У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С., суддів:
Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,Гримич
М.К., Умнової О.В., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення
факту проживання однією сім'єю та поділ
спільного майна подружжя, за
касаційною скаргою заступника
прокурора м. Києва в інтересах
Міністерства фінансів України на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 20 червня 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому, з врахуванням
уточнених позовних вимог, просила
встановити факт спільного проживання
її та ОСОБА_7 однією сім'єю з 1996 року по
серпень 2012 року, а також поділити
майно, що є їх спільною сумісною
власністю шляхом визнання за позивачем
права власності на квартири АДРЕСА_2,
АДРЕСА_3, визнання за відповідачем
права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що
вона з вересня 1996 року по серпень 2012
року проживала однією сім'єю з
відповідачем, спільно вели
господарство, підтримували шлюбні
стосунки, піклувалися один про одного,
мали спільний сімейний бюджет та побут.
До органів реєстрації актів сімейного
стану не зверталися, але 16 липня 2007 року
повінчалися в храмі Різдва Богородиці
у Києво-Печерській Лаврі. За час
спільного проживання у них народилося
троє дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1;
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

За час спільного проживання з
відповідачем, у 2008 році, сторонами у
справі було спільно набуто вказані
вище спірні квартири, які
зареєстровано на ОСОБА_7 Відповідач не
приймає участі у вихованні та
утриманні дітей, які проживають разом з
позивачем, тому вона просила суд
відступити від засади рівності часток
у майні подружжя та задовольнити
позовні вимоги.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 20 червня 2013 року позов
задоволено.

Встановлено факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7, як чоловіка
та жінки, з 1996 року по серпень 2012 року.

Розділено спільне майно подружжя, та
виділено у власність ОСОБА_6:

- квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 216.60
кв. м., балансова вартість якої
становить 1 407 123 грн 37 коп.;

- квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 203.90
кв. м., балансова вартість якої
становить 1 542 156 грн 30 коп.

Виділено у власність ОСОБА_7 квартиру
АДРЕСА_1 загальною площею 204.40 кв. м.,
балансова вартість якої становить 1 307
005 грн 28 коп.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в
рахунок відшкодування судових витрат 3
441 грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
11 грудня 2013 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 20 червня 2013
року змінено.

Абзац другий резолютивної частини
рішення суду першої інстанції
викладено в наступній редакції:
«встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як чоловіка та
жінки з 01 січня 2004 року по серпень 2012
року».

В іншій частині рішення районного суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі заступник
прокурора м. Києва в інтересах
Міністерства фінансів України просить
скасувати оскаржувані судові рішення
судів першої та апеляційної інстанцій
і ухвалити у справі нове рішення про
відмову в позові, посилаючись на
порушення судами обох інстанцій норм
процесуального права та неправильне
застосуванням норм матеріального
права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи у справі судове рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
того, що позовні вимоги є
обґрунтованими оскільки обставини, на
які посилалася ОСОБА_6, знайшли своє
підтвердження в ході розгляду справи.
Також районний суд дійшов до висновків
про необхідність задоволення вимог
позивача про поділ спільно набутого
спірного нерухомого майна з
відступленням від рівності часток,
оскільки з позивачем проживають та
перебувають на її утриманні троє дітей,
а відповідач аліменти на утримання
дітей не сплачує.

Ухвалюючи у справі нове рішення,
апеляційний суд погодився з висновками
суду першої інстанції про доведеність
та обґрунтованість позовних вимог,
однак, з врахуванням того, що діючим
законодавством до 01 січня 2004 року
(набрання законної сили Сімейним
кодексом України) не передбачалося
встановлення факту проживання сторін
однією сім'єю без реєстрації шлюбу в
порядку позовного провадження, колегія
суддів апеляційного суду м. Києва
дійшла до висновку про необхідність
зміни рішення суду першої інстанції в
частині встановлення факту проживання
однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як
чоловіка та жінки.

Проте, такі висновки судів не
відповідають принципам закріпленим
ст. ст. 213, 214 ЦПК України, а саме:
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин.

Судом першої інстанції встановлено, з
чим погодився і апеляційний суд, що
ОСОБА_6 з вересня 1996 року по серпень 2012
року постійно проживала однією сім'єю
без реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 За час
спільного проживання у них народилося
троє дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

За час спільного проживання сторони у
справі придбали наступне майно: у 2008
році квартиру АДРЕСА_1, загальною
площею 204,40 кв.м., балансова вартість
якої становить 1 307 005 грн 28 коп.; у 2008
році квартиру АДРЕСА_2, загальною
площею 216,60 кв.м., балансова вартість
якої становить 1 407 123 грн 37 коп.; у 2008
році квартиру № АДРЕСА_3, загальною
площею 203,90 кв.м., балансова вартість
якої становить 1 542 156 грн 30 коп.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної
скарги на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 20 червня 2013
року, заступник прокурора Дарницького
району м. Києва звертав увагу суду на
те, що Головним слідчим управлінням
Міністерства внутрішніх справ України
проводиться досудове слідство у
кримінальному провадженні відносно
ОСОБА_7 Останнього оголошено з 03
вересня 2009 року у міждержавний розшук
та на даний час місцезнаходження його
не встановлено. Встановлені в ході
досудового розслідування обставини
вказують на те, що спірні квартири було
придбано за кошти, отримані ОСОБА_7
внаслідок незаконної діяльності. Такі
квартири є предметом злочину,
передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, їх
визнано речовими доказами і вони
можуть бути предметом конфіскації.
Крім того, ухвалами Печерського
районного суду від 17 квітня 2013 року у
межах розгляду кримінального
провадження на ці квартири повторно
накладено арешт та заборонено їх
відчужувати і використовувати
будь-яким чином. Такі самі обставини
викладено заявником у касаційній
скарзі і вони підтверджуються наявними
в матеріалах справи доказами.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 Постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

При розгляді справи судами першої та
апеляційної інстанції не враховано
того, що поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами
ст. ст. 69-72 СК України з врахуванням
положень ст. ст. 355, 372 ЦК України та того,
що майно яке підлягає поділові між
подружжям має належати їм на праві
власності у відповідності до вимог
закону.

Разом з тим, судами обох інстанцій не
досліджено за чиї кошти придбано
спірні квартири, а також не встановлено
джерела походження таких коштів та
реальної вартості поділеного майна,
крім того, не здійснено заходів щодо
отримання інформації про спірне майно
із відповідних реєстрів, не перевірено
наявності заборони на його відчуження
та можливої наявності боргів подружжя
за зобов'язаннями. Фактично судами обох
інстанцій не визначено обсягу майна що
підлягає поділові між сторонами у
справі. Поверхневий розгляд справи
привів до ухвалення судами обох
інстанцій передчасних судових рішень.

При вирішенні спору про поділ майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи, а також інтереси
неповнолітніх дітей, непрацездатних
повнолітніх дітей (за умови, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування)(п. 30 вказаної вище Постанови
Пленуму Верховного Суду України).

Відступаючи від засади рівності часток
подружжя при поділі спірних квартир,
суди першої та апеляційної інстанцій у
своїх рішеннях не зазначили конкретних
мотивів та обґрунтування відступу від
засади рівності часток подружжя у
їхньому спільному майні. В тому числі,
суди не з'ясували обсягу виконання
обома батьками їх обов'язків по
утриманню дітей, не з'ясували чи
отримують діти аліменти або державну
допомогу (ч. 8 ст. 181 СК України), а також
не з'ясували обсягу забезпечення дітей
та чи достатньо його для їх фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Крім того, при вирішенні питання про
поділ майна що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
з врахуванням майнових та житлових
інтересів неповнолітніх дітей, судами,
у порушення вимог ст. 45 ЦПК України, ст.
19 Сімейного кодексу України, до участі
у розгляді справи не було залучено
органу опіки та піклування. З
врахуванням того, що спірні квартири є
предметами злочину і санкцією ч. 3 ст. 212
Кримінального кодексу України України,
що інкримінується ОСОБА_7, передбачено
додаткове покарання у вигляді
конфіскації майна у власність Держави
(ст. 59 Кримінального кодексу України),
суд повинен був вирішити питання про
залучення до участі у розгляді справи
відповідних органів Державної влади на
яких покладено обов'язок по захисту
державних інтересів, а саме
уповноважених органів прокуратури,
Міністерства фінансів України,
Державного казначейства України.

Судами першої та апеляційної
інстанцій, без з'ясування усіх
обставин, що мають значення для
правильного вирішення спору, без
залучення усіх сторін що мають брати
участь у розгляді справи, встановлення
характеру правовідносин між сторонами,
з грубим порушенням норм
процесуального права, передчасно
ухвалено судові рішення про
задоволення позовних вимог.

Таким чином, оскаржувані судові
рішення судів першої та апеляційної
інстанцій підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу заступника прокурора
м. Києва в інтересах Міністерства
фінансів України задовольнити
частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 20 червня 2013 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 11 грудня
2013 року скасувати, а справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. ТкачукСудді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич В.М. Колодійчук
О.В. Умнова