АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4329/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1339/14
Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В.
Доповідач Бондаревська С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді: Бондаревської С.М.

суддів: Дорош А.І., Триголова В.М.

при секретарі Коваль А.А.

за участю адвоката ОСОБА_1

позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Київського районного
суду м. Полтави від 17 березня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання заповіту недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
визнання заповіту недійсним.

В позовній заяві посилався на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла його мати -
ОСОБА_5. У лютому 2013 року йому від
відповідачки стало відомо, що
27 серпня 2007 року його мати залишила
заповіт, згідно з яким заповіла належне
їй майно, до складу якого входить
квартира АДРЕСА_1 - відповідачці, яка є
її онукою та донькою померлої
ІНФОРМАЦІЯ_5 року його сестри та доньки
заповідача - ОСОБА_6, котра останні роки
проживала в м. Москві.

Вважає, що має підстави вимагати
визнання даного заповіту недійсним,
оскільки останні роки свого життя його
мати, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, тяжко
хворіла, в тому числі і на ряд хронічних
хвороб, серед яких: хронічний
пієлонефріт, гіпертонічна хвороба ІІ
ступеня; орієнтовно з 2002 року мала
хворобу Паркінсона. Приблизно в 2005 році
мати впала в своїй квартирі та
вдарилась головою об батарею
центрального опалення, в результаті
чого отримала закриту черепно-мозкову
травму та струс мозку. Після
перенесеної травми у матері почала
різко погіршуватись пам»ять, вона
забувала куди поклала ті чи інші речі,
могла плутати імена людей, яких перед
собою бачила.

В ІНФОРМАЦІЯ_5 року від онкологічного
захворювання в м. Москві померла його
сестра та мати відповідачки - ОСОБА_6.
Звістка приголомшила матір настільки,
що вона навіть не змогла поїхати на
похорони доньки. Після смерті його
сестри, психічний стан матері істотно
погіршився, вона стала дратівливою,
плаксивою, стала плутатись в поточних
датах та порах року, інколи просила
зателефонувати сестрі, що вже померла
та не вірила, що сестра вже померла;
кілька разів забувала виключати газ на
кухні під час приготування їжі та лише
випадково ці випадки не закінчились
трагічно.

Окрім того вказував, що останні роки
життя за матір»ю доглядали він та члени
його сім»ї. Особливо з 2005 року, після
отримання струсу мозку, мати не могла
виконувати більшості хатньої роботи:
вони готували матері їжу, садили та
збирали город, прибирали квартиру -
щотижня 2-3 рази він відвідував матір. З
2010 року, коли її стан істотно
погіршився, він вже бував у неї щодня,
купував ліки, возив її до лікарів, робив
хатню роботу, яку вона не могла
виконувати.

Свої вимоги позивач також мотивував
тим, що після перенесеної травми голови
здоров»я матері істотно погіршилось,
вона постійно перебувала під наглядом
невролога та приймала сильнодіючі
ліки, які могли впливати на її
психічний стан. Крім того, вже з 2006 року
в її поведінці мали місце різноманітні
психічні девіації, а після смерті
сестри в ІНФОРМАЦІЯ_5 року
психологічний стан матері різко та
істотно погіршився. Вважає, що
зазначений заповіт 27 серпня 2007 року
було посвідчено матір»ю в стані, коли
вона не повністю усвідомлювала свої
дії та їх наслідки, що є підставою для
визнання його недійсним.

Зважаючи на наведене, ОСОБА_2 просив суд
визнати недійсним заповіт, зроблений
ОСОБА_5, посвідчений 27 серпня 2007 року
державним нотаріусом Другої
Полтавської державної нотаріальної
контори та зареєстрований в реєстрі за
№2-2425.

Ухвалою Київського районного суду м.
Полтави від 18 липня 2013 року до участі
у справі в якості третьої особи,
яка не заявляє самостійних вимог,
залучено Другу Полтавську державну
нотаріальну контору.

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про визнання заповіту недійсним -
відмовлено за безпідставністю.

Не погодившись з вказаним рішенням
місцевого суду, представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному
порядку.

В апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
процесального закону, які, на думку
апелянта, призвели до істотної
неповноти у встановленні фактичних
обставин справи, просив скасувати
оскаржуване ним судове рішення, яке
вважає несправедливим та незаконним і
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення
рішення без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення
з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, підтверджується наявними
у справі доказами, що 27 серпня 2007 року
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на випадок своєї
смерті зробила таке розпорядження: все
належне їй майно, де б воно не було та з
чого б воно не складалося, на яке вона
матиме право по закону, в тому числі
належну їй на праві приватної
власності квартиру АДРЕСА_1, заповіла
повністю онуці - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3
/а.с. 41/.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 - померла
/а.с. 6/. Після її смерті відкрилась
спадщина на квартиру АДРЕСА_1,
яка згідно заповіту від 27 серпня 2007
року належить ОСОБА_4.

Правильно також судом встановлено, що
позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із
заповітом своєї матері - ОСОБА_5 від 27
серпня 2007 року, звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
заповіту недійсним, вказуючи, що у
матері після перенесеної травми голови
істотно погіршився стан здоров»я, вона
постійно перебувала під наглядом
невролога та приймала сильнодіючі
ліки, які могли впливати на її
психічний стан. Крім того, з 2006 року у
поведінці матері мали місце
різноманітні психічні девіаціі. З цих
підстав, а також у зв»язку з
нервовим потрясінням, яке заповідач
перенесла у ІНФОРМАЦІЯ_5 року через
смерть своєї доньки, позивач вважає,
що ОСОБА_5 на час складання заповіту
страждала психічним розладом, що
позбавляло її можливості
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

За змістом ст. 1233 ЦК України заповітом
є особисте розпорядження фізичної
особи на випадок своєї смерті.

Нормами ч. 2 ст. 1257 ЦК України визначено,
що за позовом заінтересованої особи
суд визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Згідно роз»яснень, наведених в абзаці 2
пункту 18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику у
справах про спадкування» від 30 травня
2008 року №7 за позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо він був складений особою під
впливом фізичного або психічного
насильства, або особою, яка через
стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними. Для встановлення
психічного стану заповідача в момент
складання заповіту, який давав би
підставу припустити, що особа не
розуміла значення своїх дій і (або) не
могла керувати ними на момент
складання заповіту, суд призначає
посмертну судово-психіатричну
експертизу.

Як вбачається з матеріалів справи,
ухвалою Київського районного суду м.
Полтави від 28 жовтня 2013 року у
даній справі за клопотанням
представника позивача ОСОБА_2 -
адвоката ОСОБА_1 була призначена
посмертна судово-психіатрична
експертиза, проведення якої доручено
експертам Полтавської обласної
клінічної психіатричної лікарні ім.
О.Ф.Мальцева.

За висновком Акту №702 від 30 грудня 2013
року посмертної судово-психіатричної
експертизи ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
момент складання заповіту 27 серпня 2007
року, виявляла ознаки психічного
розладу у вигляді розладів особистості
та поведінки органічного походження
(дисциркуляторна енцефалопатія
внаслідок церебрального атеросклерозу
та артеріальної гіпертензії).
Вищевказаний психічний розлад не
позбавляв ОСОБА_5 здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними на момент складання
заповіту, а істотно впливав на таку
здатність /а.с.125-139/.

Окрім того, допитані в судовому
засіданні в ході судового розгляду
даної справи свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15 не навели конкретних фактів,
які свідчили б про наявність у ОСОБА_5
психічних розладів.

За встановлених обставин, з
урахуванням зібраних у справі доказів,
в тому числі вищенаведеного висновку
посмертної судово-психіатричної
експертизи, місцевий суд дійшов
правомірного висновку про
доведеність того факту, що
волевиявлення заповідача ОСОБА_5 було
вільним і відповідало її волі.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду та вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків місцевого
суду, як і не підтверджують належними
доказами їх неправомірність, виходячи
з наступного.

Так, за змістом ч. ч. 2 та 3 ст. 203 ЦК
України, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п»ятою та шостою статті
203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 225
ЦК України правочин, який дієздатна
фізична особа вчинила у момент, коли
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та (або) не могла керувати ними, може
бути визнаний судом недійсним за
позовом цієї особи, а в разі її смерті -
за позовом інших осіб, чиї цивільні
права або інтереси порушені.

Згідно пункту 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року №9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
правила статті 225 ЦК України
поширюються на ті випадки, коли фізичну
особу не визнано недієздатною, однак у
момент вчинення правочину особа
перебувала в такому стані, коли вона не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та (або) не могла керувати ними
(тимчасовий психічний розлад, нервове
потрясіння тощо). Для визначення
наявності такого стану на момент
укладення правочину суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України зобов'язаний
призначити судово-психіатричну
експертизу за клопотанням хоча б
однієї зі сторін. Справи про визнання
правочину недійсним із цих підстав
вирішуються з урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212
ЦПКУкраїни. При розгляді справ за
позовами про визнання недійсними
заповітів на підставі статті 225,
частини другої статті 1257 ЦК України суд
відповідно до ст. 145 ЦПК України за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

У висловлених Верховним Судом України
правових позиціях у Постанові
Верховного Суду України від 29 лютого 2012
року, прийнятій у справі №6-9цс12, які за
змістом ст. 360-7 ЦПК України є
обов»язковими для всіх судів
України, зазначено про те, що суди
першої інстанції мають враховувати,
що хоча висновок експертизи є лише
одним із доказів у справі і йому слід
давати належну оцінку в сукупності з
іншими доказами (стаття 212 ЦПК України),
будь-які зовнішні обставини (показання
свідків про поведінку особи тощо) мають
лише побічне значення для встановлення
того, чи була здатна особа в конкретний
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними.

При цьому суди мають звертати увагу на
наявність у проведеній у справі
судово-психіатричній експертизі
висновку про абсолютну неспроможність
учасника правочину /спадкодавця/ в
момент складання ним заповіту
/договору дарування, тощо…/ розуміти
значення своїх дій та керувати ними,
оскільки ствердження експерта, що
існуючі в той час порушення його
психічної діяльності істотно впливали
на його здатність усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними,
саме по собі не є підставою для
визнання складеного в такому стані
заповіту недійсним з підстав,
передбачених частиною першою статті 225
ЦК України.

Підставою для визнання правочину
недійсним згідно ст. 225 ЦК України може
бути лише абсолютна неспроможність
особи в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними, тому в основу рішення
суду про недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях.

Таким чином, з урахуванням
встановлених обставин, наявних у
справі доказів, висновку посмертної
судово-психіатричної експертизи,
проведеної судово-психіатричною
експертною комісією Полтавської
обласної клінічної психіатричної
лікарні ім. О.Ф. Мальцева, згідно якого
ОСОБА_5, на момент складання заповіту
виявляла ознаки психічного розладу,
який не позбавляв останню здатності
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, а істотно впливав на
таку здатність, - місцевий суд,
відповідно до вищенаведених вимог
закону, дійшов правильного висновку,
про відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та
визнання заповіту, складеного 27 серпня
2007 року ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 -
недійсним з підстав неможливості
заповідача усвідомлювати значення
своїх дій, їх наслідки та керувати
ними.

Посилання в апеляційній скарзі на
Висновок спеціаліста лікаря
судово-психіатричного експерта від 28
лютого 2014 року, як на підставу для
призначення у справі повторної
судово-психіатричної експертизи та
скасування оскаржуваного стороною
позивача судового рішення, колегія
суддів не визнає переконливим,
оскільки місцевий суд при ухваленні
рішення дав відповідну оцінку
зазначеному доказу та навів мотиви, за
яких не визнав його належним та
допустимим в світлі вимог ст. ст. 58, 59
ЦПК України.

Рішення суду першої інстанції ухвалено
з додержанням вимог матеріального та
процесуального права, тому підстав
для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 17 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: