П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року

м. Київ

Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Охрімчук
Л.І.,Сімоненко В.М.,- Гуменюка
В.І.,Патрюка М.В., Лященко Н.П.,Сеніна
Ю.Л., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_9,
ОСОБА_10 до Іванківської районної
спілки споживчих товариств, ОСОБА_11,
третя особа - Київська обласна спілка
споживчих товариств, про визнання
недійсними постанов правління та ради
Іванківської районної спілки
споживчих товариств і визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
за заявою ОСОБА_11 про перегляд
Верховним Судом України ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ
від 13 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_9, ОСОБА_10
звернулися до суду з позовом до
Іванківської районної спілки
споживчих товариств (далі - Іванківська
РССТ), ОСОБА_11 про визнання недійсними
постанов правління й ради Іванківської
РССТ та договорів купівлі-продажу.

Зазначали, що з 2004 року є членами
Іванківської РССТ. У 2009 році їм стало
відомо, що 5 листопада 2005 року між
Іванківською РССТ і ОСОБА_11 укладено
договір купівлі-продажу частини
приміщення універмагу, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення про продаж цього приміщення
прийняте правлінням у формі постанови
№ 27 від 11 серпня 2005 року, яка
затверджена постановою ради
Іванківської РССТ №10 від 6 вересня 2005
року.

29 липня 2006 року між Іванківською РССТ і
ОСОБА_11 укладено договір
купівлі-продажу нежилого приміщення
(кондитерського цеху) за адресою:
АДРЕСА_2.

Рішення про продаж цього приміщення
також прийняте правлінням
Іванківської РССТ у формі постанови №
51 від 22 грудня 2005 року, яка затверджена
постановою ради Іванківської РССТ від
30 грудня 2005 року.

Зазначені постанови правління та ради
Іванківської РССТ про продаж майна
ОСОБА_11 є незаконними, прийнятими з
перевищенням їх повноважень, оскільки
відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону України
«Про споживчу кооперацію» (далі - Закон)
майно споживчих товариств та їх спілок
може бути продано тільки за рішенням
загальних зборів, конференцій та
з'їздів відповідних спілок.

Крім того, пунктом 1.5 договору про
делегування повноважень та виконання
окремих функцій від 10 січня 1994 року,
укладеного між Київською
облспоживспілкою та Іванківською РССТ,
передбачено обов'язкове надання згоди
Київською облспоживспілкою при
вирішенні питання про продаж майна
Іванківської РССТ, однак такої згоди
Київська облспоживспілка не надавала.

З підстав ст. ст. 203, 215 ЦК України
позивачі просили суд визнати
недійсними постанови правління
Іванківської РССТ № 27 від 11 серпня 2005
року та № 51 від 22 грудня 2005 року;
визнати недійсними постанови ради
Іванківської РССТ № 10 від 6 вересня 2005
року та від 30 грудня 2005 року; визнати
недійсними договори купівлі-продажу,
укладені між Іванківською РССТ та
ОСОБА_11 від 5 листопада 2005 року про
продаж частини приміщення універмагу
(підсобних приміщень) та від 29 липня 2006
року про продаж нежилого приміщення
(кондитерського цеху); застосувати
наслідки недійсності правочинів у
вигляді виселення ОСОБА_11 із
зазначених приміщень; стягнути з
Іванківської РССТ на користь ОСОБА_11 60
тис. грн.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Останнім рішенням Іванківського
районного суду Київської області від 26
квітня 2013 року в задоволенні позову
ОСОБА_9, ОСОБА_10 відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 12 вересня 2013 року вказане
рішення суду першої інстанції
скасовано, ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено частково: визнано
недійсними постанови правління
Іванківської РССТ № 27 від 11 липня 2005
року та № 51 від 22 грудня 2005 року;
визнано недійсними постанови пади
Іванківської РССТ № 10 від 6 вересня 2005
року та від 30 грудня 2005 року «Про продаж
кондитерського цеху»; визнано
недійсним договір купівлі-продажу
нежилого приміщення (магазину) від 5
листопада 2005 року, укладений між
Іванківською РССТ та ОСОБА_11; визнано
недійсним договір купівлі-продажу
нежилого приміщення (кондитерського
цеху) від 29 липня 2006 року, укладений між
Іванківською РССТ і ОСОБА_11; стягнуто з
Іванківської РССТ на користь ОСОБА_11 60
тис. грн, сплачених ним за договорами
купівлі-продажу; повернуто у власність
Іванківської РССТ нежиле приміщення
(кондитерський цех) загальною площею
157,2 кв. м та нежиле приміщення (магазин)
загальною нежилою площею 106,6 кв. м. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 листопада 2013
касаційну скаргу ОСОБА_11 відхилено,
рішення апеляційного суду Київської
області від 12 вересня 2013 року залишено
без змін.

У поданій до Верховного Суду України
заяві про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопада 2013 року ОСОБА_11
порушує питання про скасування
зазначеної ухвали й рішення суду
апеляційної інстанції та залишення в
силі рішення суду першої інстанції з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, - неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права, що
потягло ухвалення різних за змістом
судових рішень у подібних
правовідносинах, а саме: ч. 1 ст. 203, ст.
ст. 215, 216, ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Для прикладу наявності зазначеної
підстави подання заяви про перегляд
судового рішення ОСОБА_11 посилається
на ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 листопада 2010
року й ухвали Верховного Суду України
від 24 лютого 2010 року та від 9 листопада
2011 року.

ОСОБА_11 указує на те, що правові
висновки Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ про застосування
норм матеріального права, покладені в
основу судового рішення у справі, яка
переглядається, не є однаковими з
висновками, зробленими судами
касаційної інстанції в наданих для
прикладу судових рішеннях, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_11 та його представника,
перевіривши наведені в заяві доводи,
Судова палата у цивільних справах
Верховного Суду України вважає, що
заява про перегляд оскаржуваних
судових рішень підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 353 ЦПК України
Верховний Суд України переглядає
судові рішення у цивільних справах
виключно з підстав і в порядку,
встановлених цим Кодексом.

За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України
підставою для подання заяви про
перегляд судових рішень у цивільних
справах є неоднакове застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про часткове задоволення позову у
справі, яка переглядається,
апеляційний суд, з висновками якого
погодився й суд касаційної інстанції,
виходив із того, що постанови правління
та ради Іванківської РССТ про продаж
майна ОСОБА_11 є незаконними, прийнятими
з перевищенням її повноважень,
оскільки відповідно до ч. 2 ст. 10 Закону
майно споживчих товариств та їх спілок
може бути продано тільки за рішенням
загальних зборів, конференцій та
з'їздів відповідних спілок, а тому
відповідно до ст. ст. 203, 215 ЦК України є
недійсними й договори купівлі-продажу
нерухомого майна, що укладені на їх
підставі. При цьому вважав, що строк
позовної давності позивачами не
пропущений.

Як приклад наявності неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції ч. 1 ст. 203, ст. 215 ЦК України
заявником надані ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 листопада 2010 року та ухвала
Верховного Суду України від 24 лютого 2010
року, постановлені в одній справі за
аналогічним позовом Київської
обласної спілки споживчих товариств
«Облспоживспілка», де тотожними є
предмет спору, підстави позову, зміст
позовних вимог та встановлені фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних відносин.

Відмовляючи в позові в цій справі суди
виходили із того, що Іванківська РССТ
правомірно відчужила на користь
ОСОБА_11 частину приміщення універмагу
на АДРЕСА_1 та приміщення
кондитерського цеху на АДРЕСА_2,
оскільки на час укладення оспорюваних
договорів купівлі-продажу вийшла зі
складу Київської обласної спілки
споживчих товариств
«Облспоживспілка», мала необхідний
обсяг цивільної дієздатності й не
повинна була погоджувати відчуження
основних фондів із правлінням
Київської обласної спілки споживчих
товариств «Облспоживспілка».

При укладенні оспорюваних угод
Іванківська РССТ діяла в межах наданих
їй повноважень, що регламентовані ч. 2
ст. 10 Закону та п. 5.2 статуту.

Отже, існує неоднакове застосування
судом касаційної інстанції ч. 1 ст. 203,
ст. 215 ЦК України.

Крім того, ухвала Верховного Суду
України від 9 листопада 2011 року, яка
надана заявником як приклад
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції ч. 1 ст. 261 ЦК
України, свідчить про те, що має місце
неоднакове застосування судом
касаційної iнстанцiї зазначеної норми
матерiального права та ухвалення ним
рiзних за змiстом судових рiшень.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

У справі, яка переглядається, та у
справі, рішення по якій надано як
приклад неоднакового застосування
норм матеріального права, судами
встановлено, що Іванківська районна
спілка споживчих товариств на
добровільній основі входила до
Київської обласної спілки споживчих
товариств «Облспоживспілка».

Їй на праві власності належали
приміщення універмагу, що розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, та кондитерський
цех, що розташований за адресою:
АДРЕСА_2.

25 листопада 2002 року на зборах ради
Іванківської районної спілки
споживчих товариств затверджено зміни
до статуту - доповнено розд. 5 п. 5.2, за
змістом якого правління районної
спілки споживчих товариств має право
розпоряджатися основними засобами
(продаж, оренда, списання) з наступним
затвердженням на зборах ради районної
спілки споживчих товариств.

24 лютого 2003 року статут Іванківської
районної спілки споживчих товариств у
новій редакції перереєстрований
державною адміністрацією
Іванківського району Київської
області.

Відповідно до постанови конференції
Іванківської районної спілки
споживчих товариств від 16 грудня 2003
року Іванківська районна спілка
споживчих товариств вийшла зі складу
Київської обласної спілки споживчих
товариств.

5 листопада 2005 року між Іванківською
РССТ і ОСОБА_11 укладено договір
купівлі-продажу частини приміщення
універмагу, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішення про продаж цього приміщення
прийняте правлінням у формі постанови
№ 27 від 11 серпня 2005 року, яка
затверджена постановою ради
Іванківської РССТ №10 від 6 вересня 2005
року.

29 липня 2006 року між Іванківською РССТ і
ОСОБА_11 укладено договір
купівлі-продажу нежилого приміщення
(кондитерського цеху) за адресою:
АДРЕСА_2.

Рішення про продаж цього приміщення
також прийняте правлінням
Іванківської РССТ у формі постанови №
51 від 22 грудня 2005 року, яка затверджена
постановою ради Іванківської РССТ від
30 грудня 2005 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину, серед
іншого, є недодержання в момент його
вчинення стороною чи сторонами вимог,
які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК
України, згідно з якою зміст правочину
не може суперечити ЦК України та іншим
актам цивільного законодавства.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та визнаючи
оспорювані угоди недійсними,
апеляційний суд, з висновками якого
погодився й суд касаційної інстанції,
виходив з того, що вони суперечать ч. 2
ст. 10 Закону, відповідно до якої до
виключної компетенції конференції
райспоживспілки належить питання про
продаж нерухомого майна, це ж положення
міститься й в п. 4.5 статуту.

Проте витлумачивши на власний розсуд
зазначену норму Закону суд не зважив на
вимоги, що містяться в ч. 2 ст. 10 Закону,
відповідно до якої майно споживчих
товариств та їх спілок може бути
продано, передано, здано в оренду,
надано в позичку і безплатне тимчасове
користування членам споживчих
товариств, державним, кооперативним та
іншим організаціям, трудовим
колективам, окремим громадянам тільки
за рішенням загальних зборів,
конференцій та з'їздів відповідних
спілок або уповноважених ними органів,
та не прийняв до уваги п. 5.2 статуту
Іванківської РССТ, що був чинним на
момент укладання угод.

При цьому безпідставно залишив поза
увагою й вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України
щодо обставин укладення спірних
договорів, встановлених попередніми
судовими рішеннями.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суд
виходив з того, що позовна давність не
сплинула, оскільки позивачі довідалися
про існування оскаржуваних ними
постанов та укладених на їх підставі
правочинів лише на початку 2009 року,
коли до суду з позовом про визнання їх
недійсними звернулася Київська
обласна спілка споживчих товариств
«Облспоживспілка», не звернувши уваги
на постанову позачергової конференції
Іванківської РССТ від 11 червня 2008 року
(на якій головував позивач ОСОБА_9) з
додатками до неї (т. 1 а.с. 112-114).

Крім того, не врахував суд і вимоги ч. 1
ст. 261 ЦК України, відповідно до якої
http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2011_09_22/prav
o1/T030435.html?pravo=1" l "843302" o "Цивільний кодекс
України; нормативно-правовий акт № 435-IV
від 16.01.2003" t "_blankперебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми
законодавець виходить не тільки з
безпосередньої обізнаності особи про
факти порушення її прав, а й об'єктивної
можливості цієї особи знати про ці
факти.

Ураховуючи викладене, ухвала Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопада 2013 року підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Керуючись п. 1 ст. 355, п. 1 ч. 1 ст. 360-3, ч. 1 ст.
360-4 ЦПК України, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України

п о с т а н о в и л а :

Заяву ОСОБА_11 задовольнити частково.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 листопада 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду касаційної
інстанції.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої статті 355
Цивільного процесуального кодексу
України.

Головуючий А.Г. ЯремаСудді:
Л.І. Григор'єва М.В. ПатрюкВ.І.
Гуменюк Ю.Л. СенінН.П. ЛященкоВ.М.
СімоненкоЛ.І. Охрімчук