АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/2314/14
Головуючий І інстанції -
Категорія: про право власності
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової
І.Г., Колтунової А.І.

при секретарі Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 28 грудня
2012 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
розірвання шлюбу, розподіл сумісного
майна, -

в с т а н о в и л а

Позивачка ОСОБА_4 звернулась в суд з
позовом та просила розірвати шлюб,
укладений між нею та ОСОБА_5 11.11.2005 у
відділі РАЦС Московського районного
управління юстиції, актовий запис № 1238;
розділити майно, яке є спільно нажитим
майном подружжя, виділити їй та визнати
за нею право власності на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1, та на двокімнатну
квартиру АДРЕСА_2.

В обґрунтування своїх позовних вимог
посилалась на те, що сімейні відносини
між сторонами фактично припинені, вони
проживають окремо. Від даного шлюбу
сторони мають неповнолітню дочку -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У період шлюбу подружжям було придбано
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, та
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2,
власником яких є ОСОБА_4

Спірні квартири були придбані за кошти
батьків позивачки, а тому вона вважає,
що ОСОБА_5 не має права на сумісну
частку вказаного майна.

Позивачка просила розділити майно
подружжя, у зв'язку з чим була вимушена
звернутись до суду.

ОСОБА_4 свій позов підтримала, в судове
засідання не з'явилась, просила суд
його задовольнити у повному обсязі,
справу розглядати за її відсутності.

Відповідач проти позову не
заперечував, доводи позивача не
оспорював, в судове засідання не
з'явився, просив суд справу розглядати
за його відсутності.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 28 грудня 2012 року позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволені в повному
обсязі. Шлюб між сторонами розірвано,
спільно нажите майно подружжя
поділено. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 та на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_2.

З апеляційною скаргою на зазначене
рішення суду звернувся представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, який зазначив, що
оскаржуваним рішенням суду було
вирішено питання про права та законні
інтереси ОСОБА_2, а отже, таке рішення є
незаконним, постановленим з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Апелянт просить рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 28 грудня 2012 року змінити,
скасувавши в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на спільно
нажите майно, та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог в цій
частині відмовити.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення районного суду в
оскаржуваній частині скасуванню з
ухваленням нового рішення з підстав,
передбачених п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в
частині визнання за нею права
власності на все спірне майно, місцевий
суд виходив з того, що зазначені
квартири придбані сторонами в період
шлюбу, але за грошові кошти батьків
позивачки, а також з факту визнання
відповідачем ОСОБА_5 позовних вимог
відносно майна в повному обсязі.

Проте, колегія суддів вважає, що з таким
висновком суду неможливо погодитись,
оскільки він зроблений з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального законів.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно закону.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Зазначених вимог закону суд не
дотримався, постановив рішення без
з'ясування обставин справи, без
дослідження будь-яких доказів у зв'язку
з ненаданням їх позивачкою. Матеріали
справи не містять жодного доказу на
підтвердження заявлених позовних
вимог, зокрема, на підтвердження
придбання спірного майна за її
особисті кошти.

Судовим розглядом встановлено, що з 11
листопада 2005 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
перебували у зареєстрованому шлюбі.

Встановлено та не заперечується
сторонами, що за час шлюбу подружжям
було придбано: двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 та двокімнатну квартиру
АДРЕСА_2, право власності на яке
зареєстроване за позивачкою.

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підстави своїх вимог
або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК
України, крім випадків, установлених
ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Суд першої інстанції правильно
визначив характер спірних
правовідносин, вірно застосував
зазначену норму матеріального права та
обґрунтовано дійшов висновку, що
спірне майно є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та
підлягає поділу.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки за правилами
ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно придбане за час
шлюбу.

Разом з тим суд першої інстанції не
перевірив наявності законних підстав
для задоволення позовних вимог у
спосіб, заявлений позивачкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, якою
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Судом першої інстанції не надано
належної правової оцінки зазначеній
нормі матеріального права, не
враховано об'єму заявлених позовних
вимог, та ухвалено судове рішення, яке
не містить висновків щодо законності
відступлення від рівності часток у
майні, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відступлення від засад рівності часток
з посиланням на існуючу домовленість
між сторонами щодо частки майна
дружини та чоловіка є безпідставним,
оскільки звернення позивачки до суду з
позовом свідчить про існуючий спір про
право.

Враховуючи, що матеріали справи не
містять доказів щодо укладення між
сторонами шлюбного договору, суд при
вирішенні вказаного спору повинен був
керуватися положеннями ч. 1 ст. 70 СК щодо
рівності часток майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Згідно діючого законодавства, при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засад рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема, якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, а також непрацездатні
повнолітні син, дочка, за умови, що
розмір аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Крім того, відповідно до роз'яснень,
викладених у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Оскільки з матеріалів справи
вбачається, що вимоги ч. 5 ст. 71 СК
України та ч. 2 ст. 365 ЦК України щодо
обов'язковості внесення другим із
подружжя відповідної грошової
компенсації (вартості частки) на
депозитний рахунок суду недодержані,
суд першої інстанції дійшов помилкових
висновків про поділ майна в натурі.

Визнаючи за позивачкою право власності
на все спірне майно, районний суд
виходив лише з факту визнання
відповідачем позову в повному обсязі.

При цьому суд залишив поза увагою
вимоги вказаної норми процесуального
закону про те, що якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
або порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у прийнятті визнання
відповідачем позову і продовжує
судовий розгляд.

Поклавши в основу рішення ствердження
позивачки про те, що грошові кошти на
придбання спірних об'єктів нерухомості
надані її батьками, а вона має
достатній заробіток, щоб виплачувати
кредити в банках, суд, визнаючи за нею
право власності на вказані квартири, на
порушення вимог ст. 215 ЦПК України
взагалі не навів норму матеріального
права, які регулюють спірні
правовідносини і якими він керувався
при постановленні рішення.

При викладених обставинах судова
колегія вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_4 про визнання за нею права
власності на квартири не підлягають
задоволенню.

В іншій частині рішення районного суду
не оскаржувалось, а тому колегією
суддів не переглядалось.

З огляду на зазначене та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 28 грудня 2012 року змінити,
скасувавши його в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
розподіл сумісного майна подружжя та
визнання за нею права власності на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2.

В задоволенні позову в цій частині
ОСОБА_4 відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -