АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 411/7397/12
Провадження № 22-ц/774/679/К/14
суддя Бардін О.С.
Категорія № 21 ( І )
Суддя-доповідач - Турік
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - судді:
Турік В.П.

суддів:
Братіщевої Л.А., Грищенко Н.М.

при секретарі:
Кузьміній Н.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою позивача
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на
рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
приватних нотаріусів Криворізького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, управління
Держземагенства в Криворізькому
районі про визнання недійсними
договорів дарування та купівлі-продажу
домоволодіння, за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні власністю, виселення.

Особи, що беруть участь у розгляді
справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідач приватний нотаріус
Криворізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_8,

відповідач ОСОБА_7 та її представник
ОСОБА_9, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування, згідно з
яким вона подарувала відповідачеві
домоволодіння АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі,
як укладеного внаслідок обману зі
сторони відповідача та помилки з її
боку, оскільки на момент його укладення
вона не усвідомлювала правової природи
правочину, перебувала у похилому віці
та не могла у повній мірі усвідомлювати
значення своїх дій, договір не
відповідав її внутрішній волі, так як
вона вважала, що після укладення
договору відповідачка дбатиме про
неї, надаватиме матеріальну допомогу
та доглядатиме, тобто фактично вона
вважала, що укладає договір довічного
утримання.

Крім того, ОСОБА_4 без згоди позивача
зняв її з реєстраційного обліку у
спірному домоволодіння та здійснив
його відчуження ОСОБА_7, знаючи, що в
провадженні суду перебуває справа щодо
визнання договору дарування від 29.10.2009
року. На теперішній час ОСОБА_4 погрожує
позивачу фізичною розправою та
намагається наносити фізичні
ушкодження, що спонукає позивача до
розірвання договору дарування згідно
ст. 727 ЦК України.

Посилаючись на вищевикладене,
неодноразово уточнюючи позовні вимоги,
просила суд: визнати недійсним договір
дарування домоволодіння, яка
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 від
29.10.2009 року, укладений між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4

У квітні 2013 року ОСОБА_7 звернулась до
суду із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні власністю та виселення,
посилаючись на те, що що в придбаному
нею за договором купівлі-продажу
домоволодіння АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі,
проживає без реєстрації та її згоди
ОСОБА_2, яка в добровільному порядку
виселитися відмовляється.

Просила суд усунути перешкоди в
користуванні власністю шляхом
виселення ОСОБА_2 з даного
домоволодіння.

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2014
року, описки у якому виправлено ухвалою
цього ж суду від 03 березня 2014 року, в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 задоволено.

Усунуто ОСОБА_7 перешкоди у
користуванні домоволодінням АДРЕСА_1 у
м.Кривому Розі.

Виселено ОСОБА_2 з домоволодіння
АДРЕСА_1 у м.Кривому Розі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 та
її представник ОСОБА_3 ставлять питання
про скасування рішення суду та просять
визнати недійсним договір дарування
від 29.10.2009 року, посилаючись на те, що
судом порушено норми процесуального
права та розглянуто справу за
відсутності позивача та її
представника, які не були завчасно
належним чином повідомлені про час та
місце розгляду справи, а тому були
позбавлені можливості захистити свої
права та виступити в судових дебатах.

Суд проігнорував заяву
приватного нотаріуса ОСОБА_10, в якій
він зазначив, що не заперечує проти
задоволення позову.

Крім того, судом взагалі було
проігноровано вимоги позивача щодо
порушеного права на розірвання
договору дарування на її вимогу, і не
задоволено жодну із позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору
дарування від 29.10.2009 року, позивач
ОСОБА_2 подарувала, а відповідач ОСОБА_4
прийняв в дар житловий будинок АДРЕСА_1,
який належав позивачеві на праві
приватної власності (т. 1 а.с. 221-222).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач не довела належними та
допустимими доказами того, що в момент
підписання договору дарування вона не
усвідомлювала своїх дій та він
суперечить її внутрішній волі, й був
укладений під впливом омани з боку
обдарованого.

Вказані висновки суду відповідають
фактичним обставинам справи, зібраним
у справі доказам та узгоджуються з
нормами матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочин - це дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги до правочинів. Зокрема,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Їх
невиконання є підставою для визнання
правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216
ЦК України).

Згідно з частиною 3 статті 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

При цьому, згідно із п.п. 7, 19, 20 Постанови
№9 Пленуму Верховного Суду України від
06.11.2009р. «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав,
визначених законом, та їх застосування
наслідків недійсності, передбачених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна особа вчинила
у момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06
листопада 2009 року, для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
статті 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї із сторін.

Оскільки, ані в суді першої інстанції,
ані в суді апеляційної інстанції, ні
позивачка ОСОБА_2, ні її представник
ОСОБА_3 не заявили клопотання про
призначення судово-психіатричної
експертизи, суд здійснює розгляд
справи про визнання правочину
недійсним на підставі інших доказів,
відповідно до статті 212 ЦК України, із
врахуванням позовних вимог щодо
визнання оспорюваного правочину
(договору дарування від 29.10.2009р.)
недійсним у зв'язку з помилкою з боку
позивачки та наявності омани зі
сторони відповідачки при його
укладенні.

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
суб'єкта, предмета чи інших істотних
умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» №9 від 06
листопада 2009 року, правочин вчинений
під впливом помилки відповідно до ст. 229
ЦК України, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилялась сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка мала місце, а також що
вона має істотне значення.

Не має правового значення помилка щодо
одержання користі від вчиненого
правочину.

Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають значення (ч. 1 ст. 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

При цьому, наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт оману повинна довести
особа, яка діяла під впливом обману.
Обман щодо мотивів правочину не має
значення (п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» №9 від
06 листопада 2009 року).

Отже, у кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
вказані норми врахував та у
достатньому обсязі визначився з
характером спірних правовідносин.

Так, звертаючись до суду з позовом,
позивач зазначила, що наміру дарувати
відповідачеві належне їй на праві
власності домоволодіння вона не мала й
при укладенні договору вважала, що між
ними виникнуть правовідносини, що
регулюються договором довічного
утримання, оскільки вона людина
похилого віку, хворіє та потребує
стороннього догляду, окрім того, вона
не могла у повній мірі усвідомлювати
значення своїх дій.

Із договору дарування вбачається, що
ОСОБА_2, не помиляється щодо обставин
правочину, її не введено в оману щодо
обставин правочину, правочин є
виявленням її справжньої волі, не
вчинений під впливом обставин, умови
договору відповідають реальній
домовленості сторін.

Посилання позивачки на те, що даний
договір дарування домоволодіння
вчинений нею внаслідок похилого віку,
що перешкоджало їй у повній мірі
усвідомлювати значення своїх дій,
помилки щодо правової природи договору
та обману з боку відповідача ОСОБА_4,
який вмовив її на укладення договору
дарування, пообіцявши допомагати їй
вподальшому, а тому є підстави для
визнання даного правочину недійсним,
колегія суддів до уваги не бере,
оскільки такий факт належними та
достовірними доказами не доведений, як
того вимагають приписи ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, а позовні вимоги ґрунтуються
лише на поясненнях самої позивачки.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом не взято до уваги визнання
позовних вимог відповідачем приватним
нотаріусом Криворізького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 колегією
суддів відхиляються, оскільки,
по-перше, визнання позову відповідачем
є підставою для ухвалення рішення про
задоволення позовних вимог лише за
наявності для того законних підстав (ч.
4 ст. 174 ЦПК України), по-друге, в
судовому засіданні апеляційної
інстанції ОСОБА_5 пояснив, що підстави
для визнання оспорюваного договору
недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом було проігноровано її вимогу
щодо порушеного права на розірвання
договору дарування є безпідставними та
надуманими, оскільки, згідно ч. 1 ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених позовних
вимог, а позивач вимоги про розірвання
спірного договору в суді першої
інстанції не заявляла (т. 1 а.с. 205-208).

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права та ухваленні
рішення за відсутності позивача та її
представника не можуть бути взяті до
уваги, оскільки це не призвело до
неправильного вирішення спору.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги про визнання
договору дарування недійсним,
застосування наслідків недійсності
задоволенню не підлягають, а доводи,
викладені в апеляційній скарзі, не
можуть бути взяті до уваги колегією
суддів, оскільки вони фактично
зводяться до переоцінки доказів та
незгодою з висновками суду по їх
оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України оцінка доказів є виключною
компетенцією суду, переоцінка доказів
діючим законодавством не передбачена.
Судом першої інстанції повно та
всебічно досліджені обставини справи,
перевірені письмові докази та надано
їм належну оцінку.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_7, суд першої інстанції
вірно встановив обставини справи, дав
їм належну правову оцінку та дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення цих вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 на праві
власності належить житловий будинок
АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 92, 150-151).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
майна володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону, згідно ст. 391
ЦК України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Як вбачається із матеріалів справи, для
здійснення ОСОБА_7 правомочностей
власника щодо користування й
розпорядження належним їй
домоволодінням існують перешкоди у
вигляді проживання у ній колишнього
власника - ОСОБА_2

Отже, вирішуючи спір, суд першої
інстанції в достатньо повному обсязі
встановив права та обов'язки сторін, що
беруть участь у справі, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і ухвалив
обґрунтоване рішення, яке відповідає
вимогам закону.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду постановлено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального законодавства, у
зв'язку із чим апеляційна скарга
підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: