Ульяновський районний суд
Кіровоградської області
Справа № 402/1339/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" травня 2014 р. Ульяновський районний
суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Ясінського Л. Ю.

при секретарі - Кашнікову І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ульяновка,
Кіровоградської області, цивільну
справу за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
розподіл майна, що є спільною сумісною
власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що вона з відповідачем у жовтні 2000 року
створила сім"ю, спільно проживала за
адресою АДРЕСА_1, за цією ж адресою
відповідач 13.04.2001 року прописався.

Проживаючи однією із
відповідачем сім"єю вели спільне
господарство, утримували дітей, що
проживали з ними, взаємно підтримували
один одного в моральному та
психологічному стані.

В період проживання однією сім"єю
за спільні кошти, 22 тисячі гривень, 21
січня 2002 року купили у ОСОБА_3
недобудований жилий будинок з
надвірними будівлями, який знаходиться
в АДРЕСА_2.

З моменту купівлі будинку з надвірними
будівлями спільно добудували балкон,
виконали у будинку штукатурні роботи,
провели водопровід, уклали підлогу у
всіх приміщеннях шлаком для
бетонування, пошпаклювали та покрасили
вікна, виконали інші будівельні роботи,
як по будинку, так і в надвірних
будівлях. Крім того для виконання
будівельних робіт придбали металеві
труби, дошки, шифер, цеглу б/у та інші
будівельні матеріали.

21 червня 2003 року позивачка
зареєструвала шлюб із відповідачем.

У відповідності з вимогами ст.74 СК
України та положень глави 8 цього
кодексу вказане майно належить
позивачці та відповідачу на праві
спільної сумісної власності, кожному
належить 1/2 частка.

Відповідач сім"ю залишив та перейшов
жити в приміщення літньої кухні
купленого ними будинку, позивачку до
будинку не допускає.

Добровільно відповідач відмовився
вирішувати спір, тому позивачка
вимушена звернутись із заявою до суду
в якій просить винести рішення, яким:

- визнати незакінчений
будівництвом жилий будинок з
надвірними спорудами, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною
власністю;

-визнати за позивачкою право на 1/2
частку цього майна;

-виділити їй в натурі приміщення
першого поверху будинку, літню кухню
під літ. В, погріб з шиєю під літ.Вв,
гараж під літ.Г;

-виділити на користь відповідача
приміщення другого поверху будинку,
сарай під літ.Б, зобов"язати
відповідача облаштувати вхід на другий
поверх.

Позивачка та її представник в
судовому засідані позовні вимоги
підтримали в повному обсязі просили
суд задовольнити позов в повному
обсязі.

Відповідач та представник
відповідача в судовому засіданні позов
не визнали та просили суд відмовити в
задоволені позовних вимог.

Заслухавши пояснення позивачки її
представника , відповідача та його
представника, дослідивши матеріали
справи в сукупності, суд приходить до
висновку про відмову у задоволені
позовних вимог, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, з жовтня 2000 року
сторони проживали однією сім'єю у
будинку матері позивачки за адресою:
АДРЕСА_1.

21.02.2002 року відповідач ОСОБА_2
відповідно до договору купівлі-продажу
купив у ОСОБА_3 жилий будинок з
надвірними будівлями, незакінчений
будівництвом з готовністю 69 відсотків,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що
підтверджується ( а.с.6). Будинок не
прийнятий до експлуатації та не
зареєстрований в бюро технічної
інвентаризації.

21.06 2003 року сторони зареєстрували
шлюб, що підтверджується копією
свідоцтва про одруження, від шлюбу у
подружжя ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син
ОСОБА_4, що підтверджується копією
свідоцтва про народження ( а.с.7).

22 травня 2006 року рішенням
Ульяновського районного суду
Кіровоградської області шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що
підтверджується копією ( а.с.80).

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
суд розглядає справу не інакше як за
заявою осіб, в межах заявлених вимог і
на підставі наданих сторонами доказів,
тобто кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка та її представник, крім
показів свідка, батька позивачки до
яких суд відноситься критично, не
довели суду доказів того, що під час
спільного проживання сторони за
спільні кошти, внаслідок спільної
праці придбали спірний недобудований
будинок та з моменту купівлі будинку
спільно добудували балкон, виконали у
будинку штукатурні роботи, провели
водопровід, уклали підлогу у всіх
приміщеннях шлаком для бетонування,
пошпаклювали та покрасили вікна,
виконали інші будівельні роботи, як по
будинку так і в надвірних будівлях.
Крім того для виконання будівельних
робіт придбали металеві труби, дошки,
шифер, цеглу б/у та інші будівельні
матеріали, а тому в задоволенні позову
в частині визнання спірного жилого
будинку з надвірними будівлями не
закінченого будівництвом з готовністю
69 відсотків, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_2 об"єктом спільної сумісної
власності необхідно відмовити за
недоведеністю.

Відповідно до роз'яснень, що
містяться в п.12 постанови Пленуму ВС
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» від
12.06.98 №16 (у редакції, яка була чинною на
момент спірних правовідносин), спори
про поділ майна осіб, які живуть однією
сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі, мають
вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону
«Про власність», відповідних норм ЦК
Української РСР та з урахуванням п.5
постанови Пленуму Верховного Суду «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»
від 22.12.95 №20. Правила стст.22, 28, 29 КпШС в
цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч.1 ст.17 закону «Про
власність», який був чинним на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР
1963 року визначено, що сумісною
власністю є спільна власність без
визначення часток.

За змістом п.5 постанови Пленуму
ВС від 22.12.95 №29 «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності» (у редакції, яка
була чинною на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС),
а й майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17
закону «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час
спільного проживання особами, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі
між собою, є об'єктом їхньої спільної
сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок
спільної праці таких осіб як сім'ї (при
цьому спільною працею осіб слід
вважати їхні спільні або індивідуальні
трудові зусилля, унаслідок яких вони
одержали спільні або особисті доходи,
об'єднані в майбутньому для набуття
спільного майна, ведення ними
спільного господарства, побуту та
бюджету);

2) інше не встановлено письмовою
угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час
вирішення спору щодо поділу майна,
набутого сім'єю, слід установити не
лише обставини щодо факту спільного
проживання сторін у справі, а й ті
обставини, що спірне майно було
придбане сторонами внаслідок спільної
праці.

Крім того, суд вважає, що на
вищевказані правовідносини
поширюється дія Кодексу про Шлюб та
Сім"ю УРСР 1969 року, який втратив
чинність з 01 січня 2004 року після
прийняття Сімійного кодексу та не
передбачав такого способу захисту
порушеного права як встановлення факту
спільного проживання однією сім'єю для
подальшого визнання майна спільною
сумісною власністю.

Як вбачається з матеріалів справи
спірні правовідносини виникли у період
дії ЦК УРСР 1963 року, але продовжили
існувати після набрання чинності ЦК
України 2003 року.

Згідно п.4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України 2003 року
щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.182 ЦК України
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.331 ЦК
України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту
прийняття його до експлуатації. Якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Таким чином, оскільки будівництво
вказаного будинку не закінчене,
будинок не прийнятий до експлуатації
та його не зареєстровано як нерухоме
майно в бюро технічної інвентаризації,
то й відсутні правові підстави для
визнання за ОСОБА_1 права власності на
1/2 частину незакінченого будівництвом
будинку, а тому і неможливо його
розподілити в натурі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 218
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна, що
є спільною сумісною власністю подружжя
відмовити у повному обсязі за
недоведенністю.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку шляхом подачі
апеляційної скарги протягом 10 днів
після проголошення рішення через
Ульяновський районний

Суддя: Л. Ю. Ясінський