Справа № 603/204/14-ц
Провадження №2/603/59/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2014 р.
м.Монастириська

Монастириський районний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого судді Галіяна І. М.

при секретарі - Пшеничняк В.Й.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про зміну розміру аліментів на
утримання неповнолітніх дітей та
стягнення неустойки (пені)

в с т а н о в и в :

12 березня 2014 року ОСОБА_1 (далі - позивач)
із урахуванням уточнень від 02 квітня 2014
року звернулася в суд із зазначеним
позовом, посилаючись на такі обставини.

Вона є матір'ю неповнолітнього сина
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітньої
дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_2
(далі - відповідач) є їх батьком.

Рішенням Монастириського районного
суду Тернопільської області від 18
лютого 2011 р. з відповідача на її користь
на утримання дітей було вирішено
стягувати аліменти в розмірі 300 грн. на
кожну дитину.

12 квітня 2011 року рішенням апеляційного
суду Тернопільської області зменшено
щомісячний розмір присуджених до
стягнення з відповідача в користь
позивача аліментів на утримання дітей
з 300 грн. до 200 грн. на кожну дитину
щомісячно до досягнення ними
повноліття.

Позивач просила збільшити розмір
аліментів у зв'язку з погіршенням свого
матеріального стану. Зміну
матеріального стану позивач
обґрунтувала, необхідністю утримувати
свою матір, яка досягла пенсійного
віку. Як на підставу зміни розміру
аліментів позивач також зазначала й
зміни в законодавстві щодо
прожиткового мінімуму на дитину
встановлені ст. 7 Закону України "Про
Державний бюджет України на 2014 рік" від
16 січня 2014 року .

Також позивач зазначає, що відповідач є
здоровою працездатною людиною, погашає
кредитну заборгованість за договором
від 11 серпня 2008 року укладеним між
відповідачем та Комерційним банком
"Надра", що на думку позивача свідчить
про спроможність відповідача надавати
допомогу дітям.

Просить також позивач стягнути пеню за
несплату аліментів, мотивуючи цю
вимогу тим, що відповідач не забезпечує
належної сплати аліментів на їхніх
дітей. При цьому позивач посилається на
те, що згідно з розрахунком, складеним
нею особисто, заборгованість
відповідача зі сплати аліментів станом
на 1 березня 2014 р. становить 10 тис. 595
грн., а тому позивач просить стягнути з
відповідача 4 тис. 268 грн. пені
(неустойки) за несвоєчасне виконання
зобов'язання зі сплати аліментів.
Просила також позивач стягнути із
відповідача 1000 грн. витрат на правову
допомогу.

Представник позивача ОСОБА_5, який діє
на підставі договору про надання
правової допомоги від 11 лютого 2014 року,
подав до суду заяву про розгляд справи
без його участі та участі позивача -
ОСОБА_1 (а.с. 43).

Відповідач в судове засідання також не
з'явився, однак подав суду заяву в якій
просив справу розглядати без його
участі та врахувати те, що він є
священнослужителем ніколи не мав
наміру залишати своїх дітей, завжди
дітям допомагав та в подальшому
допомагатиме, на підтвердження сплати
аліментів надав копії 13 банківських
квитанцій. Також відповідач зазначив,
що крім аліментів він купує дітям різні
речі, передає їм передачі та надсилає
поштові посилки. Як зазначив у своїх
письмових поясненнях відповідач, він
із грудня 2013 року прийняв постриг та
став ієромонахом і на даний час
перебуває в Свято-Михайлівському
Золотоверхому чоловічому монастирі й
не отримує заробітної плати. Щодо
пред'явлених позовних вимог, то
відповідач зазначив, що позовні вимоги
визнає лише в частині збільшення
розміру аліментів на кожну дитину до 250
грн. в іншій частині позову просив суд
відмовити позивачу (а.с. 45-57).

Суд, розглянувши подані сторонами
документи та матеріали, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення справи по суті,
приходить до висновку, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 02
травня 2004 року між позивачем ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 було укладено шлюб.

Від шлюбу з відповідачем у них
народилося двоє дітей: син ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2. На даний час позивач разом
з дітьми проживає спільно з своїми
батьками в АДРЕСА_1 (а.с.6).

17 грудня 2010 року рішенням
Монастириського районного суду
Тернопільської області суд між
сторонами розірвано.

Рішенням Монастириського районного
суду від 18 лютого 2011 року стягнуто з
ОСОБА_2 аліменти в користь ОСОБА_1 на
утримання дітей: сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі по
300 грн. на кожну дитину, що в сумі
складатиме 600 грн., щомісячно починаючи
з 24 січня 2011 року і до досягнення дітьми
повноліття, з проведенням індексації
відповідно до закону. Стягнуто з ОСОБА_2
судовий збір в сумі 51 грн. в дохід
держави та 120 грн. витрат з
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справи в суді, а також в
користь позивачки ОСОБА_1 200 грн. витрат
на правову допомогу.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 12 квітня 2011
року рішення Монастириського
районного суду від 18 лютого 2011 року
змінено. Зменшено щомісячний розмір
присуджених до стягнення з ОСОБА_2 в
користь ОСОБА_1 аліментів на утримання
неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 з 300 грн. до 200 грн. на кожну
дитину щомісячно до досягнення ними
повноліття. Відмовлено у стягненні з
ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 витрат на
правову допомогу в сумі 200 грн. (а.с.12-13).

Згідно частини другої статті 51
Конституції України та статті 180
Сімейного кодексу України батьки
зобов'язані утримувати дітей до їх
повноліття.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27
Конвенції ООН про права дитини від 20
листопада 1989 року, яка ратифікована
Постановою Верховної Ради України №
789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула
чинності для України 27 вересня 1991 року,
держава визнає право кожної дитини на
рівень життя, необхідний для фізичного,
розумового, духовного, морального і
соціального розвитку дитини. Батьки
або інші особи, які виховують дитину,
несуть основну відповідальність за
забезпечення в межах своїх здібностей
і фінансових можливостей умов життя,
необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу
України розмір аліментів, визначений
за рішенням суду або домовленістю між
батьками, може бути згодом зменшено або
збільшено за рішенням суду за позовом
платника або одержувача аліментів у
разі зміни матеріального або сімейного
стану, погіршення або поліпшення
здоров'я когось із них та в інших
випадках, передбачених цим Кодексом.

Тобто зазначена законодавча норма
вказує на можливість зміни раніше
встановленого розміру аліментів за
наявності доведених в судовому порядку
підстав, а саме: зміни матеріального
або сімейного стану, погіршення або
поліпшення здоров'я когось із них та в
інших випадках, передбачених цим
Кодексом.

Враховуючи зміст ст.192 Сімейного
кодексу України, розмір аліментів,
визначений рішенням суду, не
вважається незмінним. Отже, у зв'язку з
значним покращенням матеріального
становища платника аліментів матір
дитини може подати до суду заяву про
збільшення розміру аліментів. Значне
погіршення матеріального становища
батька може бути підставою для його
вимоги про зменшення розміру
аліментів.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Обґрунтовуючи позовну вимогу щодо
збільшення розміру аліментів, позивач
покликається на необхідність
утримувати свою матір, яка досягла
пенсійного віку.

Разом з тим, такі доводи позивача
стосовно того, що їй необхідно
утримувати матір - ОСОБА_8, яка проживає
разом із нею, не можуть бути визнані
правовими підставами для зміни
визначеного розміру аліментів,
оскільки мати позивача набула
пенсійного віку та відповідно до
діючого Закону України «Про пенсійне
забезпечення» отримує пенсію за віком.
Більше того, жодних доказів на
підтвердження того, що відповідач несе
додаткові матеріальні витрати з
приводу досягнення її матір'ю
пенсійного віку, суду надано не було.

Також позивач пов'язує необхідність
зміни розміру аліментів із зміною
прожиткового мінімуму на дитину
встановлену Законом України від 16
січня 2014 року "Про Державний бюджет
України на 2014 рік". Натомість, як
роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці четвертому п. 17
постанови від 15 травня 2006 року № 3 "Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів" пряма мова:
«Розмір аліментів на одну дитину не
може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2
ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на
увазі, що зміна законодавства в частині
визначення мінімального розміру
аліментів на одну дитину не є підставою
для перегляду постановлених раніше
судових рішень про їх стягнення».

Зважаючи на зазначене, суд не приймає
доводи позивача, щодо збільшення
розміру аліментів із підстав зміни
законодавства в частині визначення
мінімального розміру аліментів на одну
дитину.

Як зазначалося вище, законодавець
також пов'язує можливість ініціювання
питання щодо збільшення аліментів у
зв'язку із значним покращенням
матеріального становища платника
таких аліментів.

Між тим, із довідки від 16 квітня 2014 року
№ 62 виданої Єпископом Вишгородським
Намісником Свято-Михайлівського
Золотоверхого Монастиря вбачається, що
відповідач, як ієромонах являється
насельником Свято-Михайлівського
Золотоверхого чоловічого Монастиря
Київського Патріархату й заробітною
платою не забезпечується (а.с. 50).

Отже жодних доказів, які б указували на
покращення матеріального становище
відповідача в порівнянні із його
матеріальним становищем на момент
встановлення аліментів, позивачем не
доведено й судом не здобуто.

Також посилання позивача про те, що
відповідач має змогу сплачувати
більший розмір аліментів, оскільки він
справно погашає заборгованість за
кредитним договором, суд до уваги не
бере, так як положення ст. 192 Сімейного
кодексу України не передбачають
зазначеної обставини, як підстави для
зміни встановленого розміру аліментів.
Більше того, як зазначає відповідач у
своїх письмових поясненнях, сплата
коштів за кредитним договором
здійснюється його батьками.

Водночас, беручи до уваги, що
відповідач частково погоджується на
збільшення розміру аліментів,
враховуючи, що утримання неповнолітніх
дітей у їх віці потребує від позивача
додаткових зусиль та матеріальних
витрат, зважаючи на те, що визначений у
2011 році розмір аліментів в сумі 200 грн. з
урахуванням зростання цін на споживчі
товари і послуги, інфляцію тощо, не є
достатнім розміром для задоволення
розумних потреб неповнолітніх дітей,
суд приходить до переконання про
можливість зміни встановленого
розміру аліментів до 250 грн. на кожну
дитину.

Таким чином, позовна вимога щодо зміни
розміру аліментів на дітей до
досягнення ними повноліття підлягає до
часткового задоволення.

Визначаючись із позовною вимогою про
стягнення пені за несплату аліментів,
суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 Сімейного
кодексу України при виникненні
заборгованості з вини особи, яка
зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду, одержувач аліментів має
право на стягнення неустойки (пені) у
розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення.

Також, слід зазначити, що оскільки
зобов'язання зі сплати аліментів
носить періодичний характер і повинно
виконуватись щомісяця, суд повинен
з'ясувати розмір несплачених аліментів
по кожному з цих періодичних платежів,
встановити строк, до якого, кожне із цих
зобов'язань мало бути виконано, та з
урахуванням встановленого обчислити
розмір пені, виходячи із суми
несплачених аліментів за кожен місяць
окремо від дня порушення платником
аліментів свого обов'язку щодо їх
сплати до дня ухвалення судом рішення,
підсумувавши розмір нарахованої пені
за кожен із прострочених платежів та
визначивши її загальну суму.

Така ж правова позиція висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 11.09.2013, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України при розгляді справ даної
категорії.

Крім цього, в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25 грудня 2013 року № 6-46296св13
зазначено, що відповідно до ч. 1 ст. 196
Сімейного кодексу України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Разом із тим згідно з ч. 3 ст. 74 Закону
України "Про виконавче провадження"
розмір заборгованості зі сплати
аліментів визначається державним
виконавцем (а не стягувачем, чи
боржником). Лише визначивши розмір
такої заборгованості, можна
обчислювати неустойку».

Натомість, обґрунтовуючи суму пені,
позивач провів власний розрахунок де
зазначив як розмір заборгованості, так
і, обчислену ним самостійно, неустойку
(а.с. 25), проте жодних документів від
державної виконавчої служби на
підтвердження такої заборгованості та
її розміру, суду не представив.

За таких обставин суд позбавлений
можливості з'ясувати чи подавала
позивач заяву про примусове виконання
виконавчого листа, чи було відкрито
виконавче провадження з примусового
виконання рішення суду, чи
направлялася копія постанови про
виконавче провадження боржнику
(відповідачу), чи має місце
заборгованість боржника, яка загальна
сума заборгованості, чи повідомляв
державний виконавець боржника про
наявність такої заборгованості та про
термін її погашення, оскільки саме з
цієї дати слід нараховувати пеню за
кожен день прострочення виплати
заборгованості.

Як уже зазначалося вище, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Разом з тим,
позивач не надав суду жодних
допустимих доказів на обґрунтування
вимог щодо стягнення пені (неустойки)
за несплату аліментів.

За таких обставин зазначена вимога
задоволенню не підлягає у зв'язку із
недоведеністю.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України
до витрат, пов'язаних з розглядом
судової справи, належать витрати на
правову допомогу.

Згідно ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Таким чином, витрати на правову
допомогу можуть бути стягнуті на
користь позивача у розмірі не більшому
ніж визначено вищевказаним Законом.

Натомість позивачем не надано суду
доказів того, скільки годин робочого
часу було витрачено адвокатом ОСОБА_5
на надання правової допомоги, що
унеможливлює визначення розміру
компенсації витрат на таку допомогу, а
отже в задоволенні цієї вимоги
необхідно відмовити.

При постановлені рішення з відповідача
підлягає до стягнення судовий збір в
прибуток держави згідно положень ч. 3
ст.88 ЦПК України в розмірі 243 грн. 60 коп.,
оскільки позивач звільнена від їх
сплати.

На підставі наведеного, керуючись ст. 124
Конституції України, ст. 1, 3, 4, 10, 11, 15, 60,
79, 88, ч. 2 ст. 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

1. Позовні вимоги задовольнити
частково.

Збільшити присуджений рішенням
апеляційного суду Тернопільської
області від 12 квітня 2011 року розмір
аліментів, який підлягає стягненню з
ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання
неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 з 200 (двісті) грн. на 250
(двісті п'ятдесят) грн.. щомісячно на
кожну дитину, починаючи з дня набрання
рішення суду законної сили до
досягнення дітьми повноліття.

2. В задоволені решти позовних вимог
відмовити.

3. Відмовити у стягненні з ОСОБА_2 в
користь ОСОБА_1 витрат на правову
допомогу в сумі 1000 грн.

4. Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в
користь держави в розмірі 243 (двісті
сорок три) грн. 60 коп.

Рішення набуває законної сили після
закінчення строку на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Тернопільської області через
Монастириський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І. М. Галіян