Ухвала іменем україни 23 квітня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
стягнення грошових коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_6 -
представника ОСОБА_4, на рішення
Сумського районного суду Сумської
області від 04 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Сумської області від
08 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із вказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що
відповідач працювала продавцем у неї
як у фізичної особи - підприємця. В
обов'язки ОСОБА_5 входило приймання та
продаж продовольчих товарів на
торговельному місці НОМЕР_1 ринку по
вул. СКД в м. Сумах. Після проведення
позивачем первинної перевірки
господарської документації було
виявлено нестачу переданих для
реалізації товарів на суму 10 тис. грн.
Документи з виправленнями були
пред'явлені відповідачу, яка визнала
факт привласнення виручки за проданий
товар в сумі 7 200 грн та взяла на себе
зобов'язання повернути вказану суму до
31 грудня 2012 року, про що 10 червня 2012 року
написала розписку. До часу свого
звільнення відповідач своєчасно
отримувала заробітну плату, але свої
зобов'язання щодо повернення коштів не
виконала та гроші не повернула.
Посилаючись на положення ст.
1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України, просила суд
стягнути з відповідача суму боргу в
розмірі 7 200 грн, проценти за
користування грошима в сумі 716 грн
78 коп., а з урахуванням індексу інфляції
сума заборгованості становить 7
932 грн 61 коп. та судові витрати.

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
08 січня 2014 року, у задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
ухвалити у справі нове рішення, яким
позов задовольнити, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився і
апеляційний суд, виходив з того, що між
сторонами виникли правовідносини щодо
відшкодування шкоди в період трудових
відносин, тому до них не може бути
застосовано положення ЦК України, які
регулюють правовідносини, що виникли з
договору позики.

Проте з такими висновками судів не
можна погодитись з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 на
підставі трудового договору №
3017-06, укладеного 14 вересня 2011 року між
нею та фізичною особою - підприємцем
ОСОБА_4, працювала продавцем
продовольчих товарів (а.с. 6).

Відповідно до п. 2
зазначеного договору продавець є
матеріально-відповідальною особою
щодо переданих йому матеріальних
цінностей.

Звертаючись із позовом
до суду на підставі ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК
України, ОСОБА_4 посилалась на те, що при
проведенні первинної господарської
документації помітила виправлення у
відомостях отриманого товару та зданої
виручки за період з 02 серпня 2011 року по
27 травня 2012 року та нарахувала нестачу
товару на суму приблизно 10 тис. грн.
Після пред'явлення цих документів
ОСОБА_5 остання 10 червня 2012 року
написала розписку, відповідно до
змісту якої зізналась в тому, що в
період з 02 серпня 2011 року по 01
квітня 2012 року самовільно брала аванси
на суму 7 200 грн і зобов'язується їх
повернути до 31 грудня 2012 року (а.с. 7).

З постанови про
закриття кримінального провадження
від 30 травня 2013 року вбачається,
що в ході досудового розслідування
було призначено судову-економічну
експертизу, згідно з висновками якої в
обсязі наданих документів підтвердити
документально або спростувати нестачу
товарно-матеріальних цінностей та
грошових коштів станом на 27 травня 2012
року в сумі 10 тис. грн. за період часу з 02
серпня 2011 року по 27 травня 2012 року у
матеріально-відповідальної особи
ОСОБА_5, працюючої у фізичної - особи
підприємця ОСОБА_4 не видається за
можливе у зв'язку з відсутністю належно
оформленого акта інвентаризації, яким
встановлена зазначена сума недостачі,
та не представленням на дослідження
первинних документів бухгалтерського
обліку матеріальних цінностей (а. с. 39) .

Таким чином, за
відсутності доказів вини ОСОБА_5
встановити, що розписка, яку вона
написала 10 червня 2012 року, стосується
саме виявленої позивачем недостачі
товарно-матеріальних цінностей, не
можливо.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Висновки суду першої
інстанції, з якими погодився і
апеляційний суд, про те, що до спірних
правовідносин не може бути застосовано
положення ЦК України, оскільки йдеться
про відшкодування шкоди, пов'язаної з
виявленою позивачем недостачею,
завданої в період трудових відносин, не
є безспірним з огляду на наступне.

Згідно з нормами
частини 1 статті 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством (частина 2 статті 130 КЗпП
України).

Відповідно до статті 132
КЗпП України за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
при виконанні трудових обов'язків,
працівники, з вини яких заподіяно
шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.

Положенням пункту 1
статті 134 КЗпП України передбачено, що
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 КЗпП України
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

За таких обставин, оскільки встановити,
що розписка, яку 10 червня 2012 року
написала ОСОБА_5, стосується саме
виявленої позивачем нестачі
товарно-матеріальних цінностей, не
можливо, а згідно з нормами трудового
законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність тільки
за пряму дійсну шкоду, лише в межах і
порядку, передбачених законодавством,
і за умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника, висновки
суду першої інстанції, з якими
погодився і апеляційний суд, не
ґрунтуються на законі.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України суди не перевірили, чи не
містять правовідносини, що склалися
між сторонами, ознак та умов новації
боргу.

Так, відповідно до
положення ч. 1 ст. 1053 ЦК України за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі-продажу, найму майна
або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.

Отже, умовами
здійснення новації є, по-перше,
двостороння угода (домовленість),
по-друге, дотримання форми такого
правочину (новаційного договору), тобто
у формі, передбаченій для укладання
договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК
України), а по-третє, це дійсність
первинного зобов'язання.

Таким чином у порушення вимог ст. ст. 212 -
214 ЦПК України судами детально не
встановлено дійсні правовідносини, які
виникли між сторонами, належним чином
не перевірено, чи мала місце в даному
випадку новація, тобто заміна одного
зобов'язання іншим, не встановлено
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Сумської області від 08 січня 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: А.О. Леванчук А.В. Маляренко В.А.
Нагорняк Г.В. Юровська