АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И [1]

21 травня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Мазурик
О.Ф.,Росік Т.В.

при секретарі: Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду
м. Києва від 06 березня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Сьома Київська
державна нотаріальна контора про
визнання права власності на частку
майна в порядку спадкування за законом
та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про усунення від права на спадкування,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 06 березня 2014 року первісний
позов задоволено. Визнано за ОСОБА_2
право власності в порядку спадкування
за законом після смерті ОСОБА_3,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, на 16 частину
квартири АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового про задоволення
зустрічного позову про усунення ОСОБА_2
від спадкування. Апелянт зазначає, що
суд формально підійшов до розгляду
справи, знехтувавши принципами
правосуддя, постановив несправедливе
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Вважає, що суд безпідставно не урахував
того , що його брат не надавав ніякої
допомоги їх матері, яка будучи жінкою
похилого віку та тяжко хворою, її
потребувала, що увесь тягар утримання
матері, придбання для неї ліків,
догляду за нею та поховання ліг саме на
нього.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримав з
наведених в ній підстав.

ОСОБА_2 заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, вважав, що спір
судом вирішений правильно.

Представник третьої особи в судове
засідання не з'явився. Зважаючи на
вимоги ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України,
колегія суддів визнала повідомлення
належним, а неявку такою, що не
перешкоджає апеляційному розглядові
справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого по справі рішення в цій
частині, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 73
років померла мати сторін по справі,
ОСОБА_3 (а. с. 10 ).

Заповіту ОСОБА_3 не складала.

Після її смерті залишилось спадкове
майно, що складається з 13 частини
квартири АДРЕСА_1, яка належала
померлій в розмірі 1/4 частки на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 30.10.2006 року, виданого
відділом приватизації житла
Дарницької районної у м. Києві
державної адміністрації та у розмірі
1/12 частини квартири - у порядку
спадкування після померлого чоловіка
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
на спадщину за законом виданого
державним нотаріусом Сьомої Київської
нотаріальної контори Гавриленко  А.М.
23.06.2010 року ( а.с.75,76).

Інша частина зазначеної квартири
належить сторонам по справі - по 1/3
частині кожному.

Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями
першої черги за законом є сторони по
справі, які є рідними братами.

ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини.

ОСОБА_1 зареєстрований та проживав із
своєю матір'ю в одній квартирі та від
спадщини не відмовлявся.

Отже, сторони є такими, що прийняли
спадщину.

Статтею 202 СК України на повнолітніх
дітей покладено обов'язок утримувати
батьків, які є непрацездатними і
потребують матеріальної допомоги.

За правилами ч. 3 ст. 1224 ЦК не мають
право на спадкування за законом
повнолітні діти, а також інші особи, які
ухилялися від виконання обов'язку щодо
утримання спадкодавця, якщо ця
обставина встановлена судом.

Згідно з ч. 5 ст. 1224 ЦК за рішенням суду
особа може бути усунена від права на
спадкування за законом, якщо судом буде
встановлено, що вона ухилялася від
надання допомоги спадкодавцеві, який
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначених норм
закону, вимоги про усунення від права
на спадкування можуть бути задоволені
при встановленні факту ухилення особи
від виконання обов'язку по наданню
спадкодавцеві утримання, якщо він був
непрацездатним і потребував
матеріальної допомоги, або ж ухилення
від надання допомоги спадкодавцеві, що
був у безпорадному стані через похилий
вік, тяжку хворобу або каліцтво.

Безпорадним є такий стан особи, коли
вона безпомічна, неспроможна своїми
силами фізично чи матеріально
самостійно забезпечити умови свого
життя, у зв'язку з чим потребує
стороннього догляду, допомоги та
піклування.

Згідно роз'яснень, наданих у п.6
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
суд при вирішенні справи про усунення
особи від права на спадкування повинен
установити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування в безпорадному стані
через похилий вік, тяжку хворобу або
каліцтво та потребу спадкодавця в
допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги
спадкодавцеві, який потребував
допомоги, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
ухилення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій.

Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою вини.

Отже, для задоволення позовних вимог у
справах про усунення від спадкування
відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має
значення сукупність таких обставин:
перебування спадкодавця в
безпорадному стані; потреба
спадкодавця в допомозі саме цієї особи;
ухилення особи від надання
спадкодавцеві допомоги при можливості
її надання.

Встановлено, що ОСОБА_3 на час смерті у
зв'язку із своїм віком була
непрацездатною, отримувала пенсію та
перенесла тяжке захворювання.

З врахуванням вищенаведеного,
обов'язок утримувати спадкодавця міг
виникнути у ОСОБА_2 при умові, що його
мати потребувала безпосередньо його
фізичної та матеріальної допомоги.

Проте, доказів тому, що розмір
отримуваної пенсії спадкодавця був
меншим прожиткового мінімуму або ж не
забезпечував можливість задоволення
її розумних потреб, не подано.

Відомості, які б свідчили, що при житті
ОСОБА_3 зверталася з вимогами до
відповідача про стягнення коштів на
своє утримання і такі кошти на її
користь були стягнуті, а останній
ухилявся від виконання цього обов'язку,
відсутні, на ці обставини позивач не
посилався, доказів на їх підтвердження
не подавав.

Відсутній й медичний висновок про те,
що ОСОБА_3 потребувала стороннього
догляду та допомоги.

Та обставина, що ОСОБА_1, проживаючи
разом із спадкодавцем та будучи її
сином надавав їй необхідну допомогу,
не може бути беззаперечною підставою
для усунення від спадкування його
брата, який проживав окремо від них. При
наявності матеріальних претензій щодо
відшкодування витрат на лікування і
поховання спадкодавця, а також витрат
на утримання спільної власності,
ОСОБА_1 не позбавлений можливості
звернутися до ОСОБА_2 з відповідними
вимогами.

Посилання в апеляційній скарзі на
неправильну оцінку доказів
безпідставні.

ОСОБА_1 не подано доказів на
підтвердження обставин, що мають
правове значення при вирішенні спору і
наявність яких може тягти за собою
задоволення заявлених вимог.

Покази свідків, про яких він зазначає,
носять загальний, не конкретний
характер, і не підтверджують ухилення
відповідача від надання померлій
утримання та допомоги.

Виходячи з наявних у матеріалах справи
та досліджених судом першої інстанції
письмових доказів суд апеляційної
інстанції вважає, що висновки суду
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Всі висновки суду першої інстанції
щодо пред'явлених у рамках даної справи
позовних вимог повно та послідовно
викладені у мотивувальній частині
оскаржуваного рішення .

Обставин, які б давали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга не містить.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 06 березня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий :

Судді :

Справа № 753/19848/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/
5579/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Лужецька О.Р.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Прокопчук Н.О.