Справа № 2-4951/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді
Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич
Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідачки та просить
стягнути з неї на свою користь моральну
шкоду у розмірі 150 000 гривень та судові
витрати.

При цьому посилається на те, що
рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 13.05.2010 р. по справі № 2-3589/10
позовна заява першого заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в його інтересах до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору дарування недійсним,
виселення та вселення була задоволена.

Згідно виконавчого листа Приморського
районного суду № 2-3589/10 від 21.06.2010 р.
01.10.2010 р. ОСОБА_2 виселено з квартири
АДРЕСА_1, та проведено його вселення.
Але до того моменту, як він нарешті зміг
користуватися власною квартирою, йому
довелося пройти безліч судів на
протязі більше 11 років. Його вигнали з
квартири у вересні 2004 року у чому був на
початку осені. Зимові речі залишилися в
квартирі та він був вимушений купувати
собі зимові речі у секондхенді, що дуже
принизливо для людини, яка з 10-ти років
заробляла гроші. В 2005 році він був
змушений звільнитися з роботи, тому що
постійні суди заважали йому працювати.
Він постійно знаходився у досить
нервових умовах, що було пов'язано з
неправомірними діями ОСОБА_2, тим, що
вона заважала йому користуватися його
квартирою, незаконно проживаючи там,
викидала та знищувала його особисті
речі, які знаходились в квартирі. Через
11 років судових тяжб він отримав майно,
яке належало йому по праву на підставі
договору дарування від 14.05.1998 р., і яке в
нього всіма способами намагалася
відібрати ОСОБА_2 Таким чином, він -
пенсіонер, дитина війни, був
позбавлений житла і будь-яких коштів,
шість років мав статус БОМЖу, що
негативно відбилося на стані мого
здоров'я та спричинило йому душевні
страждання. Завдану йому моральну
шкоду оцінює у розмірі 150 000 гривень.

В судове засідання позивач не
з'явився, надав суду заяву про те що
позов підтримує в повному обсязі та
просить розглянути справу за його
відсутністю.

Відповідачка в судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи судом повідомлена належним
чином.

Тому згідно ст.224 ЦПК України суд вважає
за можливе, зі згоди позивача,
розглянути позов за відсутністю
відповідачки та ухвалити по справі
заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи суд
вважає, що позов підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12.01.1995 р.
державним нотаріусом Шостої Одеської
державної нотаріальної контори Гнатюк
Т.А. був посвідчений заповіт, згідно
якого ОСОБА_5 бажала залишити усе своє
майно, яке їй належало за законом на
праві власності, ОСОБА_2 Пізніше, а саме
14.05.1998 р. ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали
договір дарування квартири АДРЕСА_1 з
правом довічного проживання в ній
дарувальника.

09.07.1999 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_1 про визнання
вказаного договору дарування
недійсним.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26.06.2002 р. договір дарування
квартири АДРЕСА_1, укладений 14.05.1998 р.
між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, зареєстрований в
реєстрі під № 216, визнаний недійсним.
Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 18.03.2003 року вказане рішення
суду було залишено без змін.

Проте, ухвалою Верховного Суду України
від 23.11.2005 р. рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 26.06.2002 р. та
ухвала апеляційного суду Одеської
області від 18.03.2003 р., скасовані, справа
направлена на новий розгляд до суду
першої інстанції.

18.10.2006 р. Приморським районним судом м.
Одеси винесено заочне рішення, яким
задоволено в повному обсязі позовну
заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
укладеного 14.05.1998 р. між ОСОБА_5 та
ОСОБА_1, недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 16.04.2008 р. рішення
Приморського районного суду м.Одеси
від 18.10.2006 р. було скасовано та справу
направлено на новий розгляд.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 26.01.2009 р. в позові ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору
дарування квартири АДРЕСА_1 недійсним
було відмовлено. Ухвалою апеляційного
суду Одеської області від 02.06.2009 р.
вказане рішення залишено без змін.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 06.06.2003 р. було задоволено
позов ОСОБА_2 та було встановлено факт
прийняття ОСОБА_2 спадщини, яка
відкрилася після смерті її тітки
ОСОБА_5 7 червня 1999 року на підставі
заповіту від 12.01.1995 року, а також за
ОСОБА_2 було визнано право власності на
спадкове майно, яке складається з
квартири АДРЕСА_1, майна на загальну
суму 3 318 гривень, згідно акту опису
майна від 27.07.1999 р. та внески у філії
Одеського відділення Ощадного банку
України № 7860/0262 на суму 4 797,45 гривень на
рахунках № НОМЕР_2, № НОМЕР_1, № НОМЕР_3.

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 05.06.2009 р. була задоволена
заява ОСОБА_1 та рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 06.06.2003 р. по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Державної податкової інспекції
Приморського району м.Одеси про
встановлення факту прийняття спадщини
та про визнання права власності на
спадкове майно скасовано за
нововиявленими обставинами в частині
визнання права власності за ОСОБА_2 на
квартиру АДРЕСА_1.

Заочним Рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 13.05.2010 р. по
справі № 2-3589/10 позовна заява Першого
заступника прокурора Приморського
району м. Одеси в інтересах ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору
дарування недійсним, виселення та
вселення була задоволена.

Як вбачається з актів державного
виконавця від 01.10.2010 р., відповідно до
виконавчого листа Приморського
районного суду № 2-3589/10 від 21.06.2010 р.,
ОСОБА_2 виселено з квартири АДРЕСА_1, та
проведено вселення ОСОБА_1 у вказану
квартиру.

В подальшому ухвалою Приморського
районного суду м.Одеси від 30.11.2010 р. було
скасовано заочне рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 13.05.2010 р.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 27.05.2013 р., яке набрало
законної сили 06.11.2013 р., було задоволено
позов Першого заступника прокурора
Приморського району м.Одеси в
інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання договору дарування
недійсним, виселення та вселення та
визнано договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 14.04.2006 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
реєстр № 1344, недійсним; виселено ОСОБА_2
з квартири АДРЕСА_1; вселено ОСОБА_1 в
квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої в результаті порушення
її прав. Згідно п.2, 3, 4 ч.2 ст. 23 ЦК
України, моральна шкода полягає у
душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України
власник, права якого порушені, має
право на відшкодування завданої йому
майнової та моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними діями, відшкодовується
особою, яка завдала цієї шкоди за
наявності її вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України,
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, з урахуванням
розумності, справедливості та
адекватності.

Як вбачається з матеріалів справи на
протязі понад 11 років між позивачем та
відповідачкою тривали судові розгляди
з приводу квартири АДРЕСА_1 та з вересня
2004 р. по 01.10.2010 р. позивач, який є людиною
похилого віку, був виселений з квартири
та позбавлений можливості
користуватися своєю власністю, що
негативно вплинуло на стан його
здоров'я та завдавало йому душевних
страждань. У зв'язку з неправомірними
діями відповідачки позивач зазнав
значної моральної шкоди, яка
виразилася в емоційних та душевних
стражданнях та хвилюваннях, порушенні
звичного устрою життя, позивача,
необхідністю звернення до суду.

З урахуванням конкретних обставин
справи та заподіяних моральних
страждань, суд вважає, що розмір
моральної шкоди слід визначити в
розмірі 7 000 гривень і у відповідності
до ст. 1167 ЦК України її слід стягнути з
відповідачки на користь позивача.

Крім того, у відповідності ст. 88 ЦПК
України з відповідачки слід стягнути
на користь позивача судові витрати в
розмірі 101 гривні.

В іншій частині позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 23, 386, 1167 ЦК
України, ст. ст. 213-215, 224-226 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 7 000
гривень, та судові витрати в розмірі 101
гривні, а всього 7 101 (сім тисяч сто одна)
гривень.

В іншій частині позову -
відмовити.

Рішення суду може бути переглянуте за
заявою відповідачки, яка не приймала
участі при розгляді справи, поданої
протягом десяти днів з дня отримання
її копії.

Рішення може бути оскаржено, про що
протягом десяти днів з дня
проголошення подається апеляційна
скарга на рішення суду першої
інстанції. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу потягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

22.05.2014