АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/2965/14
Справа: № 613/954/13-ц
Категорія: встановлення юридично
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Богодухівського районного
суду Харківської області від 05 березня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: реєстраційна
служба Богодухівського районного
управління юстиції Харківської
області про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання права
власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом, в
подальшому уточненим, в якому
вказувала на те, що з 1995 року вони з
відповідачем ОСОБА_2 проживали однією
сім'єю як чоловік і жінка без
реєстрації шлюбу та вели спільне
господарство. 11 квітня 2007 року їхній
шлюб було офіційно зареєстровано
Зарябинською сільською радою
Богодухівського району Харківської
області. За час спільного проживання у
цивільному шлюбі в жовтні 2004 року ними
за спільні кошти було придбано
житловий будинок з надвірними
будівлями, розташований по АДРЕСА_2
Харківської області, який
зареєстрований на ім'я відповідача.
Крім того, за час офіційного шлюбу ними
було придбано також автомобіль ГАЗ-31029,
1994 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 та мопед PARD
XGJ50T-10, 2007 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що при укладенні шлюбу
будь-якої письмової домовленості або
шлюбного договору щодо спільного
сумісного майна між ними укладено не
було, а в добровільному порядку
відповідач ОСОБА_2 відмовляється
виділити їй у власність 1/2 частину
спільно нажитого майна, позивачка
ОСОБА_3 просила суд:

- встановити факт їхнього спільного
проживання однією сім'єю з
відповідачем ОСОБА_2 без реєстрації
шлюбу з 1995 року по 11 квітня 2007 року;

- визнати за нею право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями, розташованого по АДРЕСА_2
Харківської області;

- визнати за нею право власності на 1/2
частину автомобіля ГАЗ-31029, 1994 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- визнати за нею право власності на 1/2
частину мопеда PARD XGJ50T-10, 2007 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
та її представник підтримали заявлені
нею вимоги в повному обсязі й
наполягали на їх задоволенні.

При цьому позивачка ОСОБА_3 пояснила, що
з 1995 року вони з відповідачем ОСОБА_2
проживали цивільним шлюбом у її
батьків за адресою: АДРЕСА_1. У жовтні 2004
року вони за спільні кошти придбали
житловий будинок по АДРЕСА_2 у тому ж
населеному пункті, який на той час
знаходився в занедбаному стані та
фактично був непридатний для життя.
Однак, спільними зусиллями та коштами,
а також коштами її батьків протягом
2006-2012 років вони привели цей будинок у
належний, придатний для проживання
стан: провели в будинок воду, газ,
обклали його цеглою, частково
перекрили дах, а в самому будинку
зробили капітальний ремонт. Крім того,
на присадибній земельній ділянці вони
збудували сарай, веранду та гараж.

Оскільки весь час між ними були гарні
стосунки, шлюб вони не укладали, та
офіційно зареєстрували свої відносини
лише у квітні 2007 року за пропозицією
самої позивачки, позаяк існуючі між
ними відносини почали змінюватися не в
найкращий бік і вона могла залишитися
ні з чим.

При цьому останнім часом у її чоловіка -
відповідача ОСОБА_2 з'явилася інша
жінка і він пішов проживати до неї,
забравши багато речей з будинку, в
зв'язку з чим у 2012 році їхні шлюбні
відносини остаточно припинилися, а
04.06.2013 року їхній шлюб було розірвано в
судовому порядку.

Вона, позивачка пропонувала
відповідачу в добровільному порядку
поділити спільно нажите майно за
взаємною згодою, але той від поділу
відмовився, вигнав її з їхнього будинку
та змінив замки у вхідних дверях, що
стало приводом для звернення
позивачки, у тому числі, й до
правоохоронних органів.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник
заявлені позивачкою ОСОБА_3 вимоги не
визнали та заперечуючи проти
задоволення цих вимог, посилались на їх
безпідставність.

При цьому, відповідач ОСОБА_2 вказував
на те, що до шлюбу з позивачкою ОСОБА_3
він перебував у зареєстрованому шлюбі
з іншою жінкою - ОСОБА_4, від якого вони
мають спільних дітей, та який було
розірвано у 1994 році.

Проте, не зважаючи на розірвання шлюбу
вони з колишньою дружиною підтримували
стосунки та продовжували мешкати разом
у їхньому спільному будинку по АДРЕСА_3
у м. Богодухові. З часом їхні стосунки
остаточно припинилися, у зв'язку з чим
навесні 2004 року вони продали цей
будинок та поділили виручені з продажу
кошти.

За ці власні кошти він, плануючи почати
нове життя, 27 жовтня того ж року купив
для себе окремий житловий будинок по
АДРЕСА_2, на час проведення ремонту в
якому та приведення його у належний
стан, проживав у своїх батьків.

Таким чином, із 1995 року по 11 квітня 2007
року у нього не було постійних
стосунків з позивачкою ОСОБА_3, яку він,
дійсно знав та з якою періодично
зустрічався.

І тільки після реєстрації їхнього
шлюбу 11.04.2007 року вони почали жити разом
однією сім'єю та вести спільне
господарство, у зв'язку з чим остання не
має будь-яких прав на належний йому
житловий будинок, розташований по
АДРЕСА_2, та мопед PARD XGJ50T-10, 2007 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2,
який взагалі був йому подарований.

Рішенням Богодухівського районного
суду Харківської області від 05 березня
2014 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено частково.

Встановлено факт проживання позивачки
ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу в період із
01 січня 2004 року по 10 квітня 2007 року.

Визнано за позивачкою ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними будівлями,
розташованого по АДРЕСА_2 Харківської
області, 1/2 частину автомобіля ГАЗ-31029,
1994 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 та 1/2
частину мопеда PARD XGJ50T-10, 2007 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2.

У задоволенні решти заявлених
позивачкою ОСОБА_3 вимог про
встановлення факту проживання однією
сім'єю з відповідачем ОСОБА_2 без шлюбу
в період з 1995 року по 31.12.2003 року судом
першої інстанції відмовлено, позаяк
встановлення зазначеного юридичного
факту не тягне за собою будь-яких
правових наслідків

При цьому судом першої інстанції
вирішено й питання судових витрат по
справі.

Не погодившись частково із таким
рішенням районного суду, відповідач
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить
змінити це судове рішення, скасувавши
його в частині, що стосується
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про
встановлення факту спільного
проживання з ним однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а також щодо визнання
за позивачкою права власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями, розташованого по АДРЕСА_2
Харківської області та на 1/2 частину
мопеда PARD XGJ50T-10, 2007 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
ухваливши в цій частині позовних вимог
нове рішенні про відмову в їх
задоволенні.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин справи, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, та порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення
цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує, що
спірний будинок по АДРЕСА_2 в м.
Богодухові був придбаний ним особисто
за власні кошти, про що прямо зазначено
у Договорі купівлі-продажу від 27.10.2004
року, а до цього часу, в період з березня
2004 року по листопад 2004 року він
постійно проживав та був
зареєстрований у своїх батьків, що
спростовує твердження позивачки
ОСОБА_3 про їх спільне проживання. Крім
того, судом першої інстанції, при
ухваленні оскаржуваного рішення,
прийняті до уваги довідки від 01.03.2013
року, підписані квартальною, хоча вони
оформлені з порушенням законодавства,
так як не містять всіх необхідних
реквізитів та не відповідають
дійсності, а також показання свідків,
на яких ґрунтується рішення, були
отримані та оцінені судом першої
інстанції необ'єктивно з порушенням
норм процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія не
вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК| України суд
апеляційної інстанції відхиляє
апеляційну скаргу|, якщо| встановлює,
що| суд першої інстанції
ухвалив|постановивши| рішення з
додержанням| вимог| матеріального і
процесуального| права.

Не може| бути| скасовано| правильне| по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише| формальних| міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи цивільно-правовий спір по
суті заявлених позивачкою ОСОБА_3
вимог, районний суд повно й всебічно
дослідив обставини справи,
представлені сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин та закон їх
регулюючий, і надав їм належну правову
оцінку в судовому рішенні.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

За приписами ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі,
розпоряджаються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою,
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Статтями 60, 61 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

За змістом ст. 63 СК України дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпорядження майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

За приписами ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками за
взаємною згодою відповідно до
Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Способи та порядок поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визначені
законодавцем у ст. 71 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Як роз'яснено у п.п. 22, 23, 24, 25 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372
ЦК.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3
ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Приймаючи рішення у справі, суд першої
інстанції правильно керувався
зазначеними вище нормами
матеріального права, а тому
встановивши юридично значимий факт, а
саме факт проживання позивачки ОСОБА_3
та відповідача ОСОБА_2 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період з 01.01.2004 року
по 10.04.2007 року, тобто до дня офіційної
реєстрації їхнього шлюбу, що
підтверджено показаннями допитаних у
судовому засіданні під присягою
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9, а також відповідними
письмовими доказами: довідками,
завіреними квартальною ОСОБА_5 та
гербовою печаткою Виконкому
Богодухівської міської ради
Харківської області, обґрунтовано
задовольнив заявлені позивачкою
ОСОБА_3 вимоги, визнавши за нею право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними будівлями,
розташованого по АДРЕСА_2 Харківської
області, який було набуто сторонами за
час спільного проживання однією сім'єю
без шлюбу, а також на 1/2 частину
транспортних засобів, набутих
останніми за час офіційно
зареєстрованого шлюбу.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги відповідача ОСОБА_2 про те, що
спірний житловий будинок по АДРЕСА_2
був придбаний ним особисто за власні
кошти, а з позивачкою ОСОБА_3 він почав
спільно проживати однією сім'єю та
вести спільне господарство тільки
після реєстрації їхнього шлюбу в
квітні 2007 року, то ці доводи апелянта
судова колегія оцінює критично та
відхиляє, позаяк зазначені доводи
відповідача вже були предметом
розгляду суду першої інстанції та
знайшли свою належну правову оцінку в
ухваленому районним судом по справі
рішенні, яка сумнівів у судової колегії
не викликає.

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача ОСОБА_2, що наведені на її
обґрунтування та які фактично
зводяться до незгоди з ухваленим
районним судом по справі рішенням та
його суб'єктивної переоцінки, є
несуттєвими, рішення суду, прийняте по
суті розглянутого цивільно-правового
спору в оскаржуваній його частині, не
спростовують і не дають підстав для
висновку| про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи| процесуального|
права, які призвели| або| могли
призвести| до неправильного вирішення
справи.

Таким чином, приймаючи до уваги
наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308,
313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,
-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Богодухівського районного
суду Харківської області від 05 березня
2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня її
проголошення.

Головуючий:

Судді: