КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 2/520/2345/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі цивільну
справу за позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3,

треті особи - приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

про визнання договору недійсним та
визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3, в
якому просив визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ним та ОСОБА_3, визнати за
позивачем право власності на квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 48,8 кв. м.,
житловою площею 29,8 кв.м, а також
зобов'язати Реєстраційну службу
Головного управління юстиції в
Одеської області зареєструвати право
власності позивача на вказану
квартиру.

Ухвалою судді від 08.11.2013 року позивачу
відмовлено у відкритті провадження в
порядку цивільного судочинство в
частині вимог про зобов'язання
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеської області
зареєструвати право власності
позивача на спірну квартиру, а щодо
решти позовних вимог - відкрито
провадження у справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2
посилається на те, що йому на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 01.11.2002 року, виданого
після смерті його матері ОСОБА_7,
належала двохкімнатна квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 48,8 кв.м,
житловою 29,8 кв.м.

Позивач також вказує, що він є
громадянином Російської Федерації,
зареєстрований у м. Санкт-Петербург та
у 2007 році останній раз приїжджав до
Одеси.

У перших числах вересня 2013 року на його
міський телефон у Санкт-Петербурзі
зателефонували співробітники міліції
з Одеси та повідомили про те, що
невідомі особи продали на підставі
довіреності його квартиру у АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_2 пояснив співробітникам
міліції, що ніяких довіреностей він не
видавав ні в Російської Федерації, ні
на території України, також нікого не
уповноважував на продаж його квартири.
Після приїзду до Одеси позивач подав до
слідчого відділу ОМУ ГУМВС України і
Одеської області заяву про притягнення
до кримінальної відповідальності
шахраїв, які незаконно продали його
квартиру та внесення до ЄРДР факту
кримінального правопорушення.

ОСОБА_2 зазначає, що його заява 31.08.2013
року була внесена до ЄРДР з правовою
кваліфікацією ч.3 ст. 190 КК України, у
кримінальному провадженні № 0000652
вказується, що невстановлена особа
шахрайським шляхом заволоділа правом
власності на квартиру АДРЕСА_1.

У ході оперативно - слідчих дій слідчим
було з'ясовано, що невстановлена особа
підробила підпис позивача. ОСОБА_2
нібито видав довіреність на ім'я
ОСОБА_5, яка начебто була посвідчена 12
червня 2011 року ОСОБА_9 нотаріусом
округу м. Санкт-Петербург, РФ на право
розпорядження та користування
квартирою позивача. Оскільки
довіреність, яка складалося нібито від
імені ОСОБА_2 у Санкт- Петербурзі, мала
повноваження передоручення, ОСОБА_5
передовірив повноваження з
розпорядження спірною квартирою та
видав довіреність на ім'я ОСОБА_6.

Позивач також зазначає, що 31 липня 2013
року ОСОБА_6, діючи нібито від імені
позивача ОСОБА_2, за довіреністю продав
спірну квартиру АДРЕСА_1 відповідачу
ОСОБА_3 за 386000 грн.

ОСОБА_2 вказує, що згідно протоколу
допиту свідка - ОСОБА_5 пояснив
слідчому, що потерпілого ОСОБА_2 він не
знає, ніколи не бачив, довіреність не
надавав, громадянина ОСОБА_6 ніколи не
бачив, ніяку довіреність не надавав, за
межи села, в якому він мешкає, в той
період не виїжджав, а напроти, його
паспорт забрали невідомі особи ще у 2008
році, та по даному факту він звертався
до міліції. На даний термін досудовим
слідством встановлюється коло осіб
причетних до даного кримінального
правопорушення.

У судовому засіданні з посиланням на
положення статей 203, 215, 216, 236, 388, 391, 392 ЦК
України представник ОСОБА_2 наполягав
на задоволенні позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання
13.05.2014 року не з'явився, повідомлений
належним чином (а.с. 59), будучи присутнім
у судовому засіданні 19.02.2014 року ОСОБА_3
визнав позов у повному обсязі, про що
подав суду відповідну заяву (а.с. 40).

Треті особи - приватний нотаріус
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у судове
засідання не з'явилися, повідомлялися
належним чином (а.с. 57, 58, 60), приватний
нотаріус надіслала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності, проти
задоволення позову не заперечувала
(а.с. 32).

Вислухавши пояснення представника
позивача, дослідивши та
проаналізувавши матеріали справи, суд
дійшов висновку про необхідність
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 01.11.2002
року, виданого після смерті його матері
ОСОБА_7, належала двохкімнатна квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 48,8 кв.м,
житловою 29,8 кв.м. (а.с. 7).

Позивач є громадянином Російської
Федерації, зареєстрований та постійно
мешкає у м. Санкт-Петербург (а.с. 5).

З пояснень позивача слідує, що у
вересні 2013 року на його міський телефон
у Санкт-Петербурзі зателефонували
співробітники міліції з Одеси та
повідомили про те, що невідомі особи
продали на підставі довіреності його
квартиру у АДРЕСА_1.

Оскільки за твердженням ОСОБА_2 ніяких
довіреностей він не надавав ні в
Російської Федерації, ні на території
України, а також нікого не
уповноважував на продаж його квартири,
позивач приїхав до Одеси та подав до
слідчого відділу ОМУ ГУМВС України і
Одеської області заяву про притягнення
до кримінальної відповідальності осіб,
які незаконно продали його квартиру.

Заява ОСОБА_2 31.08.2013 року була внесена до
ЄРДР з правовою кваліфікацією ч.3 ст. 190
КК України, у кримінальному
провадженні № 0000652 вказується, що
невстановлена особа шахрайським
шляхом заволоділа правом власності на
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Судом встановлено, що невідомою особою
було підроблено підпис позивача -
ОСОБА_2 нібито видав довіреність на ім'я
ОСОБА_5, яка начебто була посвідчена 12
червня 2011 року ОСОБА_9 нотаріусом
округу м. Санкт-Петербург, РФ за
реєстровим номером К-4987 на право
розпорядження та користування
квартирою позивача. Оскільки
довіреність, яка складалося нібито від
імені ОСОБА_2 у Санкт - Петербурзі, мала
повноваження передоручення, ОСОБА_5
(або інша невстановлена особа, яка
діяла від його імені) передовірив
повноваження з розпорядження спірною
квартирою та видав довіреність на ім'я
ОСОБА_6. Ця довіреність була посвідчена
27 липня 2013 року приватним нотаріусом
Ірпінського міського нотаріального
округу Київської області ОСОБА_10 (а.с.
12).

31 липня 2013 року ОСОБА_6, діючи нібито від
імені позивача ОСОБА_2, за довіреністю,
одержаною в порядку передоручення від
ОСОБА_5, уклав оспорюваний договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 та
продав її відповідачу ОСОБА_3 за 386000
грн. (а.с. 16-17).

Зі змісту протоколу допиту свідка
ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_2 він не
знає, ніколи не бачив, довіреність не
надавав, громадянина ОСОБА_6 ніколи не
бачив, ніяку довіреність йому не
надавав, за межи села, в якому він
мешкає, в той період не виїжджав, а його
паспорт забрали невідомі особи ще у 2008
році, та по даному факту він звертався
до міліції та одержав новий паспорт у
травні 2009 року(а.с. 13-15).

На запит Управління карного розшуку ГУ
МВС Росії у м. Санкт - Петербурзі
нотаріус м. Санкт - Петербурга ОСОБА_11
надала письмову відповідь № 244 від
08.11.2013 року, з якої слідує, що 12.06.2011 року
довіреність від імені ОСОБА_2 нею не
посвідчувалася, а нотаріальна контора
у цей день взагалі не працювала у
зв'язку із вихідними та святковими
днями. За реєстровим № К-4987 є запис про
нотаріальну дію, що мала місце 25.07.2011
року у вигляді копії свідоцтва про
право на спадщину за заповітом (а.с. 62-64).

Таким чином, судом встановлено, що
власник спірної квартири ОСОБА_2 ніякої
довіреності 12.06.2011 року не видавав, у
нотаріуса не посвідчував та нікого не
уповноважував розпоряджатися своєю
квартирою.

Згідно ч. 1 ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє.

Відповідно до ст. 239 ЦК України
правочин, вчинений представником,
створює, змінює, припиняє цивільні
права та обов'язки особи, яку він
представляє.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 ніколи не існувало
правовідносин з представництва. ОСОБА_5
не міг передати та не передавав в
порядку передоручення повноваження на
розпорядження спірною квартирою
ОСОБА_6, відповідно, останній не мав
права здійснювати відчуження квартири
на користь ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; визнання правочину недійсним,
відновлення становища, яке існувало до
порушення тощо.

Згідно положень ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до частин 1- 3 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Зі змісту положень ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Оскільки ОСОБА_2, як власник спірної
квартири, нікому не делегував
правомочностей щодо розпорядження нею,
договір купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1 від 31 липня 2013 року, що був
укладений між ОСОБА_6, який діяв від
імені ОСОБА_2, та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 1861, є
недійсним з моменту його укладання, а
тому позов в цій частині є
обґрунтованим та задовольняється
судом.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_2 пояснив суду, що правоустановчі
документи на квартиру як і документи
щодо похорону матері позивача ОСОБА_7
зникли. Дані обставини повідомлялися
ОСОБА_2 і слідчому при допиті його як
потерпілого (а.с. 11).

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

При цьому суд зазначає, що підстави для
застосування до спірних правовідносин
ст.ст. 387, 388, на які також посилається
позивач, відсутні, оскільки спірна
квартира фактично не вибула з
володіння позивача, а тому її неможливо
витребувати з чужого незаконного
володіння.

В даному випадку порушено право
позивача щодо розпорядження квартирою,
у зв'язку із встановленою судом
протиправністю переходу права
власності на квартиру.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.2009 року
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» реституція як
спосіб захисту цивільного права
(частина перша статті 216 ЦК
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Рішення суду про задоволення позову
про повернення майна, переданого за
недійсним правочином, чи витребування
майна із чужого незаконного володіння
є підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно,
що підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації.

За таких обставин, позов в частині
повернення позивачу у власність
протиправно відчуженої квартири
шляхом визнання за ним права власності
на неї в порядку реституції на підставі
ч. 1 ст. 216 ЦК України, підлягає
задоволенню.

Судом також встановлено, що ухвалою
слідчого судді Приморського районного
суду м. Одеси від 12.09.2013 року на спірну
квартиру було накладено арешт та
заборонено здійснювати її відчуження
(а.с. 36, 41-43). Ухвала постановлена за
поданням слідчого в межах досудового
розслідування у кримінальному
провадженні за заявою потерпілого
ОСОБА_2 з метою захисту його прав та
уникнення подальшого незаконного
продажу спірної квартири.

Задовольняючи позов та визнаючи за
ОСОБА_2 право власності на вказану
квартиру, суд не вбачає порушень ухвали
слідчого судді Приморського районного
суду м. Одеси від 12.09.2013 року, адже в
даному випадку не відбувається
відчуження спірної квартири, а рішення
суду у цій справі лише підтверджує
наявність у позивача права власності
на цю квартиру, якого він був
протиправно позбавлений.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог. Оскільки
позивачем не заявлені вимоги про
відшкодування судових витрат, у суду
відсутні підстави для покладання цих
витрат на відповідача.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215, 217 ЦПК України,
суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати недійсним договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від
31 липня 2013 року, що був укладений між
ОСОБА_6, який діяв від імені ОСОБА_2, та
ОСОБА_3, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрований в реєстрі за № 1861.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 48,8
кв.м, житловою площею - 29,8 кв.м.

Встановити порядок виконання цього
рішення суду відповідно до якого це
рішення у разі набрання ним законної
сили є підставою для скасування
державної реєстрації права власності
ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 та
підставою для реєстрації права
власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. У разі якщо
рішення було ухвалено без участі особи,
яка його оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Суддя
Петренко В. С.