АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/3875/2014
Головуючий 1 інстанції - Піхур О.В.
Доповідач - Борисова
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Калініній Я.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27 січня 2014 року за позовом
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_5 до
ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах
дітей Шевченківської районної у місті
Києві державної адміністрації,
Прокуратура Шевченківського району м.
Києва, ОСОБА_6 про визнання права
користування житловим приміщенням,
усуненні перешкод у користуванні
житловим приміщенням та вселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
яка діє в інтересах малолітнього
ОСОБА_5, третя особа: Служба у справах
дітей Шевченківської районної у місті
Києві державної адміністрації про
зняття з реєстрації та позбавлення
права користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивач звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
за нею право на проживання та
користування квартирою за адресою:
АДРЕСА_1, вселити її та малолітнього
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, у вказану квартиру,
зобов'язати відповідача усунути
перешкоди у користуванні квартирою та
вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона
перебуваючи у шлюбі з відповідачем
проживала у квартирі АДРЕСА_1, проте з
26.05.2012 року незаконно була виселена ним.

У листопаді 2013 року відповідач
звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому просив зняти з
реєстрації за місцем проживання та
позбавити права користування житловою
квартирою АДРЕСА_1, неповнолітнього
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування своїх вимог вказав на
те, що ОСОБА_2 є власником квартири, а
тому має право на власний розсуд
розпоряджатися своїм майном.

Крім того, більше року ОСОБА_4 разом із
сином не проживають в квартирі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 січня 2014 року позов
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_5
задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_4 та малолітнього ОСОБА_5
в квартиру АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди
ОСОБА_4 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
судові витрати у розмірі 114,70 грн.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, яка діє в інтересах
малолітнього ОСОБА_5, третя особа:
Служба у справах дітей Шевченківської
районної у місті Києві державної
адміністрації про зняття з реєстрації
та позбавлення права користування
квартирою - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції представник відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу в якій просив скасувати його та
ухвалити нове про задоволення
зустрічного позову в повному обсязі,
посилаючись на те, що висновки не
відповідають обставинам справи та
наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що суд не взяв до уваги
того факту, що позивач при дачі своїх
пояснень не змогла надати
обґрунтованої відповіді, як саме вона
отримала дозвіл на проживання в
вказаній квартирі від матері
відповідача, яка на той час знаходилась
на лікуванні в психоневрологічному
диспансері.

Крім того, на сьогоднішній день
працівниками Шевченківського РВ МВС м.
Києва не встановлено жодного факту
щодо підтвердження заяв позивача
відносно вчинення щодо неї
самоправства.

Посилається на те, що з липня 2013 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір
оренди, що підтверджує факт проживання
позивача в іншому місці.

Представник відповідача апеляційну
скаргу підтримав, просив її
задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_4 та її представник,
представник третьої особи Служби у
справах дітей Шевченківської районної
у місті Києві державної адміністрації,
прокурор прокуратури Шевченківського
району м. Києва проти задоволення
скарги заперечували, просили рішення
суду в справі залишити без зміни.

Третя особа: ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явився про день, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, колегія суддів вважає
можливим розглядати справу у його
відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явилися,
з'ясувавши обставини справи та
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи первісний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_5 мають
всі підстави проживати у спірній
квартирі, як члени сім'ї власника.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного,
суд виходив з його недоведеності та
необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам
справи та ґрунтується на вимогах
закону.

Відповідно до ст.150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові
належать право володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва
про право власності на житло №1348 від
22.12.2000 року відповідач є власником
приватизованої ним квартири АДРЕСА_1

Відповідно до свідоцтва, ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому
шлюбі з 14.10.2006 року, від якого мають сина
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, який
зареєстрований у спірній квартирі з
10.08.2010 року.

Як на підставу задоволення свого
позову, ОСОБА_2 вказує, що малолітній
син в порядку ч.2 ст. 405 ЦК України
втратив право користування житлом.

Проте, колегія суддів не погоджується з
такими доводами апелянта, з огляду на
таке.

З матеріалів справи убачається, що
05.06.2012 року позивач зверталася до
Служби у справах дітей Шевченківської
районної у місті Києві державної
адміністрації із заявою про вчинення
відповідачем насильства у сім'ї та
жорстокого поводження з дитиною, в якій
вказала про факт виселення дитини з
квартири, зміну замків та позбавлення
житла.

Крім того, постановою про відмову в
порушенні кримінальної справи від
07.04.2012 року встановлено, що 04.04.2012 року
між сторонами виник сімейний конфлікт,
причиною якого послугували
непорозуміння на побутовому ґрунті та
неадекватна поведінка відповідача в
стані алкогольного сп'яніння. З
відповідачем було проведено
профілактичну бесіду та винесено
офіційне попередження про
неприпустимість вчинення насильства у
сім'ї.

Згідно листа прокуратури
Шевченківського району м. Києва від
10.07.2012 року, убачається, що 04.04.2012 року та
26.05.2012 року позивач зверталася до
правоохоронних органів із заявами про
неправомірні дії відповідача та
насильство у сім'ї.

За результатами розгляду та перевірки
вказаних заяв, відповідачу було
винесено попередження про
неприпустимість таких дій та
притягнення його до адміністративної
відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП.

Відповідно до листа бесіди від 31.08.2012
року відповідач зазначив, що не може
доглядати за дитиною, оскільки буде
відсутній у місті тривалий час.

Згідно з протоколом бесіди/зустрічі та
актом відвідування №110 від 07.02.2013 року,
відповідач категорично заперечує
проти проживання позивача у квартирі,
але не заперечує проти проживання
дитини, проте забезпечити належний
догляд за нею він не може.

В акті обстеження житлово-побутових
умов дитини від 17.09.2013 року за адресою:
квартира АДРЕСА_1 зазначено, що в ній
проживають орендарі, а ОСОБА_4 та її син
проживають у родичів.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2,
03.07.2013 року уклав договір оренди
квартири з ОСОБА_6 строком на один рік.

Згідно ст.47 Конституції України кожен
має право на житло та не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України члени
сім'ї власника, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону.

За ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбаченому
законом.

Умовами ч. 2 ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», діти - члени сім'ї
наймача або власника жилого приміщення
мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

Узагальнюючи підстави для відмови у
задоволенні апеляційної скарги,
колегія суддів погоджується з тим, що
позивач за первісним позовом та її
дитина не проживали у спірній квартирі
протягом встановленого ч.2 ст.405 ЦК
України строку, проте, за наявності
поважних причин, підтверджених
відповідними доказами, дитина разом із
мамою має право на проживання у
квартирі як члени сім'ї власника.

По - друге, шлюб між сторонами не
розірвано, а ОСОБА_7 перебуває за
кордоном - в США і не може піклуватися
про дитину.

Разом з тим, апеляційна інстанція
вважає за можливе вказати ОСОБА_7 про
неприпустимість свідомого позбавлення
дитини житла, оскільки це суперечить
нормам Конституції України та
міжнародному праву, яке приділяє
найбільшу увагу захисту прав дітей.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Твердження апелянта про те, що в
спірній квартирі проживають
орендодавці, і договір є чинним, не
заслуговують на увагу суду, оскільки це
не має правового значення у вирішенні
даного спору.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують і на
суть прийнятого рішення не впливають.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: