АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 22-ц/796/5384/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Букіна О.М.
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Калініній Я.М..

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_3 на заочне рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва від 22 січня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, -

в с т а н о в и л
а:

Заочним рішенням Солом'янського
районного суду міста Києва від 22 січня
2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
грошові кошти в розмірі 79 930 грн. та
судові витрати в сумі 799,30 грн.

Ухвалою Солом'янського районного суду
міста Києва від 27 лютого 2014 року ОСОБА_3
відмовлено в задоволенні заяви про
перегляд заочного рішення
Солом'янського районного суду міста
Києва від 22 січня 2014 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
відповідач ОСОБА_3 звернувся з
апеляційною скаргою, в якій просить
заочне рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 22 січня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального права,
без врахування усіх обставин, що мають
значення для розгляду справи. Зазначає,
що ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд 1-ї інстанції не врахував, що
розписка про отримання грошових коштів
була написана відповідачем під впливом
обману, оскільки в момент її написання
відповідач перебував у стані
алкогольного сп'яніння. Ні в день
написання розписки, ні на наступний
день позивач відповідачу будь-яких
коштів фактично не передавав. Даний
факт можуть підтвердити свідки ОСОБА_5
та ОСОБА_6. Судом 1-ї інстанції всупереч
вимог чинного законодавства України не
витребувано оригінал договору позики,
укладеного між позивачем та
відповідачем, оскільки з наявної в
матеріалах справи копії розписки не
можливо встановити ким саме вона була
написана.

В судовому засіданні відповідач
ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7
повністю підтримали доводи
апеляційної скарги та просили її
задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явився, про день та час слухання
справи судом повідомлявся у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомив, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 було укладено договір позики,
відповідно до умов якого, ОСОБА_3 взяв у
ОСОБА_4 в борг 10 000 доларів США. Сторони
погодили термін повернення коштів до 15
вересня 2012 року.

На підтвердження укладення договору
позики та факту передачі грошей ОСОБА_3
було надано ОСОБА_4 власноручно
написану розписку від 27.06.2012 року.

ОСОБА_3 ні у строк встановлений в
договорі, ні в подальшому борг не
повернув. Заборгованість відповідача
за договором позики становить 10 000
доларів США, в добровільному порядку
умови договору позики відповідач не
виконує, а тому ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом про стягнення боргу в
судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та
стягуючи з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі
79 930 грн., суд 1-ї інстанції посилався на
те, що відповідачем не виконано умови
договору позики, не повернуто позивачу
борг за договором позики, а тому він
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
на в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей.
Договір позики вважається укладеним у
момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ст.525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Ні у встановлений в договорі строк, ні
в подальшому ОСОБА_3 не повернув ОСОБА_4
борг за договором позики в сумі 10 000
доларів США, що станом на час розгляду
справи за курсом НБУ становить 79 930 грн.,
а тому, колегія суддів вважає, що суд 1-ї
інстанції прийшов до обґрунтованого
висновку про стягнення з відповідача
на користь позивача боргу за договором
позики в сумі 79 930 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що
ОСОБА_4 скористався тим, що розписка про
отримання грошових коштів була
написана відповідачем під впливом
обману, оскільки в момент її написання
відповідач перебував у стані
алкогольного сп'яніння, колегія суддів
вважає необґрунтованими, з огляду на
таке.

Відповідно до роз'яснень п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06 листопада 2009 року №9,
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Ознакою обману є умисел у
діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях сторони,
істотність обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину немає істотного значення.

Відповідач не звертався до суду з
позовом про визнання договору позики
недійсним з тих підстав, що він був
укладений між сторонами під впливом
обману, даний договір є дійсним і
повинен виконуватись сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом 1-ї інстанції не допитано в
судовому засіданні свідків, які б
підтвердили той факт, що грошові кошти
за договором позики позивачем
відповідачу не передавались, колегія
суддів вважає безпідставними, з огляду
на наступне.

Згідно зі ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази
повинні бути належними та допустимими.
При цьому, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України
встановлено, що заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо -, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009 року за №9, не
може доводитися свідченнями свідків
заперечення факту вчинення між
сторонами правочину, який належить
вчиняти у письмовій формі, а також
оспорювати виконання зобов'язань, що
виникли з цього правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчує отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Оскільки факт передачі позивачем
відповідачу грошових коштів в сумі 10 000
доларів США підтверджується наявною в
матеріалах справи розпискою, то даний
факт не може бути спростований
показами свідків.

Не заслуговують на увагу і доводи
апеляційної скарги про те, що судом 1-ї
інстанції, всупереч вимог чинного
законодавства України, не витребувано
оригінал договору позики, укладеного
між позивачем та відповідачем,
оскільки за своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджує як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчує
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей. Копія
розписки на а.с. 4 завірена суддею з
оригіналу.

Доводи апеляційної скарги про те, що з
наявної в матеріалах справи розписки
не можливо встановити ким саме була
написана дана розписка, колегія суддів
вважає безпідставними, з огляду на
таке.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог, заперечень, крім випадків,
установлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Досліджена судом розписка від 27.06.2012
року містить в собі паспортні дані
ОСОБА_3, його підпис та ініціали.
Відповідач до суду з позовом про
визнання недійсним договору позики від
27.06.2012 року, з підстав підроблення його
підпису, не звертався.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги відповідача ОСОБА_3
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3
відхилити.

Заочне рішення Солом'янського
районного суду міста Києва від 22 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: