АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4884/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Токар Н. В. Доповідач - Гайдук В.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого Гайдук В.І.,

суддів Свистунової
О.В., Єлізаренко І.А.,

при секретарі Чоха К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
26 березня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - Державний
нотаріус третьої Дніпропетровської
державної нотаріальної контори
Крупська Лариса Вікторівна, про
визнання договору дарування недійсним
та поновлення права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вказаним позовом, зазначаючи, що
14 червня 2012 року між нею та ОСОБА_2,
ОСОБА_3 був укладений договір дарування
відповідно до якого вона подарувала
відповідачам належну їй 27/200 частку
квартири АДРЕСА_1. Натомість,
відповідачі обіцяли довічно доглядати
її, забезпечувати продуктами
харчування, займатись домашнім
господарством. Після оформлення
договору, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 змінили своє
ставлення до неї, у зв'язку з чим,
позивач звернулась до суду з позовом в
якому просила визнати договір
дарування, укладений 14 червня 2012 року
між нею і ОСОБА_2, ОСОБА_3 та посвідчений
державним нотаріусом третьої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Крупською Л.В. -
недійсним; поновити за нею право
власності на 27/200 частин квартири
АДРЕСА_1. (а.с. 2-4, 57-59)

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
26 березня 2014 року у задоволенні
позовних вимог було відмовлено (а.с.
142-144).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення, у зв'язку з чим
ставить питання про його скасування та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимог у повному обсязі (а.с.
151-153).

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14
червня 2012 року між сторонами був
укладений договір дарування,
відповідно до умов якого ОСОБА_1
подарувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27/200 частин
квартири АДРЕСА_1. Договір дарування
було посвідчено державним нотаріусом
третьої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Крупською Л.В. та
зареєстровано в реєстрі за № 4-425 (а.с.60).

У п. 7 даного договору, сторони
підтвердили, що договір не приховує
іншого правочину і спрямований на
реальне настання наслідків, які
обумовлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок
обдаровуваного вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування (ч. 2 ст. 717 ЦК
України).

Відповідно до положень ст. 235 ЦК
України, удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили. Якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Як вбачається із роз'яснень, викладених
у п. 25 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» за удаваним
правочином сторони умисно оформляють
один правочин, але між ними насправді
встановлюються інші правовідносини. На
відміну від фіктивного правочину, за
удаваним правочином права та обов'язки
сторін виникають, але не ті, що
випливають зі змісту правочину.
Встановивши під час розгляду справи,
що правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК України має визнати, що сторонами
вчинено саме цей правочин, та вирішити
спір із застосуванням норм, що
регулюють цей правочин. Якщо
правочин, який насправді вчинено,
суперечить закону, суд ухвалює рішення
про встановлення його нікчемності або
про визнання його недійсним. До
удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК
України, можуть застосовуватися
тільки у випадку, коли правочин, який
сторони насправді вчинили, є нікчемним
або суд визнає його недійсним як
оспорюваний.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
встановлено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції вірно
виходив з того, що позивач не надала
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що між нею та
відповідачами фактично було укладено
договір довічного утримання.

Відповідно до положень ст.744 ЦК України,
за договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужував)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, квартиру
або їх частину, інше нерухоме майно або
рухоме майно, яке має значну цінність,
взамін чого набувач зобов'язується
забезпечити відчужувача утриманням та
(або) доглядом довічно.

Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Позивач суду не довела обставини та,
відповідно до ст.57-60 ЦПК України, не
надала доказів про те , що між нею та
відповідачами була досягнута
домовленість саме на укладення
договору довічного утримання, на яких
умовах повинно було відбуватися її
утримання та (або) догляд.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивач 30 травня 2012 року, тобто до
укладення 14 червня 2012 року спірного
договору, знялась з реєстрації по
АДРЕСА_1 (а.с. 70 зворот) та згодом
зареєструвалася за іншою адресою у
АДРЕСА_2

Доводи позивача, що її нові умови
проживання є незадовільними, з
посиланням на покази свідків та акту
депутата місцевої ради (а.с.91), суд також
обґрунтовано не прийняв до уваги,
оскільки ОСОБА_1 відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 13 лютого 2013 року
державним нотаріусом Третьої
Дніпропетровської нотаріальної
контори, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_4, має право на 27/200 частини
спірної квартири АДРЕСА_1. Спору щодо
порядку користування зазначеною
квартирою між сторонами не було.

Таким чином, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
відтак підстав для його скасування за
доводами апеляційної скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Красногвардійського районного
суду м. Дніпропетровська від 26 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
оголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: