Справа № 372/2616/13-ц Головуючий у І
інстанції Тиханський О.Б.Провадження №
22-ц/780/124/14 Доповідач у 2
інстанції ІгнатченкоКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

8 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 1 жовтня 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра», ОСОБА_2, ОСОБА_3,
товариства з обмеженою
відповідальністю «Експерт Центр»,
треті особи: приватний нотаріус
Київського нотаріального округу
ОСОБА_4, приватний нотаріус
Обухівського районного нотаріального
округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання
недійсним кредитного договору,
договору іпотеки, договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
зобов'язання повернення коштів, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, який
неодноразово уточнював, та в
остаточній його редакції обґрунтував
вимоги тим, що в кінці липня 2008 року до
нього звернувся громадянин ОСОБА_7,
який попросив отримати на своє ім'я
кредит та відразу кошти передати
ОСОБА_7, який в свою чергу за це передає
останньому винагороду у розмірі 5000 дол.
США. Крім цього ОСОБА_7 з метою
забезпечення повернення кредиту
пообіцяв оформити на ім'я позивача
земельну ділянку, шляхом укладення
договору купівлі-продажу земельної
ділянки. Погодившись на дані умови,
29.07.2008 року, між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Надра»
було оформлено договір кредиту на суму
199 510,30 дол. США, проте самих коштів
фактично позивач не отримав. Одразу
після цього, за відсутності нотаріуса
було укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки між позивачем та
повіреною ОСОБА_2, яка діяла від імені
ОСОБА_3, на земельну ділянку площею 0,100
га, яка згідно експертної оцінки
коштувала 1 098 680 грн., та яка після цього
була передана в іпотеку згідно
договору між позивачем та ПАТ КБ
«Надра».

В подальшому позивачу стало відомо, що
експертна оцінка земельної ділянки
завищена майже в 10 разів та те, що під
час укладання договору-купівлі продажу
його ввели в оману, вказавши, що площа
0,100 га більша ніж площа 0,99 га. Крім того,
повірена при укладанні оспорюваного
договору не повідомила позивача про
всі істотні обставини. Також в договорі
вказано, що земельна ділянка є
особистою власністю продавця, хоча в
подальшому між ОСОБА_3 та повіреною
ОСОБА_2 виник судовий спір з приводу
того, що ОСОБА_2 не повернула кошти, які
отримала за продаж земельної ділянки, а
остання подала позов про перебування з
ОСОБА_3 фактично у шлюбних стосунках та
визнання права спільної власності на
спірну земельну ділянку. Також позивач
вказав, на те, що 03.07.2008 року між ОСОБА_2
та ОСОБА_6 було укладено попередній
договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки, хоча йому про права
третіх осіб під час укладання договору
не повідомляли. Таким чином ОСОБА_1
вважає, що кредитний договір та договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладено під впливом обману, тому дані
договори та експертний висновок, як
такий що не відповідає дійсності,
повинні бути визнані судом недійсними
з моменту їх вчинення та зобов'язати
ОСОБА_2 повернути ПАТ КБ «Надра» кошти,
які вона отримала за продаж земельної
ділянки. У зв'язку з тим, що позивачу не
було передано державний акт на право
приватної власності на землю, він до
цього часу не став власником спірної
земельної ділянки і не зареєстрував
дане право, а відтак договір іпотеки
також повинен бути визнаний судом
недійсним.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 1 жовтня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
позивач подав апеляційну скаргу, в якій
просить його скасувати, з мотивів
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги
ОСОБА_1 зазначив аналогічні підстави
для її задоволення що й в уточненому
позові, додатково вказавши, що судом не
перевірено та звернуто уваги на ряд
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
3.07.2008 року між ОСОБА_2, яка діяла від
імені ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено
попередній договір, посвідчений
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,
за умовами якого останній
зобов'язується до 5.08.2008 року придбати у
ОСОБА_3 об'єкт нерухомості вказаний у п.
2 даного договору за 455 000 грн., що
становить 100 000 дол. США. Відповідно до п.
2 даного договору, представник продавця
зобов'язувалась до 5.08.2008 року оформити
правовстановлюючі документи на
земельну ділянку площею 0,100 га, що
знаходиться на території Української
міської ради Обухівського району
Київської області, у той же строк
укласти з покупцем договір
купівлі-продажу вказаного об'єкту.

29.07.2008 року між ОСОБА_3, від імені якого
діяла ОСОБА_2, на підставі довіреності
від 23.06.2008 року № 1599 та ОСОБА_1, які діяли
добровільно, перебували при здоровому
розумі та ясній пам'яті, розуміли
значення своїх дій, було укладено
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, посвідчений нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за № 6129 та в Українській
міській раді № 602 від 19.08.2008 року.

Відповідно до п. 1 даного договору,
продавець продав земельну ділянку
площею 0,100 га, належну продавцю на
підставі державного акту на право
власності на землю серії ІV-КВ № 088573,
виданого 13.08.2001 року Українською
міською радою.

Відповідно до п. 3 договору земельна
ділянка не є предметом заборон на
відчуження та не є предметом обмежень
щодо використання за цільовим
призначенням, а також вимог третіх
осіб.

Відповідно до п.п. 4, 5 договору, продаж
земельної ділянки вчинено за 1 098 680 грн.,
які ОСОБА_2 підтверджує, що отримала.

Відповідно до п. 6 договору, експертна
грошова оцінка земельної ділянки,
проведена ТОВ «Експерт Центр» 18.07.2008
року - ринкова вартість земельної
ділянки становить 1 098 680 грн.

Відповідно до п. 7 ОСОБА_2 стверджує, що
земельна ділянка є особистою власністю
ОСОБА_3, оскільки набута внаслідок
права на приватизацію, а також
гарантує, що прихованих недоліків
земельна ділянка не має, до моменту
укладення цього договору нікому іншому
не відчужена, під забороною (арештом) та
заставою не перебуває, судового спору
щодо неї, а також прав у третіх осіб
(права наймача, право застави, право
довічного користування, сервітутів
тощо) не має.

Відповідно до п. 9 договору право
власності на придбану земельну ділянку
у покупця виникає з моменту отримання
державного акту на право власності на
земельну ділянку та його реєстрації у
відповідності до ст.ст. 125, 126 ЗК України.

Відповідно до п. 10 договору,
представник продавця стверджує, що
повідомив покупця про всі істотні
обставини, які мають відношення до
земельної ділянки та які могли
вплинути на волю покупця щодо
укладення цього договору.

Відповідно до п. 11 договору, сторони
правочину стверджують, що розуміють
значення і умови цього правочину та
його правові наслідки, підтверджують,
що волевиявлення є вільним,
усвідомленим і відповідає їх намірам,
умови договору, що укладається є для
них зрозумілими, відповідають їх
волевиявленню і не викликають будь
яких запитань, а також те, що він не
носить характеру фіктивного та
удаваного правочину. Ціна продажу,
зазначена в п. 4 цього договору, за
твердженням сторін, відповідає їх
дійсним намірам.

Заочним рішенням Обухівського
районного суду Київської області від 15
червня 2012 року (а.с.2 т.2), залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Київського області від 9 жовтня 2013 року
(а.с.185 т.2), яке не набрало чинності на
день ухвалення судом першої інстанції
(1 жовтня 2013 року) оскаржуваного
рішення, визнано недійсним доручення
видане ОСОБА_2 від ОСОБА_3

Про скасування вказаного доручення не
було відомо і позивачу на день
звернення до суду з даним позовом 11
липня 2011 року, тому даний аргумент не
міг бути вказаний підставою для
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки з
цих підстав.

Згідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному
порядку суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Крім того судом встановлено, що 29.07.2008
року між ВАТ КБ «Надра»,
правонаступником якого є ПАТ «КБ
«Надра», та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір № 380/П/27/2008-840, за яким
банк надає позичальнику у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості та платності
грошові кошти у сумі 199 510,30 дол. США для
проведення розрахунків по договору
купівлі-продажу № 6129 від 29.07.2008 року, що
укладений між позичальником та ОСОБА_3
зі строком повернення до 26.07.2024 року.

Згідно заяви про видачу готівки № 562
від 29.07.2008 року, позивач отримав кошти в
сумі 192 950 дол. США, що в еквіваленті
курсу НБУ становило 934 553,33 грн., на
виконання умов кредитного договору
380/П/27/2008-840 від 29.07.2008 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, цього ж дня між
ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого
є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_1 було
укладено договір іпотеки, предметом
якого являлася земельна ділянка, що
стане власністю іпотекодавця в
майбутньому після отримання
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку на
підставі договору купівлі-продажу, що
укладений між іпотекодавцем та ОСОБА_3
29.07.2008 року та посвідчений приватний
нотаріусом ОСОБА_4 за реєстровим № 6129
та внесений в державний реєстр
правочинів 29.07.2008 року. Земельна
ділянка загальною площею 0,100 га,
розташована на території Української
міської ради Обухівського району
Київської області з цільовим
призначенням для ведення садівництва в
СТ «Луговий», кадастровий номер
:04:015:002.

Після отримання державного акта на
земельну ділянку, зазначена земельна
ділянка залишається предметом іпотеки
до повного виконання іпотекодавцем
зобов'язань по кредитному договору.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що
вищевказані договори були вчинені
сторонами з дотриманням вимог чинного
на той час законодавства, тому підстави
для визнання їх недійсними відсутні.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що районний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частиною
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави, суспільства, його маральним
засадам.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 230 ЦК
України якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (частина перша ст. 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного суду України № 9 від 06.11.2009
року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

На підставі вищезазначеного
вбачається, що правочин може бути
визнаний вчиненим під впливом обману у
випадку навмисного цілеспрямованого
введення іншої сторони в оману щодо
фактів, які впливають на укладення
правочину. Крім того, відповідні
обставини наявності умислу, істотність
значення обставин, щодо яких введено в
оману, і сам факт обману, повинна
довести сторона, яку введено в оману.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Позивачем по справі вказані обставини
не доведені, а посилання на те, що
спірний кредитний договір містить
суперечливі та дискримінаційні
положення для нього положення, не
можуть розцінюватися судом як навмисне
введення в оману, оскільки у позивача
існувала можливість при належній
турботливості та обачності при
підписанні договорів отримати всю
необхідну йому інформацію та
передбачити правові наслідки
отримання кредиту та передачі
земельної ділянки в іпотеку банку.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

За правилами ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

За таких обставин докази та обставини,
на які посилається апелянт в
апеляційній скарзі були предметом
дослідження судом першої інстанції та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом були
дотримані норми матеріального та
процесуального права.

Інші доводи, які спростовували б
законність і обґрунтованість
ухваленого судом заочного рішення,
апеляційна скарга не містить.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 1 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий

Судді: