У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю представників
позивачки, відповідачки та її
представника,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Корецького районного суду від 13
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди,
завданої внаслідок порушення
покладених трудових обов'язків,

в с т а н о в и л а :

10 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
шкоди, завданої внаслідок порушення
покладених трудових обов'язків. В
обґрунтування позовних вимог
зазначала, що ревізією в магазині
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться на
АДРЕСА_1, в якому працювали 3 продавці,
включаючи відповідачку, за період з 11
грудня 2011 року по 16 березня 2013 року було
виявлено нестачу товарів (матеріальних
цінностей) та грошових коштів на
загальну суму 45 038 грн. 76 коп.
Покликаючись на ці обставини,
позивачка просила суд сягнути з
відповідачки 15 012 грн. 89 коп. шкоди,
завданої порушенням покладених на неї
трудових обов'язків.

Рішенням Корецького районного суду від
13 березня 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилалася на те, що
відповідно до п. 2 укладеного між ОСОБА_1
і ОСОБА_2 трудового договору від 7 липня
2010 року, відповідачка зобов'язана була
виконувати роботу продавця
продовольчих товарів, відповідати за
ввірені матеріальні цінності, нести
матеріальну відповідальність,
дотримуватися графіку роботи та
санітарних норм. Дослідженими в
судовому засіданні накладними про
прийняття товарів встановлено, що
відповідачка особисто здійснювала
прийняття товарів і зобов'язана була
відповідати за їх збереження.
Невиконання цих обов'язків є підставою
для її відповідальності за шкоду, що
виникла внаслідок розтрати
матеріальних цінностей. Акт ревізії
від 20 березня 2013 року, яка встановила
нестачу в магазині, підписали як
роботодавець, так і працівники
магазину, включаючи відповідачку.

Вона як фізична особа-підприємець
відповідно до норм ПК України здійснює
ведення спрощеного обліку доходів і
витрат, а тому з урахуванням ч. 1 ст. 19
Конституції України та положень Закону
України «Про бухгалтерський облік та
фінансову звітність в Україні» не
зобов'язана здійснювати ведення
бухгалтерського обліку відповідно до
вимог цього закону і прийнятих у
відповідності з ним підзаконних актів.

Покликаючись на ці обставини,
позивачка рішення місцевого суду
вважала незаконним та необґрунтованим
і просила апеляційний суд його
скасувати й ухвалити у справі нове
рішення про задоволення її позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом установлено, що 7 липня 2010 року
між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено
трудовий договір, відповідно до якого
ОСОБА_2 була прийнята на роботу
продавця продовольчих товарів і
працювала в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1»,
який знаходиться на АДРЕСА_1, в якому
працювали 3 продавці (а. с. 4-5).

Актом ревізії від 20 березня 2013 року в
цьому магазині за період з 11 грудня 2011
року по 16 березня 2013 року було виявлено
нестачу товарів (матеріальних
цінностей) та грошових коштів на
загальну суму 45 038 грн. 76 коп. (а. с. 6-7).

Згідно з чинним КЗпП України
матеріальна відповідальність
працівників понад їх середній місячний
заробіток допускається лише у
випадках, зазначених у законодавстві.

Зокрема, відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадку, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що
письмові договори про повну
матеріальну відповідальність може
бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
(що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Проте такого письмового договору про
повну індивідуальну матеріальну
відповідальність, як того вимагають
правила ст. 135-1 КЗпП України, між
сторонами у справі укладено не було,
через що посилання позивачки на умови
укладеного сторонами трудового
договору на увагу не заслуговують.

Статтею 135-2 КЗпП України визначено, що
при спільному виконанні працівниками
окремих видів робіт, зв'язаних із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском), перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей, коли неможливо
розмежувати матеріальну
відповідальність кожного працівника і
укласти з ним договір про повну
матеріальну відповідальність, може
запроваджуватися колективна (бригадна)
матеріальна відповідальність.

Колективна (бригадна) матеріальна
відповідальність установлюється
власником або уповноваженим ним
органом за погодженням з виборним
органом первинної профспілкової
організації (профспілковим
представником) підприємства, установи,
організації. Письмовий договір про
колективну (бригадну) матеріальну
відповідальність укладається між
підприємством, установою, організацією
і всіма членами колективу (бригади).

Однак незважаючи на те, що в магазині
позивачки роботи, які були
безпосередньо пов'язані із прийняттям,
зберіганням і продажем (відпуском)
цінностей, помимо відповідачки
виконували ще два продавці (ОСОБА_3 і
ОСОБА_4) договору про колективну
(бригадну) матеріальну
відповідальність також укладено не
було.

Пленум Верховного Суду України в п. 8
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками» від 29
грудня 1992 року № 14 роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсуття), переданих йому
для зберігання або інших цілей (п. 1 ст.
134 КЗпП України), суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір, та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Згідно з частиною 1 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків.

Відповідно до правил ст. 138 КЗпП України
для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Проте у своїй позовній заяві ОСОБА_1 не
зазначила внаслідок неправомірного
порушення яких саме трудових
обов'язків з боку відповідачки їй було
заподіяно шкоду, в чому при цьому
полягала вина ОСОБА_2 та чи знаходяться
ці винні дії відповідачки у причинному
зв'язку із настанням шкоди для
підприємця.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
встановлено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Всупереч вимогам ст.ст. 130, 138 КЗпП
України та ст. 60 ЦПК України позивачка
не подала суду доказів, які б свідчили
про те, що внаслідок порушення
відповідачкою покладених на неї
трудових обов'язків їй як підприємцю
було заподіяно шкоду.

Не встановлено таких порушень трудових
обов'язків з боку відповідачки і
місцевим судом при розгляді справи.

Тому за таких обставин апеляційний суд
приходить до висновку про те, що суд
першої інстанції, повно і всебічно
з'ясувавши всі дійсні обставини спору
сторін та виконавши інші вимоги
цивільного судочинства, вирішив дану
справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у
справі судового рішення та задоволення
поданої апеляційної скарги, виходячи з
меж її доводів, апеляційний суд не
вбачає.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Корецького районного суду від
13 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення. Вона може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: