Ухвала

іменем україни

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого:Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І.,Остапчука Д.О.,-
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до
Кримської республіканської установи
«Клінічне територіальне медичне
об'єднання «Університетська клініка»,
Першого міського дитячого клінічного
об'єднання м. Сімферополя,
Сімферопольської міської ради
Автономної Республіки Крим, третя
особа - Кримська республіканська
установа «Сімферопольський
геріатричний пансіонат», про
відібрання малолітньої дитини, за
касаційною скаргою ОСОБА_7 в особі
представника ОСОБА_8 («Юридичний офіс
(Ізраїль-Україна)») на рішення
Київського районного суду м.
Сімферополя від 06 вересня 2013 року та
ухвалу колегії суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 06
грудня 2013 року,

в с т а н о в и
л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та їх
представник ОСОБА_8
звернулись до суду з вказаним позовом
до Кримської республіканської
установи «Клінічне територіальне
медичне об'єднання «Університетська
клініка» (далі - КРУ «КТМО
«Університетська клініка»), Першого
міського дитячого клінічного
об'єднання м. Сімферополя (далі - 1-е
МДКО), Сімферопольської міської ради
Автономної Республіки Крим, третя
особа - Кримська республіканська
установа «Сімферопольський
геріатричний пансіонат» (далі - КРУ
«Сімферопольський геріатричний
пансіонат»), про відібрання
малолітньої дитини - ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, обґрунтовуючи свої вимоги
неправомірним триманням Першим
міським дитячим клінічним об'єднанням
м. Сімферополя їх
новонародженої дитини без належної
правової підстави, посилаючись на
положення ч. 2 ст. 163 СК України. В
частині позовних вимог до КРУ «КТМО
«Університетська клініка» позивачі
відмовились на підставі ст. 205
ЦПК України.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 06 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 06
грудня 2013 року, у задоволенні позову
ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 в особі
представника ОСОБА_8 («Юридичний офіс
(Ізраїль-Україна)») просить вказані
судові рішення першої та апеляційної
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що
позивачі є інвалідами з дитинства і
самі потребують постійного
стороннього догляду, виконувати свої
батьківські обов'язки відносно
новонародженої дитини самостійно не
можуть та враховуючи висновки медичних
закладів щодо їх стану здоров'я,
підстави для застосування ч. 2 ст. 163 СК
України до спірних правовідносин
відсутні. Крім того, судом першої
інстанції зауважено, що позивачі
звертались до начальника служби у
справах дітей Сімферопольської
міської ради лише з заявою про
реєстрацію народження їх дитини.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
наступні питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

22 лютого 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6
укладено шлюб (а.с.11).

Відповідно до довідки МСЕК серія 2-18 А3
від 17 травня 2010 року ОСОБА_6
встановлена І група інвалідності та
вона потребує стороннього догляду (а.с.
10).

Відповідно до довідки МСЕК серія КР-10
№015430 від 19 травня 2011 року ОСОБА_12
встановлена І група інвалідності та
він потребує стороннього догляду (а.с.
8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народилась
дитина - ОСОБА_9 (а.с.56).

06 серпня 2013 року ОСОБА_6 була виписана з
лікарні, а дитину було передано до
Першого міського дитячого клінічного
об'єднання м. Сімферополя.

За даними виписки №2206 із карти
розвитку новонародженого (а.с. 51),
виданої лікарем ОСП Перинатального
центру 06 серпня 2013 року донька
позивачів виписана з клінічним
діагнозом - «здорова».

07 серпня 2013 року головним лікарем 1-го
МДКО на адресу Служби у справах дітей
міської ради м. Сімферополя за №01-14/679
видано повідомлення про дитину,
позбавлену батьківської опіки
відносно дитини позивачів, з відміткою
правової підстави, відповідно до якої
дитина вважається позбавленою
батьківського піклування: «За
соціальними показниками, фізичний стан
батьків не дозволяє догляд за дитиною»
(а.с. 52).

16 серпня 2013 року позивачі звернулись до
керівництва 1-го МДКО із заявою про
видачу їм новонародженої дитини (а.с. 13).

З матеріалів справи вбачається, що
позивачі проживають у
КРУ «Сімферопольський геріатричний
пансіонат» і перебувають на повному
державному утриманні.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Сімферопольської міської
ради Автономної Республіки Крим №1399
від 03 вересня 2013 року «Про надання
малолітній ОСОБА_9 статусу дитини,
позбавленої батьківського піклування»
(а.с. 85) та рішення №1400 від 03 вересня 2013
року «Про влаштування малолітньої
ОСОБА_9 в державну інтернатну установу»
(а.с. 84) дитині позивачів наданий статус
дитини, позбавленої батьківського
піклування в зв'язку з тим, що її батьки
за станом здоров'я не можуть
здійснювати догляд за дитиною, із
встановленням, що ОСОБА_9
забезпечується житлом після
закінчення строку перебування в
інтернатній установі.

Згідно з актом приймання відмовної
дитини від 05 вересня 20013 року ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2 переведена в будинок
дитини «Ялинка» (а.с. 86).

Частиною 1 статті 143 СК України
передбачено, що мати, батько дитини, які
перебувають у шлюбі, зобов'язані
забрати дитину з пологового будинку
або з іншого закладу охорони здоров'я.

Батьки зобов'язані невідкладно, але не
пізніше одного місяця від дня
народження дитини, зареєструвати
народження дитини в органі державної
реєстрації актів цивільного стану.
Невиконання цього обов'язку є
підставою для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом. (ч. 1, 2 ст. 144 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 163 СК України
батьки мають право вимагати відібрання
малолітньої дитини від будь-якої особи,
яка тримає її у себе не на підставі
закону або рішення суду.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що
новонароджена дитина позивачів -
ОСОБА_9 є дитиною позбавленої
батьківського піклування в зв'язку з
тривалою хворобою батьків, яка
перешкоджає їм виконувати свої
батьківські обов'язки.

Статтею 1 Закону України «Про
забезпечення організаційно-правових
умов соціального захисту дітей-сиріт
та дітей, позбавлених батьківського
піклування» визначені поняття, що
вживаються в цьому законі, в тому числі
і те, що діти, позбавлені батьківського
піклування, - це діти, які залишилися
без піклування батьків у зв'язку з
позбавленням їх батьківських прав,
відібранням у батьків без позбавлення
батьківських прав, визнанням батьків
безвісно відсутніми або недієздатними,
оголошенням їх померлими, відбуванням
покарання в місцях позбавлення волі та
перебуванням їх під вартою на час
слідства, розшуком їх органами
внутрішніх справ, пов'язаним з
ухиленням від сплати аліментів та
відсутністю відомостей про їх
місцезнаходження, тривалою хворобою
батьків, яка перешкоджає їм виконувати
свої батьківські обов'язки, а також
діти, розлучені із сім'єю, підкинуті
діти, батьки яких невідомі, діти, від
яких відмовилися батьки, та
безпритульні діти.

Відповідно до ст. ст. 11, 12 Закону України
«Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування», соціальний захист та
захист прав дітей у межах своєї
компетенції здійснюють органи опіки і
піклування: районні, районні у містах
Києві та Севастополі місцеві державні
адміністрації, виконавчих органів
міських, районних у містах, сільських,
селищних рад, а безпосереднє ведення
справ та координація діяльності
стосовно дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування,
покладаються на служби у справах дітей
при вказаних органах.

Статтею 30 Закону України «Про
забезпечення організаційно-правових
умов соціального захисту дітей-сиріт
та дітей, позбавлених батьківського
піклування» передбачено, що особа, якій
стало відомо про дитину, яка залишилася
без батьківського піклування,
зобов'язана негайно повідомити про
таку дитину службу у справах дітей або
орган внутрішніх справ за місцем її
перебування.

Служба у справах дітей разом з органом
внутрішніх справ після одержання
відомостей про дитину, позбавлену
батьківського піклування, зобов'язані
негайно провести обстеження умов
перебування дитини та обставин
відсутності батьківського піклування
і протягом двох місяців вжити заходів
щодо надання дитині статусу
дитини-сироти або дитини, позбавленої
батьківського піклування.
Встановлення фактів відсутності
батьківського піклування реєструється
у книзі первинного обліку дітей-сиріт
та дітей, позбавлених батьківського
піклування.

Підпунктом 9 пункту 24 Порядку
провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 24 вересня 2008 року № 866, передбачено,
що статус дитини, позбавленої
батьківського піклування, надається
дітям, зокрема, у зв'язку з тривалою
хворобою батьків, яка перешкоджає їм
виконувати свої батьківські обов'язки,
що підтверджується висновком
лікарсько-консультативної комісії
закладу охорони здоров'я про наявність
у батька, матері хвороби, що
перешкоджає виконанню ними
батьківських обов'язків, виданим у
порядку, встановленому МОЗ.

З листа Міністерства охорони здоров'я
України №3.07-17/933 від 03 вересня 2013 року
вбачається, що на виконання пп. 9 п. 24
Порядку провадження органами опіки та
піклування діяльності, пов'язаної із
захистом прав дитини, затвердженого
постановою КМ України від 24 вересня 2008
року № 866 підготовлений проект наказу
«Про затвердження Порядку видачі
висновку лікарсько-консультативної
комісії закладу охорони здоров'я про
наявність у батька, матері дитини
тривалої хвороби, яка перешкоджає
виконанню батьківських обов'язків»,
проте станом на сьогодні проводиться
робота щодо його затвердження (а.с. 82).

29 липня 2013 року ОСОБА_6 видана КРУ «КТМО
«Університетська клініка» довідка ВКК
за №44, зі змісту якої вбачається, що за
станом здоров'я ОСОБА_6 здійснювати
догляд за дитиною не може (а.с. 55, 57).

31 липня 2013 року Другою міською
клінічною лікарнею ОСОБА_7 видана
довідка за №298, з якої вбачається, що
останній потребує постійного
стороннього догляду та за станом
здоров'я не може здійснювати догляд за
дитиною (а.с. 55, 59).

Із роз'яснень, викладених у п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» за №14 від 18 грудня 2009
року вбачається, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог. Встановлюючи наявність
або відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК). Оскільки правом на звернення до
суду за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК), то
суд повинен встановити, чи були
порушені, невизнані або оспорені права,
свободи чи інтереси цих осіб, а якщо
були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції в порушення
ст.ст. 213-215 ЦПК України належним чином
не визначився з характером спірних
правовідносин, не надав належної
оцінки наявним у справі доказам,
зокрема, зауважуючи, що батьки за
станом здоров'я не можуть здійснювати
догляд за дитиною, що підтверджено
висновками лікарсько-консультативної
комісії та оформлення висновку ЛКК у
формі довідки не ставить під сумнів
самого висновку, не звернув уваги на те,
що пп. 9 п. 24 Порядку провадження
органами опіки та піклування
діяльності, пов'язаної із захистом прав
дитини встановлення наявності у
батька, матері дитини тривалої хвороби,
яка перешкоджає виконанню
батьківських обов'язків передбачає
безпосередньо наявність висновку ВКК,
в той час як згідно листа МОЗ №3.07-17/933
від 03 вересня 2013 року
порядок надання такого висновку на час
видачі довідок позивачам не
встановлено. Крім того, судом першої
інстанції не встановлено на підставі
яких нормативних документів видані
позивачам довідки щодо неможливості
здійснювати догляд за дитиною та не
звернуто уваги на те, що вказані
довідки не містять строку їх дії.

Встановивши обставини щодо дитини
позивачів, як такої що позбавлена
батьківського піклування, суд першої
інстанції зауважив, що позивачі не
звертались із заявою про видачу
новонародженої дитини, не зазначивши
яким нормативним документом
передбачено наявність такої заяви та
залишив поза увагою положення ч. 1 ст. 142
СК України, якою передбачений обов'язок
батьків забрати дитину із пологового
будинку, заяви відмови батьків від
новонародженої дитини матеріали
справи не містять, натомість позивачі
звертались до 1-го МДКО про видачу
дитини про що свідчить їх заява (а.с. 13).

В ході розгляду справи в суді першої
інстанції, представниками позивача
було заявлено клопотання про залучення
до участі у справі в якості третьої
особи Кримську республіканську
установу «Будинок дитини «Ялинка», з
підстав того, що на момент розгляду
справи дитина позивачів перебуває у
вказаній установі на утриманні, проте
ухвалою Київського районного суду м.
Сімферополя від 06 вересня
2013 року (а.с. 95) в задоволенні вказаного
клопотання відмовлено з підстав того,
що дитина перебуває під опікою
Сімферопольської міської ради і не
важливо де перебуває дитина на
утриманні, розглянувши справу зі
складом залучених учасників до справи.
Одночасно, представником позивача
заявлено клопотання про призначення
судової медико-соціальної експертизи з
метою з'ясування стану здоров'я
позивачів, в задоволенні якої судом
(а.с. 85) було відмовлено з тих підстав, що
позивачами було використано їх право
на надання доказів, в порушення ч. 4 ст. 10
ЦПК України не спрявши проведенню
експертизи.

Залишаючи без змін рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд в порушення
ст.ст. 303, 315 ЦПК України, погодився з
висновками суду першої інстанції щодо
встановлення відносно малолітньої
ОСОБА_9 статусу дитини на неможливістю
позивачами здійснювати належний
догляд за дитиною, зауважив, що такий
захід як відібрання дитини у батьків
може бути тимчасовим, здійснення якого
може відразу припинитись, коли це
дозволять обставини, не перевіривши
належним чином суб'єктний склад у даній
справі, залишивши поза увагою, що
позивачами було в суді першої
інстанції заявлено клопотання про
призначення судової медико-соціальної
експертизи щодо визначення їх стану
здоров'я та відповідної можливості
здійснювати догляд за дитиною, в
задоволенні якого було відмовлено, не
сприявши належним чином всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи,
взявши до уваги лише позицію
відповідачів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлені,
судові рішення не відповідають вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 в особі
представника ОСОБА_8 («Юридичний офіс
(Ізраїль-Україна)») задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Сімферополя від 06 вересня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 06 грудня 2013 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова Д.О.
Остапчук