Номер провадження: 22-ц/785/4542/14
Номер справи місцевого суду: 523/9764/13-ц
Головуючий у першій інстанції Бабаков
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду
Одеської області у складі:

Головуючого: судді
Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова
В.О., Громіка Р.Д.

При секретарі:
Сілукової В.В.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 09 вересня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення
коштів, набутих без достатньо правових
підстав, -

в с т
а н о в и л а:

У червні 2013р. ОСОБА_4 звернувся до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до усного договору
купівлі-продажу автомобіля BMW 521i, 1997р.
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1, сплатив ОСОБА_2, якому власник
автомобіля - ОСОБА_5 - надав довіреність,
10 800 доларів США, про що він написав
розписку та 27.10.2010р. видав нотаріально
посвідчену довіреність на
розпорядження автомобілем. 26.12.2011р.
працівники Державної автомобільної
інспекції вилучили у нього зазначений
автомобіль як такий, що перебуває під
арештом згідно постанови державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Дніпропетровського
району м. Києва від 14.05.2010р. Посилаючись
на те, що під час видачі довіреності на
розпорядження автомобілем відповідач
не мав права його відчужувати, оскільки
на цей автомобіль накладено арешт,
позивач просив стягнути з відповідача
86 324 грн. 40 коп. як безпідставно отримані
кошти.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 09.09.2013р. позов ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 безпідставно набуті
кошти у розмірі 86 324 грн. 40 коп. та 3 %
річних у розмірі 6 435 грн. 30 коп.
Розподілено судові витрати.

У апеляційній скарзі представник
відповідача просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову у повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу
представник позивача зазначає, що суд
першої інстанції вірно визначився з
характером спірних правовідносин, що
його висновки відповідають обставинам
справи, а норми матеріального права на
підставі яких вирішено спір,
застосовано правильно, просить рішення
суду залишити без змін.

Раніше справа розглядалася у
апеляційному та касаційному порядку.

Так, рішенням апеляційного суду
Одеської області від 26.11.2013р. рішення
районного суду в частині стягнення з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 3 % річних було
скасовано та відмовлено у задоволенні
позову у цій частині.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26.02.2014р.
вищезазначене рішення апеляційного
суду скасовано, а справу передано на
новий апеляційний розгляд.

Передаючи справу на новий апеляційний
розгляд, касаційний суд в ухвалі
зазначив, що суд апеляційної інстанції
не врахував та не дав належної правової
оцінки правовідносинам, що виникли між
сторонами, зокрема довіреності на
розпорядження автомобілем та розписці,
які складені відповідачем, а також
належним чином не встановив, чи може до
цих правовідносин застосовуватись ст.
1212 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися у судове
засідання, дослідивши матеріали справи
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що договір
купівлі-продажу автомобіля сторони не
уклали, що є підставою для стягнення
отриманих відповідачем коштів як
безпідставно набутих.

Проте погодитися з таким
висновком суду не можна, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що відповідно до
усного договору купівлі-продажу
автомобіля BMW 521i, 1997р. випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1, ОСОБА_4
сплатив ОСОБА_2, якому власник
автомобіля - ОСОБА_5 - надав довіреність,
10 800 доларів США, про що останній
написав розписку та 27.10.2010р. видав
нотаріально посвідчену довіреність на
розпорядження автомобілем.

26.12.2011р.працівники Державної
автомобільної інспекції вилучили у
ОСОБА_4 зазначений автомобіль, оскільки
він перебуває під арештом згідно
постанови державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського району м. Києва від
14.05.2010р.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 посилався на
те, що на момент видачі довіреності на
його ім'я автомобіль знаходився під
арештом, ОСОБА_2 не мав права його
відчужувати та отримувати грошові
кошти, а, відтак, ці кошти за розпискою
отримані ним безпідставно.

Загальні підстави для виникнення
зобов'язання у зв'язку з набуттям,
збереженням майна без достатньої
правової підстави визначені нормами
глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки
набуття майна або його збереження без
достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої ст.1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Вiдповiдно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. ч. 1, 2 ст.
509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства, а
також із дій осіб, що не передбачені
цими актами, але за аналогiєю
породжують цивiльнi права та обов'язки.
До підстав виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, належать
договори та iншi правочини.

Зобов'язанням є правовiдношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися вiд
певної дiї, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених ст. 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином вiдповiдно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
aктiв цивільного законодавства, а за
вiдсутноcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших aктiв цивільного
законодавства - вiдповiдно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 177 ЦК України об'єктами
цивільних прав є, зокрема, речі, у тому
числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Ч. 1 ст. 202 ЦК України встановлено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 205 ЦК України
правочин може вичинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України
передбачено, що правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо його зміст зафіксований в одному
або кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2
ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч. ч. 1, 2 ст. 205, ч.1
ст.207, ч.1 ст. 1212 ЦК України дає
можливість дійти висновку про те, що
чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК
України.

Загальна умова ч. 1 ст.1212 ЦК України
звужує застосування інституту
безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi ст. 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених ст. ст. 11, 600, 601, 604 -
607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання).

Набуття однією зі сторін зобов'язання
майна за рахунок іншої сторони в
порядку виконання договірного
зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, ст. 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

За правилами ст. ст. 1006, 1007 ЦК України
повірений зобов'язаний негайно
передати довірителеві все одержане у
зв'язку з виконанням доручення, а
довіритель зобов'язаний негайно
прийняти від повіреного все одержане
ним у зв'язку з виконанням доручення.

Згідно із ч. 3 ст. 328 ЦК України
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також щодо інших
осіб, встановлених законом.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи,
позивач за довіреністю від 27.10.2010р., яку
йому видав відповідач та яка
уповноважувала його: представляти
власника при вчиненні правочинів щодо
експлуатації як на території України,
так і за її межами; технічного
обслуговування, ремонту, обміну чи
передачі в оренду; безоплатне
користування; зняття з обліку;
постановки на облік та продажу
належного власнику на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, виданого
ВРЕВ - 4 УДАЇ м. Києва 13.05.2008р, передав
відповідачу гроші на суму 10 800 доларів
США..

Наведене, крім зазначеної довіреності,
підтверджується розпискою позивача
від 27.10.2010р. (а/с.26) та запереченнями
ОСОБА_2 на позов від 09.2013р., (а/с. 23 -25) з
яких убачається, що ОСОБА_4 за
довіреністю купив у ОСОБА_2 зазначений
автомобіль і претензій за придбаний
автомобіль він не має, а за доводами
відповідача, - на його пропозицію зняти
автомобіль з обліку для оформлення
договору купівлі-продажу, покупці
відмовилися, оскільки в них не
вистачало коштів для сплати державного
мита.

Більш того, одержавши таку довіреність,
позивач був позбавлений можливості
оформити автомобіль на свої їм'я.

Заперечуючи проти позову, представник
відповідача зазначав, що ОСОБА_4 була
видана нотаріальна завірена
довіреність на автомобіль з правом
його продажу, з метою приховання
договору купівлі-продажу, тобто між
сторонами у відповідності до положень
ст. 235 ЦК України був укладений удаваний
правочин.

Вирішуючи справу, суд не врахував також
і те, що власником автомобіля є ОСОБА_5 і
саме йому належить право продажу
спірного автомобіля, а відповідач, як і
позивач, за тотожними довіреностями
лише володіли та користувалися
автомобілем.

Як вже було зазначено, відповідач
отримав від позивача гроші у сумі 10 800
доларів США за проданий автомобіль.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що
зобов'язання припиняється виконанням
проведеним належним чином.

Матеріалами справи встановлено, що між
сторонами був укладений договір
доручення, який був виконаний.

Крім того, в судовому засіданні
сторонами не було доведено той факт, що
договір доручення був укладений з
метою прикриття договору
купівлі-продажу

Отже, відповідач одержав від позивача
гроші за існування достатніх правових
підстав, у спосіб, що не суперечить
цивільному законодавству.

За таких обставин, ураховуючи, що
доказів визнання укладеного
правочинну недійсним або його
розірвання не надано, колегія суддів
доходить висновку про безпідставність
посилань позивача на те, що оспорювана
сума вважається отриманою
відповідачем безпідставно в розумінні
ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, правовідносини сторін
регулюються нормами зобов'язального
права, які застосовуються до окремих
видів угод, а не ст. 1212 ЦК України, на яку
посилався позивач як на підставу
позовних вимог. У разі ж виникнення
спору стосовно набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав договірний характер
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень ч. 1
ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо
зобов'язання повернути майно
потерпілому.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п.3 постанови №5
від 7.02.2014р. «Про судову практику в
справах про захист права власності та
інших речових прав» роз'яснив, що право
вибору способу судового захисту
належить виключно позивачеві (частина
перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб
захисту права власності чи іншого
речового права не є підставою для
відмови у відкритті провадження у
справі, повернення позовної заяви чи
залишення її без руху, а в певних
випадках за таких обставин може бути
відмовлено в позові.

Тому відповідно до п. п. 1, 4 ст. 309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316 -317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного
суду м. Одеси від 09 вересня 2013 року
скасувати та ухвалити у справі нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
набутих без достатньо правових підстав
- відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржене шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області: В.Ф.
Парапан

Р.Д.Громік

В.О.Панасенков