Справа № 363/5183/13-ц Головуючий у І
інстанції Рудюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/3289/14 Доповідач у 2
інстанції КасьяненкоКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

20 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Антоненко В.І., Гуля В.В.,

При секретарі: Ромашині І.В.

Розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 28 лютого
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа : ОСОБА_3 про
визнання договору позики недійсним,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року позивачка звернулась
до суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що з 07.03.2002року по
12.11.2013 року, перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем,
який за рішенням суду від 30.10.2013 року
було розірвано.

Після розірвання шлюбу вона
звернулась до суду з позовом про поділ
майна подружжя і під час розгляду
справи їй стало відомо, що відповідач
перебуваючи з нею у шлюбі без її згоди
17.07.2013 року уклав договір позики з
ОСОБА_3 на суму 250 000 грн.

Оскільки договір позики відповідачем
було укладено під час перебування з нею
у шлюбі, з порушенням ст. 65 СК України,
згоди на його укладення вона не давала,
що є підставою для визнання договору
позики недійсним у відповідності до
ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Просила визнати договір позики від
17.07.2013 року укладений між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 на суму 250 000 грн. недійсним.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 28 лютого 2014
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

По справі встановлено, що 17.07.2013 року
між третьою особою в якості
позикодавця та відповідачем в якості
позичальника укладено договір позики,
у відповідності до умов договору
позикодавець в порядку та умовах ,
визначених цим договором,
зобов'язується надати позичальнику
поворотну безвідсоткову позику, а
останній зобов'язується прийняти
позику, використати і повернути
названу позику позикодавцеві у
визначений цим договором строк.

Відповідно до п. 1.3. договору позики,
сума позики становить за цим договором
250 000,00грн.

Пунктом 1.2. договору позики
сторонипогодили, що позичальник має
право використати позику до 17.07.2014 року.

Згідно п. 2.2. договору позики, дата
остаточного повернення позики 17.07.2014
року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

В судовому засіданні сторони договору
не заперечували факт укладення
договору позики від 17.07.2013 року.

Відповідно до копії розписки від 27.08.2013
року ОСОБА_3 отримала кошти від ОСОБА_2 у
розмірі 250 000,00грн., які нею були надані
ОСОБА_2 у позику 17.07.2013 року, даний факт
сторони договору позики від 17.07.2013 року
не заперечували.

Згідно п. 5.1 договору позики, цей
договір набуває чинності з моменту
підписання його сторонами і є дійсним
до моменту його остаточного його
виконання.

Таким чином позивачка не мала жодного
відношення до виконання зобов»язань
за договором позики , оскільки позика
отримана, використана і повернута
відповідачем особисто в своїх
інтересах, а не в інтересах сім»ї.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, що встановлено ч. 1 ст. 203
ЦК України. Підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України,
відповідно до частини 1 статті 215 ЦК
України.

Відмовляючи в задоволені позову суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з положень ст.ст. 203, 215, 598, 626, 628, 1046 ЦК
України та прийшов до правильного
висновку про те, що на момент вчинення
правочину сторонами були дотримані всі
вимоги чинного законодавства. До
спірних правовідносин не можна
застосовувати положення ст.65 СК
України, оскільки дана норма регулює
правовідносини саме з розпорядження
майном, а в даному випадку чоловік
позивачки набув у власність грошові
кошти, які йому були передані за
договором позики від 17.07.2013 року.

При укладенні зазначеного договору
згода дружини позичальника не
вимагається.

Договір, не укладався в інтересах сім'ї,
тому не створив обов'язки для другого з
подружжя, оскільки грошові кошти - не є
майном та не були використані в
інтересах сім'ї.

Отже, відповідач не укладав договору,
який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договору стосовно
цінного майна, тому згода другого з
подружжя не була потрібна. Також, у
позивачки наявне право визнання
договору недійсним тільки в частині
себе, а не в цілому, тому правові
підстави для визнання договору позики
недійсним відсутні.

Висновки суду відповідають вимогам
закону та обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення.

Рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, підстав до його
скасування при апеляційному розгляді
справи не встановлено.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 28 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: