справа № 619/186/14-ц
провадження 2/619/491/14
Дергачівський районний суд
у складі: головуючого судді -
судового засідання -
розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Дергачі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Водолій-М», ОСОБА_3, третя особа
фізична особа-підприємець ОСОБА_4 про
визнання договору недійсним,
Позивач просить суд постановити
рішення, згідно якому визнати
недійсним договір № 12/д від 12.04.2011 року
про дольову участь в будівництві,
укладений між ТОВ «Водолій-М» та ОСОБА_3
посилаючись на те, що предметом даного
договору є зобов'язання ОСОБА_3
інвестувати у створення об'єкту,
замовником якого є «Водолій-М», кошти в
розмірі та у спосіб, передбачений
умовами договору, а останній
зобов'язується після закінчення
будівництва та введення об'єкту до
експлуатації передати ОСОБА_3 право
власності на реальну долю в об'єкті в
розмірі, що вказаний в цьому договорі.
Таким чином, суть вказаного договору
полягала в отриманні права власності
на частину об'єкту. Рішенням
Дергачівського районного суду
Харківської області від 9 листопада 2012
року було визнано право власності на
частину приміщень за ОСОБА_3 На даний
час учасниками ТОВ «Водолій-М» є він з
часткою у Статутному фонді товариства -
51% та ОСОБА_5 з часткою - 49%, який
являється одночасно і директором
товариства. Позивач вважає договір
недійсним з тих підстав, що оскільки
ТОВ «Водолій-М» володіє виключно одним
об'єктом нерухомості - банно-оздоровчим
комплексом, то укладення угоди про
відчуження частини майна повинно було
відбуватись за рішенням загальних
зборів, тобто фактично з його згоди.
Позивач вважає незаконним відчуження
зазначеної нерухомості, оскільки
суттєво порушуються його права як
учасника товариства, так як
зменшується вартість його частки у
товаристві, тому його права порушені. У
даному випадку продавцем не додержано
вимоги ч.2 ст. 203 ЦК України щодо
необхідного обсягу цивільної
дієздатності директором товариства,
оскільки згода загальних зборів
отримана не була. Таким чином,
незважаючи на те, що спірний договір
стосувався лише трьох кімнат та льоху,
якщо скласти ці суми, то вартість всієї
будівлі сам директор оцінив у 450000,00грн.
За таких обставин, договір на суму, що
дорівнює 250000,00грн. та має наслідком
передання майна, перевищує 50% вартості
майна товариства. Крім того, спірний
договір порушує публічний порядок,
оскільки він спрямований на порушення
його прав у вигляді незаконного
заволодіння з боку ОСОБА_3 майном, яким
володіло ТОВ «Водолій-М», оскільки він
є учасником підприємства, то в нього є
відповідна своя частка в майні цього
товариства, що дорівнює 51%. Відсутні
докази, що ТОВ «Водолій-М» прийняв та
використав на будівництво об'єкту
певні будівельні матеріали та оплати
вартості робіт, не доданий проект,
відповідно до якого велось будівництво
та визначались частки в нерухомості,
не додані документи про оцінку
вказаного об'єкту. Отже, зазначений
договір є нікчемним як такий, що
укладався з метою переоформлення на
ОСОБА_3 частини нерухомості без
реальних інших наслідків цього
договору, тобто направлений на
незаконне заволодіння зазначеною
часткою нерухомості. Це дає підстави
стверджувати, що договір був укладений
внаслідок зловмисної домовленості
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який був направлений
та здійснений з єдиною метою - вивести
майно з ТОВ «Водолій-М» та зменшити
власність ОСОБА_2 у товаристві.
Укладаючи спірний договір ОСОБА_5 діяв
виключно у своїх особистих інтересах
за попередньою змовою з ОСОБА_3

У судовому засіданні представники
відповідачів позовні вимоги не
визнали, вважали їх необґрунтованими,
зазначивши, що на момент укладання
договору об'єкт нерухомості ще не
існував, він повинен був з'явитися за
кошти ОСОБА_3 Даний об'єкт було
збудовано та введено в експлуатацію
лише у серпні 2012 року. Внесення
інвестицій ОСОБА_3 здійснювалося
шляхом оплати будівельних матеріалів.
Майно, яке створювалося за рахунок
інвестицій, залучених ТОВ «Водолій-М»
від ОСОБА_3 з самого початку його
створення було власністю ОСОБА_3 і тому
набуття ним права власності на це майно
ніяким чином не могло вплинути на
розмір частки позивача. Таким чином,
твердження позивача про зменшення його
частки у товаристві внаслідок
укладення та виконання умов Договору №
12/д не відповідає дійсності. Оскільки
власних коштів на будівництво об'єкту
не було, кошти на будівництво
залучалися підприємством за
договорами про дольову участь та
власні кошти директора підприємства.
Крім того, позивач не має посадових або
будь-яких інших підстав діяти від імені
товариства, тому він не має права
звертатися до суду з такими позовними
вимогами.

У судовому засіданні представник
третьої особи позовні вимоги
підтримав, просив їх задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, оцінивши надані
докази у їх сукупності, вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 12 квітня 2011 року
між ТОВ «Водолій-М» та ОСОБА_3 укладено
договір № 12/д про дольову участь у
будівництві, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 зобов'язувався інвестувати у
створення об'єкту (приміщення,
призначені під розміщення кафе, кухні
та комори кафе в будівлі
банно-спортивного комплексу),
замовником якого являється ТОВ
«Водолій-М», кошти у розмірі та
способом, які зазначені у договорі, а
ТОВ «Водолій-М» зобов'язується після
закінчення будівництва та вводу
об'єкта в експлуатацію передати ОСОБА_3
право власності на реальну частку в
об'єкті у розмірі, зазначеному в даному
договорі (а.с.10-11).

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців розмір
внеску до Статутного фонду товариства
з обмеженою відповідальністю ОСОБА_2
становить 19125,00грн. ОСОБА_5 являється
особою, уповноваженою представляти
підприємство у відносинах з третіми
особами, вчиняти дії від імені
юридичної особи без довіреності, в тому
числі підписувати договори (а.с.8-9).

Сторонами не оспорюється, що згідно
рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 9 листопада 2012
року за ОСОБА_3 визнано право власності
на частину приміщень спірного
банно-оздоровчого комплексу.

Статтею 203 ЦК України визначено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.

За приписами ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами (стороною) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодеком, звернутись до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З аналізу зазначеної норми вбачається,
що судовому захисту підлягає лише
порушене право.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 5 Постанови № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» від 06
листопада 2009 року вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, закріпленого ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних и
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Згідно вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Як на підставу позовних вимог позивач
посилається на ст. 232 ЦК України,
відповідно до якої правочин, який
вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" роз'яснено, що
для визнання правочину недійсним на
підставі статті 232 ЦК необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю.

За змістом зазначеної норми
матеріального права необхідними
ознаками правочину, вчиненого у
результаті зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою є:
1) наявність умисного зговору між
представником потерпілої сторони
правочину і другої сторони з метою
отримання власної або обопільної
вигоди; 2) виникнення негативних
наслідків для довірителя та незгода
його з такими наслідками; 3) дії
представника здійснювалися в межах
наданих йому повноважень.

Таким чином, при розгляді справи про
визнання правочину недійсним саме з
підстав наявності зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною позивачу
слід доводити, а суду необхідно
встановити саме ці обставини.

При цьому наведені обставини є
обов'язковими умовами, встановлення
яких необхідно для вирішення питання
про визнання договору про дольову
участь у будівництві недійсним з
підстав, передбачених ст. 232 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов висновку про
відмову у визнанні недійсним
оспорюваного договору від 12 квітня 2011
року у зв'язку з тим, що позов не
доведено з підстав, передбачених ст. 232
ЦК України.

Крім того, позивач зазначає, що
оспорюваним договором порушено його
особисті права, як учасника товариства,
оскільки суттєво зменшується вартість
його частки у товаристві, що даний
договір є нікчемним як такий, що
укладався з метою переоформлення на
ОСОБА_3 частини нерухомості без
реальних інших наслідків цього
договору.

При цьому, суд зазначає, що із вказаного
договору у відповідача ОСОБА_3 не
виникло право власності на частину
банно-оздоровчого комплексу, а виникло
воно на підставі рішення суду, тому
немає підстав вважати, що оспорюваним
правочином порушено права та законні
інтереси позивача.

Враховуючи, що позивач, який не є
стороною оспорюваного правочину,
всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, не довів у встановленому
законом порядку, що укладеним між
ОСОБА_3 та ТОВ «Водолій-М» договором про
дольову участь у будівництві
порушуються будь-які його речові права,
суд приходить до висновку, що у
задоволенні заявлених ОСОБА_2 позовних
вимог слід відмовити.

Доказування по цивільній справі,
як і судове рішення не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212,
214-216, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити в позові ОСОБА_2 у повному
обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Харківської області через
Дергачівський районний суд
Харківської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
І.М. Нечипоренко