з
позивачем однією сім`єю та придбання
спірного будинку за власні кошти суд
першої інстанції належним чином не
перевірив та не навів факти, які б
спростували ці доводи, обмежився лише
доказами, наданими зі сторони позивача
(т.2, а.с.28-31).

Як вбачається з матеріалів справи при
новому розгляді справи позивач ОСОБА_2
інших доказів, які б підтверджували
факт спільного проживання з
відповідачем однією сім`єю та
придбання спірного будинку за спільні
кошти сторін, не надала.

В той же час, судом першої інстанції
встановлено, що 04 вересня 2002 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір
найму квартири АДРЕСА_1, згідно з яким
відповідач надав позивачу право
користування приміщеннями вказаної
квартири на рівних умовах (т.1, а.с.125).

Також між сторонами був укладений
договір оренди нежитлового приміщення
по АДРЕСА_4 строком з 15 вересня 2002 року
по 15 вересня 2007 року.

Зазначені договори сторонами не
оспорювались з моменту їх укладання.

Також судом першої інстанції
встановлено, що 30 травня 2012 року
комунальним підприємством
Білоцерківської міської ради
«Білоцерківтепломережа» на адресу ФОП
ОСОБА_2 направлено вимогу про сплату
заборгованості за спожиту теплову
енергію в сумі 12946 грн. 50 коп., яку
сплатив відповідач ОСОБА_3, що
підтверджується графіком погашення
заборгованості та даними квитанцій про
сплату боргу.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що надані позивачем
фотознімки свідчать лише про те, що
сторони проводили разом певний час,
спільно відпочивали, їздили за кордон,
святкували дні народження та
зустрічалися з друзями. При цьому, суд
першої інстанції правильно зазначив,
що ці обставини не є підставою для того,
щоб вважати, що вони спільно проживали,
були пов`язані спільним господарством,
мали взаємні права та обов`язки і між
ними склалися усталені відносини,
притаманні подружжю.

Встановивши вказані обставини справи,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що позивач не довела
факт проживання однією сім`єю з
відповідачем з січня 2004 року до грудня
2007 року, оскільки не надала доказів, що
між нею та відповідачем склалися
відносини притаманні саме подружжю
(ведення спільного господарства,
наявність спільних прав та зобов'язань,
спільний побут).

Відповідно до ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що 28
травня 2002 року відповідач ОСОБА_3
отримав у дар від ОСОБА_5 квартиру
АДРЕСА_4 (т.1, а.с. 122).

01 серпня 2006 року ОСОБА_3 за договором
купівлі-продажу відчужив зазначену
квартиру ОСОБА_6 за 38 347 грн. (т.1, а.с.147).

08 вересня 2006 року ОСОБА_3 придбав
житловий будинок з господарськими та
побутовими будівлями і спорудами по
АДРЕСА_5 на підставі договору
купівлі-продажу від 08 вересня 2006 року,
посвідченого Другою Білоцерківською
міською державною нотаріальною
конторою за 54 600 грн. (т.1, а.с.13).

Також судом першої інстанції
встановлено, що відповідач відмовився
від своєї частини спадкового майна
після смерті матері, в рахунок чого
його сестра ОСОБА_7 надала йому 25 000 грн.,
що підтверджується заявою відповідача
від 15 квітня 2008 року (т.2, а.с.59), показами
свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 і ОСОБА_9

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку про те,
що відповідач довів, що спірний будинок
був придбаний за його особисті кошти
внаслідок продажу квартири, власником
якої він був та в результаті отримання
коштів за спадкове майно.

Матеріали справи не містять доказів
того, що спірний будинок було придбано
за спільні кошти сторін і таких доказів
позивач відповідно до вимог ст.ст.57, 60
ЦПК України не надала.

Таким чином рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
висновки суду є обґрунтованими,
передбачених законом підстав для
скасування рішення суду при
апеляційному розгляді не встановлено.

Докази та обставини, на які посилається
позивач в апеляційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановлені судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгоди позивача з висновками суду
першої інстанції по їх оцінці.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, вірно
послався на закон, що регулює спірні
правовідносини, дійшов правильного
висновку про відмову у позові і ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л ИЛ А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді