Провадження № 2/127/391/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

04.04.2014 року Вінницький
міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Сичук
М. М.,

при секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниця цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням і вселення та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод у користуванні житловим
приміщенням і вселення, обґрунтовуючи
свої позовні вимоги тим, що з 15 жовтня
1996 року до 24 травня 2005 року він
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_2, під час якого у порядку
спадкування набув право власності на
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. На час
звернення до суду із даним позовом, у
зазначеній квартирі зареєстровані
сторони та їх діти: син ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу
сторони продовжували проживати у
зазначеній квартирі і на підставі
укладеного між ними договору
купівлі-продажу від 29 червня 2010 року
право власності на цю квартиру було
зареєстровано за ОСОБА_2 Проте у
листопаді 2011 року, незважаючи на усну
домовленість про безперешкодне
проживання ОСОБА_1 у квартирі ОСОБА_2
подала до суду позов про визнання його
таким, що втратив право на користування
житловим приміщенням, а він в свою
чергу звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири, проте
рішенням Замостянського районного
суду м. Вінниці від 25 квітня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Вінницької області
від 26 липня 2012 року, в задоволенні обох
указаних позовів відмовлено. ОСОБА_2
продовжує чинити йому перешкоди у
користуванні квартирою, чим порушує
його право на житло як члена сім"ї, тому
ОСОБА_1 просив зобов"язати її не чинити
йому перешкоди у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 вселити його до цієї
квартири та стягнути з відповідача
судові витрати.

Не погодившись із позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 у квітні 2013 року подала
зустрічний позов, посилаючись на те, що
на підставі договору купівлі-продажу
від 29 червня 2010 року, укладеного між
сторонами у справі, вона є власником
квартири АДРЕСА_1, у якій на час
звернення до суду з зустрічним позовом
проживає вона разом з дітьми. ОСОБА_1 у
зазначеній квартирі не проживає з
грудня 2010 року, забрав усі свої речі,
при цьому ніякі перешкоди йому не
створюються. ОСОБА_2 просила визнати
ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування указаною квартирою, та
стягнути з нього на свою користь судові
витрати.

Отже, рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 17 червня 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_2
задоволено.

Ухвалою Апеляційного
суду Вінницької області від 20 вересня
2013 року рішення суду першої інстанції
залишено без змін, виключено з
мотивувальної частини рішення
посилання на положення ЖК України.

Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 27 листопада 2013 року рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 17 червня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області
від 20 вересня 2013 року скасовано, справу
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В судовому засідання позивач
ОСОБА_1 та його представники заявлений
первісний позов підтримали в повному
обсязі, заперечили проти задоволення
зустрічного позову. Позивач пояснив, що
не проживає в зазначеній квартирі, так
як йому постійно чиняться перешкоди в
боку ОСОБА_2

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
та її представник заявлений зустрічний
позов підтримали в повному обсязі,
згідно до уточненої позовної заяви
Заперечили проти первісного позову з
тих підстав, що ОСОБА_1 не чиняться
перешкоди та вимоги в цій частині не
доведені жодними доказами, а ОСОБА_1 сам
не бажає проживати в квартирі.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що є
матір'ю ОСОБА_1 ОСОБА_2 чинить її сину та
їй перешкоди в користуванні спірною
квартирою, не дає спілкуватися з
онуками. Однак не змогла пояснити, яким
чином створюються перешкоди, коли й як
часто ОСОБА_1 намагався зайти в спірну
квартиру, тощо.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що є
сестрою ОСОБА_1, проживає поряд у
сусідній квартирі з ОСОБА_2, бувшою
жінкою брата, яка там проживає з двома
неповнолітніми дітьми. ОСОБА_1 рідко
приходить до квартири. Де він живе та чи
працює їй не відомо. Може сказати, що
брат ОСОБА_1 зловживає алкоголем, тому
його прихід не приносить радощів,
оскільки на підпитку схильний до
з'ясування стосунків. До своєї бувшої
дружини з дітьми у спірну квартиру з 2011
року жодного разу не зайшов, хоча має
вільний доступ. У ОСОБА_1 є ключ від
тамбура, отже жодних перешкод йому не
чинять. ОСОБА_1 сам не бажає йти до
квартири. Вважає, що ОСОБА_1 втратив не
лише квартиру по причині алкогольної
залежності, а й дружину з дітьми.

Вислухавши пояснення сторін, свідчення
свідків, дослідивши матеріали справи,
суд встановив наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Так, ОСОБА_1 в квітні 2013 року звернувся
до суду з позовною заявою до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, квартирою
АДРЕСА_1 та про його вселення у вказану
квартиру.

Зазначає, що з ОСОБА_2 знаходився в
зареєстрованому шлюбі з 15.10.1996 року по
24.05.2005 року.

ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, виданого
Першою Вінницькою державною
нотаріальною конторою 19 грудня 1997 року
став власником однокімнатної квартири
АДРЕСА_1. В даній квартирі ОСОБА_1
зареєстрований з 14.01.1998 року, також в
ній зареєстрована ОСОБА_2 та діти: син
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після розірвання шлюбу 24.05.2005 року
сторони продовжували проживати
спільно у даній квартирі.

Але 29 червня 2010 року сторони оформили
договір купівлі-продажу вказаної
квартири та її власником стала ОСОБА_2

Рішенням Замостянського районного
суду м. Вінниці від 25 квітня 2012 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання особи такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням відмовлено, в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи без самостійних вимог на
боці відповідача приватний нотаріус
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_11, КП "ВМБТІ" про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири та скасування державної
реєстрації власності на квартиру
відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької
області від 26.07.2012 року рішення
Замостянського районного суду м.
Вінниці від 25.04.2012 року було залишено
без змін.

Судом встановлено, що іншого житла
придатного для проживання у ОСОБА_1
немає, також немає можливості заробити
кошти на власне житло, оскільки є
інвалідом III групи довічно.

Сторони не можуть досягти домовленості
і приводу користування спірною
квартирою.

В свою чергу ОСОБА_2 звернулася до суду
із зустрічною заявою до ОСОБА_1 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
посилаючись на те, що вона є власником
квартири АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу від 29.06.2010 року,
укладеного між нею та ОСОБА_1, який є її
колишнім чоловіком. Шлюб між ними
розірвано 24.05.2005 року.

У вказаній квартирі ОСОБА_2 проживає
разом з двома дітьми: сином ОСОБА_8 та
донькою ОСОБА_9. У вказаній квартирі
зареєстрований ОСОБА_1, однак понад рік
у вказаній квартирі не проживає, речей
своїх в квартирі не зберігає. З
реєстраційного обліку відповідач не
знявся та, на думку позивача, не має
наміру цього роботи. Згідно уточненої
позовної заяви, вказує, що ОСОБА_1 не
проживає в даній квартирі починаючи з 27
грудня 2011 року.

Зазначила, що відносини у сторін з часу
припинення шлюбних відносин стали
неприязними, ОСОБА_1 проживаючи разом у
спірній квартирі зловживав спиртними
напоями, після чого влаштовував
скандали, з даного приводу ОСОБА_2
зверталася до працівників міліції, щоб
вплинули на нього. Крім цього, в період
2006 -2009 років останній уклав ряд
кредитних договорів, допустив
заборгованості, оскільки їх не погашав.
ОСОБА_1 тривалий час вів вільний спосіб
життя: жив у своїх родичів, інших жінок,
працював в Росії. З 2010 року ОСОБА_1
свідомо та добровільно проживає
окремо, у зв'язку з чим вона просить
визнати його особою, яка втратила право
на проживання у квартирі АДРЕСА_1 на
підставі ст. 405 ЦК України.

Вважає, що реєстрація ОСОБА_1 в належній
їй на праві власності квартирі
перешкоджає їй в повній мірі
здійснювати своє право володіння,
користування та розпорядження
квартирою.

За ст. 328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені Законом, зокрема із
правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України - право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Власник має право користуватися,
розпоряджатися та володіти своїм
майном.

Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України,
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу
зазначає, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Ч. 3 ст. 64 ЖК вказує, що якщо особи,
зазначені в частині другій цієї статті,
перестали бути членами сім'ї наймача,
але продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач і члени
його сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу 24.05.2005 року, актовий
запис відділу РАЦС Вінницького
міського управління юстиції
Вінницької області № 618 (а.с 10).

Згідно договору купівлі-продажу від
29.06.2010 року ОСОБА_1 продав квартиру
АДРЕСА_1 колишній дружині ОСОБА_2

07.07.2010 року право ОСОБА_2 на вказану
квартиру зареєстровано в КП "Вінницьке
міське бюро технічної інвентаризації".

Відповідно до особистого рахунку на
квартиру АДРЕСА_1, виданого ЖЕК № 22, у
квартирі зареєстровані та проживають
ОСОБА_2, ОСОБА_1 та їх малолітні діти
ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 8). З акту від 20.04.2013
року про тимчасову відсутність особи
зареєстрованої в житловому приміщенні,
затвердженого директором ПП "Бокуд",
вбачається, що ОСОБА_1 не проживає в
спірній квартирі з 01.10.2011 року по даний
час, даний Акт, складений для
перерахунку витрат за користування
житлово -комунальними послугами (а.с. 39).

Крім того, у вказаному вище рішенні
Замостянського районного суду м.
Вінниці від 25 квітня 2012 року зазначено,
що згідно довідки TOB "Аврора" № 64 від
21.03.2012 року ОСОБА_1 працював з 03.02.2011 року
по 25.12.2011 року в ТОВ "Аврора", яке
знаходиться за адресою: с. Разбєгаєво,
Ломоносівського району,
Ленінградської області, Росії.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України та
доводів ОСОБА_1 в первісній позовній
заяві тягар доказування і його
обгрунтування лежить саме на ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1 не
доведено та нічим не підтверджено факт
існування перешкод в користуванні
спірною квартирою ОСОБА_2, яка з даним
твердженням не погодилася, заперечує
будь-які дії направленні на
перешкоджання ОСОБА_1 в користуванні
квартирою та й навіть спілкуванні з
сином. ОСОБА_1 сам жодного разу не
намагався зайти до квартири, чого він
не заперечив в ході судового розгляду
справи.

Інших належних та допустимих доказів
на підтвердження факту існування
перешкод в користуванні спірною
квартирою ОСОБА_1 суду не надав, а тому
первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням та про вселення у
житлове приміщення не підлягає
задоволенню.

Суд вважає, що не може бути підставою
для задоволення первісного позову
пояснення позивача ОСОБА_1 та свідка
ОСОБА_6, матері позивача, оскільки вони
є зацікавленими особами, а їх пояснення
не підтверджені жодними доказами як то
письмовими зверненнями до відповідача,
правоохороних чи житлових звернень,
можливих актів тощо. Також суд критично
оцінює пояснення свідка ОСОБА_6 щодо
того, що позивача не допускають до
квартири, оскільки вона є
співвласником сусідньої квартири, яка
находиться в одному тамбурі з
квартирою АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Щодо зустрічного позову ОСОБА_2
про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням у зв"язку із відсутністю в
житлі без поважних причин понад один
рік, то слід відмітити, що ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 17 червня 2013 року
та ухвалу Апеляційного суду Вінницької
області від 20 червня 2013 року визначено,
що встановленню підлягають обставини,
які виникали і продовжили існування
після 25 квітня 2012 року.

Ч. 4 ст. 338 ЦПК України вказує, що
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи. Як зазначено судом,
факт не проживання ОСОБА_1 в спірній
квартирі слід рахувати починаючи з 25
квітня 2012 року, а ОСОБА_2 подала до суду
зустрічну позовну заяву про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням 22
квітня 2013 року. При цьому суд
касаційної інстанції не вказав, в чому
проявилось неправильність рішення
щодо первісних позовних вимог.

У зустрічній позовній заяві
посилалась на ст. 405 ЦК України, яка
зазначає, що член сім"ї власника
втрачає право на користування житлом в
разі відсутності члена сім"ї без
поважних причин понад один рік, якщо
інше не встановлене домовленістю між
ним і власником житла, або законом. В
даному випадку визначеного Законом
року не пройшло. При цьому не може бути
підставою для задоволення позову в цій
частині посилання представника ОСОБА_12
на те, що до річного терміну не вистачає
декілька днів, оскільки згідно ст. 254 ЦК
України строк, що визначений роками,
спливає у відповідні місяць та число
останнього року строку. А тому в
задоволенні зустрічного позову слід
відмовити.

У зв"язку з відмовою в задоволенні
первісного та зустрічного позовів,
судові витрати слід залишити за
сторонами, у відповідності до вимог ст.
88 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 317, 319, 321, 328, 405 ЦК України, ст.ст. 64,
156 ЦК України, ст. ст. 3, 4-6, 10, 11, 15, 57-62, 88,
213-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням і
вселення відмовити.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області.

Суддя