УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Мазур Л.М., Писаної Т.О.,Нагорняка В.А.,
Юровської Г.В.,розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа -
Печерська районна у м. Києві державна
адміністрація, як орган опіки та
піклування, про визначення місця
проживання дітей з матір'ю, за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6,
третя особа - Печерська районна у м.
Києві державна адміністрація, як орган
опіки та піклування, про визначення
місця проживання малолітніх дітей з
батьком, за касаційною скаргою ОСОБА_6,
яка діє через представника ОСОБА_8, на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року та
рішення апеляційного суду м.
Києва від 22 січня 2014 року та касаційною
скаргою ОСОБА_7, який діє через
представника ОСОБА_9, на рішення
апеляційного суду м. Києва від 22 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визначити місце проживання
неповнолітніх дітей ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю, тобто
позивачем за місцем її проживання:
АДРЕСА_2. Вимоги обґрунтовані тим, що
дочкам краще проживати з матір'ю, яка є
однієї статі з ними.

Заперечуючи проти вказаних вимог,
ОСОБА_7 подав до суду зустрічний позов
про визначення місця проживання дітей
разом з ним. В обґрунтування позову
зазначав, що дочки з часу народження
проживають у квартирі АДРЕСА_1, звикли
до умов проживання у цій квартирі.
Матеріальне забезпечення, яке полягає
у харчуванні, одязі, оплаті гуртків та
навчальних закладів забезпечував і
продовжує забезпечувати саме він.
ОСОБА_6 власного житла не має,
зареєстрована за місцем проживання
дітей, не має перешкод у спілкуванні з
дітьми та доступу до цієї квартири.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_7
задоволено. Визначено місце проживання
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком ОСОБА_7 у
квартирі АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
22 січня 2014 року рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_7 скасовано і
ухвалено у цій частині нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_7
відмовлено. У решті рішення залишено
без змін.

У касаційній скарзі представник
ОСОБА_6, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить скасувати
оскаржувані судові рішення і ухвалити
нове рішення, яким позов ОСОБА_6
задовольнити.

Представник ОСОБА_7 у касаційній
скарзі, посилаючись на порушення
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права, просить рішення
апеляційного суду скасувати і залишити
в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційних
скарг та перевіривши матеріали справи,
дійшла висновку, що скарги підлягають
частковому задоволенню на таких
підставах.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7
та встановлюючи місце проживання дітей
разом із батьком у квартирі АДРЕСА_1,
суд першої інстанції, виходив із того,
що діти зареєстровані та постійно
проживають за вказаною адресою, батько
приділяє дітям більше уваги і турботи
ніж мати, піклується про їх здоров'я,
фізичний та духовний розвиток,
забезпечує їх усім необхідним, дбає про
матеріальний достаток родини, а мати, у
свою чергу, приділяє менше уваги до
розвитку дітей, обмежившись
спілкуванням з дітьми за місцем їх
проживання. При цьому, місцевим судом,
також, враховано думку старшої дочки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
зустрічного позову та відмовляючи у
задоволенні цих вимог, апеляційний суд
дійшов висновку, що оскільки відсутні
офіційні дані про окреме проживання
батьків малолітніх дітей, то відсутні
підстави вважати наявним спір батьків
про місце проживання малолітніх дітей.

Однак з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Судами встановлено, що 18 липня 2003 року
між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було
зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони
мають спільних дітей, а саме ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 01 липня 2013 року шлюб між
сторонами розірвано.

При цьому, між сторонами залишився
невирішеним спір щодо місця проживання
дітей, а тому сторони звернулися за
його вирішенням до суду з відповідними
позовами.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 161 СК
України, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом.

Печерською районною в місті Києві
державною адміністрацією, як органом
опіки та піклування на виконання
ухвали Печерського районного суду
міста Києва наданий висновок від 06
вересня 2013 року №105/01-2466/в-12, згідно
якого комісія дійшла висновку про
доцільність визначення місця
проживання малолітніх дітей з батьком.

Розглядаючи спір місцевий суд
керувався нормами Сімейного кодексу
України, Декларацією прав дитини,
прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20
листопада 1959 року та постановою
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 1998 року № 16 "Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України".

Задовольняючи позов ОСОБА_7 місцевий
суд виходив також, з тих обставин, що
батько має постійний дохід та власне
житло та приділяє більше уваги до дітей
і турботу про них, дбає про
матеріальний достаток родини. В свою
чергу мати приділяє менше уваги до
розвитку дітей, обмежившись
визначенням статусу фізичної особи-
підприємця, спілкуванням з дітьми за
місцем їх проживання. При цьому дійових
заходів щодо утримання дітей, їх
догляду та розвитку позивачем не
здійснюється.

Апеляційний суд, відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7
та залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін в частині відмови у
задоволенні первісного позову ОСОБА_6,
дійшов висновку, що спір між колишнім
подружжям з приводу визначення місця
проживання дітей не існує, оскільки
відсутні належні та допустимі докази
про окреме проживання батьків.

Так, ухвалюючи оскаржуване рішення,
апеляційний суд відхилив як доказ
окремого проживання батьків наданий
ОСОБА_6 договір від 08 серпня 2013 року
№08/2013 оренди квартири АДРЕСА_2, яка
складається з однієї житлової кімнати
17,9 кв. м, кухні, ванної кімнати,
коридору, балкону, з тих підстав, що цей
договір оренди не зареєстрований в
установленому порядку. При цьому судом
у порушення вимог ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК
України не врахований висновок
Верховного Суду України, викладений у
постанові від 21 листопада 2011 року у
справі № 6-53цс11, відповідно до якого
недотримання умови ч. 2 ст. 158 ЖК України
щодо реєстрації договору найму жилого
приміщення у виконавчому комітеті
місцевої Ради народних депутатів або в
органі управління, що ним утворюється
при відсутності у ст. 810 ЦК України та
ст. 4 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» вказівки на
необхідність державної реєстрації
договорів найму (оренди) житла не тягне
за собою недійсність такого договору
та, як наслідок, недопустимість у
якості доказу.

Враховуючи наведене, висновок
апеляційного суду про відсутність
доказів окремого проживання батьків є
передчасним, а спір щодо визначення
місця проживання дітей у порушення
вимог статей 124,129 Конституції України,
ст. 1 ЦПК України не вирішений.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України
справа направляється до суду
апеляційної інстанції на новий
розгляд, якщо є порушення норм
процесуального права, що унеможливило
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, допущені
тільки цим судом.

За таких обставин, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із направленням справи на
новий розгляд до суду апеляційної і
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6, яка діє через
представника ОСОБА_8, та ОСОБА_7, який
діє через представника ОСОБА_9,
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
22 січня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана Г.В.
Юровська