Справа № 265/4436/13-ц
Провадження № 2/265/29/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Гноєвого С. С.,

при секретарі Ковальовій М.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

представника третьої особи ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в
особистих інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 до
ОСОБА_2, за участю третьої особи - Органу
опіки та піклування
Орджонікідзевської районної
адміністрації Маріупольської міської
ради про усунення перешкод в праві
користування жилим приміщенням,
вселення та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, яка діє в особистих
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, суд -

В С Т А Н О В И В:

В червні 2013 року позивачі ОСОБА_1, яка
діє в особистих інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
ОСОБА_6 звернулись до суду із позовом до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в праві
користування жилим приміщенням,
вселення. В обґрунтування позовних
вимог посилались на те, що відповідачка
ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 03.04.1998
року є власницею двокімнатної квартири
АДРЕСА_1. У вересні 1999 року за згодою
відповідачки, вона, а також її
неповнолітня дитина ОСОБА_5 та ОСОБА_6
були зареєстровані у спірній квартирі
у якості невістки та онуків. У
відповідності із викладеним вважали,
що вони наділені правом користування
квартирою у зв'язку із створенням сім'ї
між ОСОБА_1 та ОСОБА_7, сином
відповідачки, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після смерті сина, а саме у червні 2011
року, відповідачка ОСОБА_2 вже
зверталась до суду із позовом до
позивачів про визнання осіб такими що
втратили право користування спірним
житловим приміщенням, однак згідно
рішення суду від 09 лютого 2012 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 було
відмовлено, згідно до ухвали
апеляційного суду від 03 травня 2012 року
вказане рішення суду залишено без змін,
апеляція відповідачки без задоволення.
В травні 2012 року позивачі намагались
вселитись в квартиру АДРЕСА_1, однак
відповідачка відмовила їм у наданні
примірника ключів від квартири, чим
створює перешкоди позивачам у
реалізації їх права на користування
житловим приміщенням. Посилаючись на
вимоги чинного законодавства просили
суд усунути їм перешкоди в праві
користування жилим приміщенням та
вселити їх в квартиру АДРЕСА_2.

Відповідачка ОСОБА_2 заперечуючи
проти задоволення позовних вимог
позивачів звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1, яка діє в
особистих інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням. В
обґрунтування свої вимог посилалась на
те, що вона на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 03.04.1997
року була власницею квартири АДРЕСА_1. З
06.02.2013 року за рішенням Жовтневого
районного суду міста Маріуполя
власником зазначеної квартири стала
ОСОБА_8. Згідно рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 06.12.2013 року право
власності на квартиру АДРЕСА_1 знов
признано за нею ОСОБА_2 З 1997 року у
вказаній квартирі був зареєстрований
та проживав її син ОСОБА_7. На прохання
її сина, вона дозволила проживати у
своєї квартирі його колишній
співмешканці ОСОБА_1 та її сину ОСОБА_6.
В 1999 році, також на прохання сина, вона
дозволила зареєструвати вказаних осіб
на своєї житлової площі, так як
сподівалась що вони створять
повноцінну родину, зважаючи на
народження у них спільної доньки
ОСОБА_5, яка також з її згоди була
зареєстрована у спірній квартирі. На
той проміжок часу вона проживала
окремо від свого сина. В 2005 році
взаємовідносини між її сином та
позивачкою по справі ОСОБА_9
погіршились і остання, разом із дітьми,
забравши свої речі та речі дітей
залишила спірну квартиру. У проживанні
у спірній квартирі позивачам на той час
ніхто перешкод не чинив. Після виїзду
позивачів з квартири, вона повернулась
проживати до неї, де і мешкала у
подальшому разом із своїм сином. В її
квартирі, ніяких особистих речей
позивачки не було, як не було і
спільного майна подружжя. В той період
часу, ОСОБА_1 не одного разу до спірної
квартири не приходила, та пред'являла
ніяких претензій з приводу проживання.
Витрати по утриманню квартири несли
вона та її син, а після його смерті,
увесь матеріальний тягар ліг на її
плечі. На теперішній час позивачка
ОСОБА_1, її неповнолітня дочка ОСОБА_5 та
повнолітній син ОСОБА_6 не є членами її
родини, спільного господарства вони не
ведуть та ніколи не вели. Будучи
зареєстрованими у спірній квартирі
позивачі комунальні послуги не
сплачують та ніякої участі в утриманні
квартири не приймають. Крім того,
позивачі не проживають у спірній
квартирі вже на протязі дев'яти років, а
тому на думку ОСОБА_2, вони втратили
своє право на користування житловим
приміщенням. На підставі викладеного,
посилаючись на вимоги чинного
житлового та цивільного законодавства
просила суд визнати ОСОБА_1,
неповнолітню ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими
що втратили право користування жилим
приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому
засіданні підтримала позовні вимоги
основного позову, проти задоволення
зустрічного позову ОСОБА_2
заперечувала та пояснила, що вона
перебувала у фактичних шлюбних
відносинах із сином відповідачки
ОСОБА_7 і мешкала разом із ним без
реєстрації шлюбу. Від шлюбу у них є
спільна дитина ОСОБА_5. За час спільного
проживання із чоловіком, вона, її син
ОСОБА_6, а після народження і ОСОБА_5
мешкали у квартирі АДРЕСА_2, де в
подальшому були зареєстровані за
згодою відповідачки. В 2005 році вона із
дітьми була змушена залишити спірну
квартиру, оскільки чоловік вигнав їх,
при цьому в квартирі залишились усі
речі яки придбались за час спільного
проживання із чоловіком. Потрапити до
квартири вона не намагалась оскільки
ОСОБА_7 мешкав вже із іншою
співмешканкою. Після смерті чоловіка в
червні 2011 року, відношення
відповідачки ОСОБА_2 до неї та дітей
різко змінилось, вона почала
звертатись до судів з приводу визнання
їх втратившими право користування
квартирою, однак згідно рішень судів у
їх виселенні ОСОБА_2 було відмовлено.
Після того, вона звернулась до
відповідачки з приводу передачі ключів
від квартири, однак остання відмовила
надати їм ключі і вона змушена
звернутись до суду з приводу усунення
перешкод та вселення їх до спірної
квартири, оскільки їм німа де
проживати.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання
не з'явився, надав заяву з проханням
розглядати справу за його відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове
засідання не з'явилась, надала заяву з
проханням розглядати справу за її
відсутності, в присутності її
представника ОСОБА_3.

Представник відповідача ОСОБА_3,
що діє на підставі договору про надання
правової допомоги, в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог основного позову заперечувала,
вимоги зустрічного позову ОСОБА_2
підтримала у повному обсязі та просила
їх задовольнити. Представник пояснила,
що ОСОБА_2 є власницею спірної квартири
з 1997 року. Відповідачка на прохання
свого сина надала згоду на реєстрацію
позивачки та її сина у спірній
квартирі, оскільки на той час її син та
позивачка ОСОБА_1 мешкали разом. Після
народження онучки, вона дала також
згоду і на її реєстрацію. Сама
відповідачка ОСОБА_2 на той час мешкала
окремо від сина і його родини. В 2005 році
стосунки між її сином та позивачкою не
склались і остання разом із дітьми
виїхала з квартири відповідачки. За час
життя сина, позивачка не намагалась
вселитись до спірної квартири та
навіть не дзвонила. Після смерті в 2011
році сина відповідачки, позивачка
ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5
членами її родини не являються, участі
в утриманні квартири не приймають. На
підставі викладеного просила
задовольнити вимоги зустрічного
позову ОСОБА_2, в задоволені основного
позову просила відмовити.

Представник третьої особи -
Органу опіки та піклування
Орджонікідзевської районної
адміністрації Маріупольської міської
ради Богач О.С., що діє на підставі
довіреності, підтримала вимоги
основного позову ОСОБА_1, проти
задоволення зустрічного позову ОСОБА_2
заперечувала та надала до суду свої
письмові пояснення з яких вбачається,
що в разі задоволення позовних вимог
зустрічного позову будуть порушені
права неповнолітньої дитини ОСОБА_5 які
охороняються законом. Відповідно до
вимог житлового законодавства України
члени сім'ї власника квартири, які
проживають разом із ним у будинку чи
квартирі, що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні із власником будинку. Родинний
зв'язок між онучкою та бабкою,
відповідачкою по справі,
підтверджується копією особового
рахунку НОМЕР_1. За таких обставин в
задоволенні позовних вимог
зустрічного позову потрібно відмовити
та задовольнити вимоги основного
позову.

Заслухавши сторони, їх представників,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд вважає, що основний позов ОСОБА_1 не
підлягає задоволенню, а зустрічний
позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Статтями 316, 317 Цивільного кодексу
України визначено, що правом власності
є право особи на річ (майно), яке вона
здійснює відповідно до закону за своєю
волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном.

Матеріалами справи встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 Донецької області
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 03.04.1997 року,
зареєстрованого в БТІ м. Маріуполя за №
38681.

Крім того, згідно рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 06 грудня 2013 року за
ОСОБА_2 визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_1. Рішення набрало
чинності 17 грудня 2013 року.

Згідно особового рахунку НОМЕР_1 в
квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані:
квартиронаймач ОСОБА_2, з жовтня 1993 року
ОСОБА_7 - син; з вересня 1999 року ОСОБА_5 -
онучка, ОСОБА_10 - онук, ОСОБА_1 -
невістка.

В судовому засіданні встановлено та не
заперечувалось сторонами, що позивачка
ОСОБА_1 та ОСОБА_7, померлий ІНФОРМАЦІЯ_1,
до 2005 року перебували у фактичних
шлюбних відносинах та проживали разом
без реєстрації шлюбу.

Згідно до статі 64 ЖК України, члени
сім'ї наймача, які проживають разом з
ним, користуються нарівні з наймачем
усіма правами і несуть всі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члені сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
охорону дитинства», діти - члени сім'ї
наймача або власника жилого приміщення
мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.

Відповідно ст. 156 Житлового Кодексу
України члени сім'ї власника житлового
будинку (квартири), які проживають
разом з ним у будинку (квартирі), що йому
належить, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником
будинку (квартири), якщо при їх вселенні
не було іншої угоди про порядок
користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі в займане ним
жиле приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власників не потрібно.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.

Частиною 2 та 3 статті 64 Житлового
Кодексу України передбачено, що до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти та батьки. Членами
сім'ї наймача може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом із наймачем і ведуть з ним
спільне господарство. Якщо вищевказані
особи перестали бути членами сім'ї
наймача, але продовжують проживати в
займаному жилому приміщенні, вони
мають такі ж права і обов'язки, як
наймач і члени його сім'ї.

З зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 та
пояснень представника відповідача
вбачається, що позивачі ОСОБА_1 та її
діти ОСОБА_5, ОСОБА_10 не є членами сім'ї
власника квартири ОСОБА_2, з нею
постійно не проживають та не ведуть
спільне господарство.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні
не заперечувала що в квартирі АДРЕСА_2
вона та її діти разом із відповідачкою
ОСОБА_2 не проживали, спільне
господарство не вели. Спірну квартиру
залишили в 2005 році та не намагалась
повернутись до неї, оскільки колишній
чоловік на той час мешкав там разом із
іншою співмешканкою.

Згідно з вимогами ст. 150 ЖК України, ст.
383 ЦК України громадяни, що мають у
приватній власності будинок (квартиру),
користуються ним для особистого
проживання та проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

Відповідно до ст.155 ЖК України, ст. 321 ЦК
України громадянин не може бути
позбавлений права власності на своє
майно чи обмежений в його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 163 ЖК України у разі
тимчасової відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
займане жиле приміщення у випадках і в
межах строків, установлених частиною
першою пунктами 1і 5 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 цього
Кодексу.

Згідно норми ст. 405 ЖК України: члени
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Із змісту основного та зустрічного
позову, пояснень сторін вбачається, що
після залишення спірної квартири в 2005
році позивачка ОСОБА_1 та її діти
ОСОБА_5, ОСОБА_10 в спірній квартирі не
проживали та не проживають. Зазначена
обставина підтверджується актом
Комунального комерційного
підприємства «Управляюча компанія
«Східна» від 05.05.2014 року. Вказані особи
з відповідачкою ОСОБА_2 разом ніколи не
проживали та не були членами її сім'ї.
Відсутні між сторонами і будь-які
договірні відносини про проживання.

Таким чином, позивачі за основним
позовом ОСОБА_1 її неповнолітня донька
ОСОБА_5, а також ОСОБА_10 є тимчасовими
мешканцями, їх право користування
жилим приміщенням є похідним від права
колишнього мешканця квартири ОСОБА_7
сина відповідачки, членом сім'ї якого
вони були і зберігали цей статус до
його смерті в червні 2011 року.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведеності
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Суд вважає, що позивачі ОСОБА_1 та
ОСОБА_10 в судовому засіданні не довили
будь-якими належними та допустимими
доказами поважність причин своєї
тривалої відсутності у спірній
квартирі, обставини які б
унеможливлювали проживання позивачів
у спірні квартирі, а також наявність у
спірній квартирі їх особистих речей,
заперечення відповідачки ОСОБА_2, з
цього приводу позивачами не
спростовані.

З урахуванням наведеного, вимоги
зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання
ОСОБА_1, яка діє в особистих інтересах
та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
ОСОБА_6 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням є
обґрунтованими та такими що підлягають
задоволенню.

Зважаючи на те, що судом задоволені
позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визнання
ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, вимоги ОСОБА_1, яка діє в
особистих інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 за
основним позовом щодо усунення
перешкод в праві користування жилим
приміщенням, вселення в квартиру
задоволенню не підлягають.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України суд
стягує з позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на
користь відповідачки ОСОБА_2 сплачені
нею при подачі зустрічної позовної
заяви та документально підтверджені
судові витрати а саме суму судового
збору в розмірі 121 гривня 80 копійок.

На підставі ст.ст.316, 317, 321, 383, 391, 405
Цивільного Кодексу України, ст.ст. 64, 150,
155, 156, 163 Житлового Кодексу України,
Закону України «Про охорону
дитинства», керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 88,
209, 213- 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
яка діє в особистих інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,
ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в праві користування жилим
приміщенням, вселення в квартиру
АДРЕСА_2 - відмовити.

Позовні вимоги зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, яка діє в особистих
інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, неповнолітню ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 такими що втратили право
користування жилим приміщенням, а саме:
квартирою АДРЕСА_2.

Стягнути ОСОБА_1 та ОСОБА_6, що
проживають у АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_2,
що проживає в місті АДРЕСА_2 в рівних
частках судові витрати пов'язані зі
сплатою судового збору у розмірі
121гривню 80 копійок, тобто по 60 гривень 90
копійок з кожного.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя ______________________