У х в а л а

іменем україни

2 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Лесько А.О., Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - виконавчий комітет
Жовтневої районної у місті ради
Кривого Рогу, про визначення місця
проживання дитини та стягнення
аліментів на дитину за касаційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 5
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 26
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з указаним позовом, в якому
просила визначити місце проживання
дитини ОСОБА_4, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1, з нею та стягнути з
відповідача аліменти на утримання сина
у розмірі ј від усіх видів заробітку,
але не менше 30% прожиткового мінімуму
на дитину відповідного віку.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_2, від якого вони мають
дитину - ОСОБА_4, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1. Згоди щодо утримання сина
між ними не досягнуто. Відповідач та
його батьки перешкоджають їй у
спілкуванні з дитиною. Вважає, що син
повинен проживати з нею у квартирі, що
належить її батькам. На час звернення
до суду вона одружена з ОСОБА_5, від
шлюбу мають сина ОСОБА_6, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 5 вересня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 26
листопада 2013 року, у задоволенні позову
ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить судові
рішення скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та ухвали апеляційної
інстанції в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що за час окремого проживання
дитина росте нормально та виховується
батьком належним чином, а тому,
враховуючи особисту прихильність
дитини до батька, в інтересах ОСОБА_4
залишити його проживати з батьком.

Проте, погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Судові рішення зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 4
березня 2006 року по 24 січня 2011 року та є
батьками ОСОБА_4, який народився
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 8 червня 2012 року
було укладено шлюб, від якого
ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_6

З 15 серпня 2012 року по даний час
малолітній ОСОБА_4 проживає разом з
батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання дитини суд бере до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов᾽?язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не
можуть передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2
ст. 161 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір᾽?ю.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 1998
року № 16 «Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім᾽?ю
України» роз'яснено, що суди, вирішуючи
спори між батьками, які проживають
окремо (в тому числі в одній квартирі),
про те, з ким із них і хто саме з дітей
залишається, мають виходити із
рівності прав та обов᾽?язків батька й
матері щодо своїх дітей, повинні
постановити рішення, яке відповідало б
інтересам дітей. При цьому суд
враховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Суд першої інстанції зазначені
роз'яснення не врахував, норми закону
до уваги не взяв та ухвалив рішення
лише з урахуванням того, що вбачається
особиста прихильність хлопчика до
батька та дитина висловила своє
бажання проживати лише з батьком. Крім
того зазначив, що у дитини відсутній
контакт з матір'ю, а саме відношення
матері до хлопчика викликає у нього
образу.

Апеляційний суд, залишаючи рішення
суду першої інстанції без змін,
погодився з висновком суду першої
інстанції про те, що на час ухвалення
рішення в інтересах дитини залишити її
проживати з батьком.

Таким чином, суди попередніх інстанцій,
ухвалюючи рішення, не встановили
виключні обставини, які б давали
підстави дійти висновку про можливість
розлучення дитини з матір᾽?ю, чим
порушили принцип 6 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року.

Оскільки судами, у порушення вимог ст.
ст. 212-214 ЦПК України, не враховані норми
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановлені
та не перевірені обставини, які мають
значення для правильного вирішення
справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 5 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 26 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська

В.А. Черненко