АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/936/14
Справа № 629/343/13-ц
Головуючий І-ої інстанції: Жмуд Н.М.
Доповідач: Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 серпня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Харкові цивільну
справу за апеляційною ОСОБА_1 на
рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Комунального закладу охорони здоров'я
«Лозівська центральна районна
лікарня» про визнання періоду часу
вимушеним прогулом, визнання
бездіяльності незаконною, визнання дій
незаконними, скасування наказів,
поновлення на роботі, зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення моральної
щкоди,

встановила:

22 січня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом до Комунального
закладу охорони здоров'я «Лозівська
центральна районна лікарня» (далі КЗОЗ
«ЛЦРЛ»).

В ході судового розгляду ОСОБА_1
неодноразово уточнювала позовні
вимоги і в остаточній редакції просила:

- визнати період з 06 серпня 2012 року до
моменту набрання рішенням суду
законної сили вимушеним прогулом з
нарахуванням середнього заробітку, в
зв'язку з не проведенням роботодавцем
КЗОЗ «ЛЦРЛ» реабілітаційних заходів по
навчанню та працевлаштуванню, згідно
індивідуальної програми реабілітації
інваліда №623 від 04 липня 2012 року;

- визнати незаконною бездіяльність
головного лікаря КЗОЗ «ЛЦРЛ» щодо не
проведення навчання та
працевлаштування у відповідності до її
індивідуальної програми реабілітації
інваліда;

- визнати незаконними дії головного
лікаря КЗОЗ «ЛЦРЛ» щодо пропозиції
роботи лікаря-статистика, яка не
визначена МСЕК як доступна їй за станом
здоров'я її індивідуальної програмою
реабілітації інваліда №623 від 04 липня
2012 року;

- скасувати накази №240 від 06 серпня 2012
року, № 88 від 12 жовтня 2012 року, № 91 від 22
жовтня 2012 року, № 92 від 22 жовтня 2012 року,
№ 94 від 02 жовтня 2012 року, № 95 від 02
листопада 2012 року, № 96 від 07 листопада
2012 року, № 98 від 06 листопада 2012 року, №
102 від 03 грудня 2012 року, № 103 від 03 грудня
2012 року, № 104 від 04 грудня 2012 року, № 105
від 04 грудня 2012 року; №1 від 02 січня 2013
року; №7 від 21 січня 2013 року;

- поновити її на посаді
лікаря-стоматолога-терапевта КЗОЗ
«ЛЦРЛ»;

- зобов'язати КЗОЗ «ЛЦРЛ» провести їй
навчання та працевлаштування у
відповідності до її індивідуальної
програми реабілітації інваліда №623 від
04 липня 2012 року;

- стягнути з КЗОЗ «ЛЦРЛ» моральну
шкоду за пропозицію роботи, яка не
відповідає стану її здоров'я в розмірі 2
000 грн.;

- зобов'язати КЗОЗ «ЛЦРЛ» відшкодувати
їй моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. за
повторне незаконне звільнення (т.2
а.с.48-52).

Посилалась на те, що з 05 серпня 1996 року
працювала лікарем - стоматологом -
терапевтом в КЗОЗ Лозівська ЦРЛ. 05
травня 2010 року ЛЦРЛ отримала
повідомлення про професійні
захворювання форми П-3, та про те, що до
професії стоматолога вона непридатна.
03 серпня 2011 року їй було встановлено
професійну втрату працездатності, а
також інвалідність по професійному
захворюванню.

Наказом від 19 жовтня 2011 року № 293 вона
була звільнена з займаної посади за п.2
ст. 40 КЗпП України з 08 листопада 2010 року.
Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 квітня 2012
року була поновлена на попередній
посаді лікаря-стоматолога-терапевта
КЗОЗ «ЛЦЛР». Наказом від 11 травня 2012
року №178 вона була поновлена на роботі.
Після цього перебувала в щорічних
відпустках згідно наказів №45 від 22
травня 2012 року, №47 від 05 червня 2012 року,
№55 від 20 червня 2012 року.

04 липня 2012 року їй була встановлена 3-я
група інвалідності з професійних
захворювань та 50% ступеня втрати
професійної працездатності на період
до 01 липня 2014 року. До довідки МСЕК
надавалася індивідуальна програма
реабілітації інвадіда №623 від 04 липня
2012 року, відповідно до якої їй за станом
здоров'я доступні професії лікаря ЛФК
та лікаря реабілітолога. Ця програма
нею доведена до відома відповідача.

Виконуючи рішення Лозівського
міськрайонного суду від 24 липня 2012
року, в.о. головного лікаря ЛЦРЛ
скасував зазначені вище накази про
поновлення на роботі та про відпустки
№№198,196,45,47,55 та видав наказ №239 від 06
серпня 2012 року, яким вона була знов
поновлена на роботі з 08 листопада 2010
року. Після чого перебувала у
відпустках на підставі оскаржуваних
нею наказів. Вважає час свого
перебування у відпустках вимушеним
прогулом, оскільки роботодавець не
вчинив дій по її працевлаштуванню та
навчанню, відповідно до
реабілітаційної програми та
запропонував їй посаду
лікаря-статистика, яка не визначена
доступною за станом здоров'я у програмі
реабілітації інваліда.

Крім того, вважає незаконною
бездіяльність відповідача щодо не
проведення її навчання та
працевлаштування у відповідності до її
індивідуальної програми реабілітації
інваліда, незаконними та такими, що
завдали моральної шкоди дії
відповідача, пов'язані з пропозицією
роботи лікаря-статистика, незаконним
та таким, що завдало моральної шкоди,
повторне звільнення.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року та додатковим рішенням цього ж
суду від 06 лютого 2014 року в позові
ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу. Посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

До суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 27
березня,10 квітня, 22 травня, 05 червня,17
червня, 03 липня, 08 серпня 2014 року не
з'явилась. У відповідності до ч.2 ст.305
ЦПК України, судова колегія розглянула
справу у відсутність належним чином
повідомленої сторони (Т.2 а.с.323,328).

Відповідач в особі головного лікаря
КЗОЗ «ЛЦРЛ» Жовтого І.Ю. в судовому
засіданні проти задоволення
апеляціної скарги заперечував, надав
письмові заперечння на скаргу (т.2
а.с.235-243).

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК
України, судова колегія вважає за
необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині визнання періоду з 06 серпня 2012
року вимушеним прогулом, визнання
незаконною бездіяльності та дій
відповідача в особі головного лікаря
КЗОЗ «ЛЦРЛ», скасування наказів, суд
першої інстанції в мотивувальній
частині свого рішення зазначив
обставини, які встановлено судом, проте
не зробив висновків щодо
обгрунтованості чи необгрунтованості
кожної із заявлених вимог, не вирішив
питання про застосування положень ст.233
КЗпП України до позовної вимоги про
скасування наказу №240 від 06 серпня 2012
року.

Натомість, при розгляді позовних вимог
про поновлення на роботі та стягнення
моральної шкоди, суд першої інстанції у
своєму рішенні не зазначив всі
обставини справи права і обов'язки
сторін, не зробив висновку про те, чи
відповідало звільнення ОСОБА_1 вимогам
трудового законодавства, а лише
зазначив про відмову у позові за
пропуском строку звернення до суду.

Тоді як відповідно до роз'яснень, що
містяться у п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
пропуску місячного і тримісячного
строку у позові може бути відмовлено за
безпідставністю вимог, а тому суд
повинен з'ясувати не лише причини
пропуску строку, а всі обставини справи
права і обов'язки сторін.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції не можна визнати законним і
обгрунтованим, воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України. Оскільки додаткове рішення
від 06 лютого 2014 року є похідним, воно
також підлягає скасуванню.

Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_1 у 1996 році закінчила Харківський
державний медичний університет за
спеціальністю «Стоматологія» та з 05
серпня 1996 року працювала лікарем
стоматологом-терапевтом в КЗОЗ «ЛЦРЛ».
У травні 2010 року КЗОЗ «ЛЦРЛ» отримала
повідомлення про професійні
захворювання форми П-3 від
науково-дослідного інституту гігієни
праці та професійних захворювань
Харківського національного медичного
університету про те, що у ОСОБА_1
виявлена індивідуальна
непереносимість до конкретно
невизначених лікарських препаратів,
дезинфікуючих засобів та латексу, а
тому остання до професії
лікаря-стоматолога непридатна.

03 серпня 2011 року позивачці була
встановлна 3-я група інвалідності з
професійних захворювань та 50% ступінь
втрати професійної працездатності на
період з 01 липня 2012 року. 04 липня 2012 року
Комунальний заклад охорони здоров'я
«Обласний центр медико-соціальної
експертизи» надав ОСОБА_1
індивідуальну програму реабілітації
інваліда №623, де зазначені види
професій і спеціальності, доступні
інваліду за станом здоров'я -
лікар-реабілітолог та лікар ЛФК.

Наказом головного лікаря від 19 жовтня
2011 року позивачка була звільнена з
займаної посади за п.2 ст.40 КЗпП України.
Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 25 квітня 2012
року ОСОБА_1 поновлена на посаді
лікаря-стоматолога-терапевта (т.2
а.с.112-115). На виконання зазначеного
судового рішення, головним лікарем
було винесно накази №178, №196 від 11
травня 2012 року та 05 червня 2012 року
відповідно, про поновлення на
попередній посаді з виплатою
середнього заробітку за вимушений
прогул за період з 08 листопада 2010 року
по 24 січня 2012 року. Крім того, було
винесено накази про відпустки №45 від 22
травня 2012 року, №347 від 05 червня 2012 року,
№55 від 20 червня 2012 року.

Рішенням Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 24 липня 2012
року, ухваленим за позовом ОСОБА_1, було
зобов'язано головного лікаря КЗОЗ
«ЛЦРЛ» скасувати накази: № 178 від 11
травня 2012 року, № 196 від 05 червня 2012
року, № 45 від 22 травня 2012 року, № 47 від 05
червня 2012 року, № 55 від 20 червня 2012 року;
визнано період з 11 травня 2012 року по
момент набрання законної сили рішення
суду вимушеним прогулом з нарахуванням
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу. Зобов'язано
головного лікаря КЗОЗ «ЛЦРЛ» видати
новий наказ про поновлення ОСОБА_1 на
посаді лікаря стоматолога-терапевта з
08 листопада 2010 року та внести
відповідні записи до трудової книжки з
зазначенням правильного формулювання
причини виправлення записів в трудовій
книжці (т.2 а.с.329-331).

На виконання цього рішення 06 серпня 2012
року в.о.головного лікаря КЗОЗ «ЛЗРЛ»
було видано новий наказ №239 про
поновлення ОСОБА_1 на посаді
лікаря-стоматолога-терапевта з 08
листопада 2010 року. Цим же наказом
скасовано накази: № 178 від 11 травня 2012
року, № 196 від 05 червня 2012 року, № 45 від 22
травня 2012 року, № 47 від 05 червня 2012 року,
№ 55 від 20 червня 2012 року. Крім того, 06
серпня 2012 року в.о. головного лікаря
було видано наказ №240, яким перенесено
тарифні відпустки
лікарю-стоматологу-терапевту ОСОБА_1 з
06 серпня 2012 року на 31 календарний день
за період з 05 серпня 2010 року по 05 серпня
2011 року, на 33 календарні дні за період з
05 серпня 2011 року по 05 серпня 2012 року з
виплатою матеріальної допомоги на
оздоровлення та подовжено тарифну
відпустку на кількість днів
лікарняного листка, до роботи
приступити 23 жовтня 2012 року (т.2 а.с.299)

На підставі заяви ОСОБА_1 від 02 жовтня
2012 року їй були надані відпустки:

- Наказом № 88 від 12 жовтня 2012 року -
основна відпустка за період роботи з 05
серпня 2012 року по 04 серпня 2013 року з 23
жовтня 2012 року по 05 листопада 2012 року;

- Наказами № 91 та №92 від 22 жовтня
2012 року - як інваліду 3-ї групи без
збереження заробітної плати з 06 по 10
листопада 2012 року, та з 12 по 17 листопада
2012 року (т.2 а.с.300-304).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 29 жовтня
2012 року їй були надані відпустки:

- Наказами № 94 та №95 від 02
листопада 2012 року - як інваліду 3-ї
групи без збереження заробітної плати
з 19 по 24 листопада 2012 року та з 26 по 28
листопада 2012 року;

- Наказом № 96 від 07 листопада 2012
року - щорічна основна відпустка за
період з 05 серпня 2012 року по 04 серпня 2013
року з 29 по 30 листопада 2012 року;

- Наказом № 98 від 06 листопада 2012
року - додаткова оплачувана відпустка
як одинокій матері з 01 по 10 грудня 2012
року (т.2 а.с.305-311).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 20
листопада 2012 року їй надано відпустки:

- Наказами № 102, №103 від 03 грудня 2012
року - як інваліду третьої групи без
збереження заробітної плати з 11 по 15
грудня 2012 року та з 17 по 21 грудня 2012
року;

- Наказом № 104 від 04 грудня 2012 року -
щорічна основна відпустка за період
роботи з 05 серпня 2012 року по 04 серпня 2013
року на одние день - 22 грудня 2012 року;

- Наказом № 105 від 04 грудня 2012 року
як одинокій матері з 24 грудня 2012 року по
03 січня 2013 року. (т.2 а.с.312-316).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 10 грудня
2012 року Наказом №1 від 02 січня 2013 року
їй надана щорічна основна відпустка за
період з 05 серпня 2012 року по 04 серпня 2013
року з 04 по 05 січня 2013 року (т.2 а.с.317-318).

04 січня 2013 року з метою вирішення
питання подальшого працевлаштування
відповідачем на адресу ОСОБА_1 були
направлені рекомендованим листом з
повідомленням та телеграмою
пропозиція з'явитися до відділу кадрів.
Проте, починаючи з 08 січня 2013 року
позивачка до КЗОЗ «ЛЦРЛ» не з'являлась,
будь-яких документів про поважність
причин неявки не надала.

17 січня 2013 року профспілковий комітет
Лозівської ЦРЛ на підставі подання
головного лікаря дав згоду на
розірвання трудового договору,
укладеного 05 серпня 1996 року з ОСОБА_1 у
зв'язку з невідповідністю працівника
займаній посаді внаслідок стану
здоров'я, на підставі п.2 ст.40 КЗпП
України (т.2 а.с.263-275).

Наказом №7 головного лікаря від 21 січня
2013 року ОСОБА_1 була звільнена з посади
лікаря-стоматолога-терапевта з 21 січня
2013 року в зв'язку з виявленою
невідповідністю займаній посаді
внаслідок стану здоров'я, який
перешкоджає продовженню данної роботи
згідно п.2 ст.40 КЗпП України з виплатою
вихідної матеріальної допомоги та
компенсації за невикористану
додаткову відпустку (т.2 а.с.276).

21 січня 2013 року відповідач
рекомендованим листом (вих.88) направив
ОСОБА_1 повідомлення про необхідність
прибути до відділу кадрів відповідача
за трудовою книжкою. Того ж дня
працівниками відповідача був
здійснений виїзд за місцем проживання
позивачки для вручення їй трудової
книжки. У зв'язку з тим, що позивачка не
з'являлась за отриманням трудової
книжки, повторні виїзди до її
помешкання були здійснені 29 січня 2013
року, 01,07,15,20,25 лютого 2013 року, 01,11,22,29
березня 2013 року, про що складались акти.

Крім того, 25 січня 2013 року відповідачем
було надруковано повідомлення в
громадсько-інформаційному часописі
«Голос Лозівщини» про запрошення
ОСОБА_1 до відділу кадрів для отримання
трудової книжки.

19 березня 2013 року на адресу ОСОБА_1
відповідач повторно направив
рекомендованим листом (вих.336)
повідомлення про необхідність прибути
до відділу кадрів.

Зазначені обставини підтверджуються
наданими відповідачем письмовими
доказами, які позивачкою не
спростовані (т.2 а.с.8-11,14-39).

ОСОБА_1 просить суд визнати період з 06
серпня 2012 року вимушеним прогулом, в
зв'язку з не проведенням роботодавцем
КЗОЗ «ЛЦРЛ» реабілітаційних заходів по
навчанню та працевлаштуванню та
визнання даної бездіяльності
незаконною.

Правові підстави для задоволення цих
позовних вимог відсутні.

За змістом закону (ст.ст.235,236 КЗпП
України), вимушений прогул - час,
протягом якого працівник з вини
власника або уповноваженого ним органу
був позбавлений змоги працювати.
Вимушений прогул працівника має місце
при незаконній відмові у прийнятті
його на роботу або при несвоєчасному
укладенні трудового договору,
незаконному відстороненні від роботи,
незаконному звільненні або
незаконному переведенні на іншу
роботу, затримці видачі трудової
книжки, неправильному формулюванні в
трудовій книжці причини звільнення,
якщо воно перешкоджало його
працевлаштуванню.

Як було встановлено судом, на виконання
рішення Лозівського міськрайонного
суду від 24 липня 2012 року, 06 серпня 2012
року в.о.головного лікаря КЗОЗ «ЛЗРЛ»
було видано наказ №239 про поновлення
ОСОБА_1 на посаді
лікаря-стоматолога-терапевта з 08
листопада 2010 року, та відповідно до
наказу в.о. головного лікаря №240 від 06
серпня 2012 року перенесено тарифні
відпустки
лікарю-стоматологу-терапевту ОСОБА_1
терміном до 23 жовтня 2012 року. За період
з 23 жовтня 2012 року і до звільнення
ОСОБА_1 перебувала у відпустках згідно
поданих нею заяв, та за зазначний
період отримала грошові кошти, розмір
яких нею не оспорюється.

Будь-які докази того, що з 06 серпня 2012
року ОСОБА_1 не працювала з вини
роботодавця, в матеріалах справи
відсутні.

Не можна визнати обгрунтованими і
позовні вимоги стосовно визнання
незаконною бездіяльності відповідача,
в особі головного лікаря КЗОЗ «ЛЦРЛ»,
щодо не проведення навчання та
працевлаштування у відповідності до
індивідуальної програми реабілітації
ОСОБА_1, як інваліда 3-ї групи та
визнання незаконними дій щодо
пропозиції роботи лікаря-статистика,
яка не визначена МСЕК як доступна їй за
станом здоров'я, а відповідно і позовні
вимоги про стягнення моральної шкоди
за ції дії в розмірі 2 000 грн..

За змістом ст.172 КЗпП України, у
випадках, передбачених законодавством,
на власника або уповноважений ним
орган покладається обов'язок
організувати навчання,
перекваліфікацію і працевлаштування
інвалідів відповідно до медичних
рекомендацій, встановити на їх
прохання неповний робочий день або
неповний робочий тиждень та створити
пільгові умови праці.

Матеріалами справи встановлено, що 04
липня 2012 року Комунальний заклад
охорони здоров'я «Обласний центр
медико-соціальної експертизи» надав
ОСОБА_1 індивідуальну програму
реабілітації інваліда №623, де
зазначені види професій і
спеціальності, доступні інваліду за
станом здоров'я - лікар-реабілітолог та
лікар ЛФК (т.1 а.с.13-17).

Відповідно Наказу МОЗ України від 25
грудня 1992 року №195 № «Про затвердження
переліку вищих і середніх спеціальних
навчальних закладів, підготовка і
отримання звання в яких дають право
займатися медичною і фармацевтичною
діяльністю» та Наказу МОЗ №117 від 29
березня 2002 року «Довідник
кваліфікаційних характеристик
професій працівників. Випуск 78
«Охорона здоров'я», ОСОБА_1, яка має вищу
освіту за спеціальністю
«Стоматологія», не може обіймати
посаду лікаря з лікувальної
фізкультури (ЛФК), оскільки не має
спеціальної освіти. Що ж стосується
посади лікаря-реабілітолога, то така
Довідником кваліфікаційних
характеристик не передбачена.

У липні 2012 року відповідачем було
запропоновано ОСОБА_1 надати документи
для вступу до медичного університету
для отримання спеціалізації лікаря ЛФК
і гарантовано оплату навчання, однак
позивачка від отримання повідомлення
відмовилась, про що було складено акт.
Посилання ОСОБА_1 на те, що вона була
поновлена на роботі лише 06 серпня 2012
року, а відтак відповідач не мав
повноважень пропонувати їй навчання у
липні 2012 року, не заслуговують на увагу,
оскільки накази про її поновлення на
попередній посаді №178, №196 вперше були
видані 11 травня 2012 року та 05 червня 2012
року відповідно, а скасовані ці накази
були лише 06 серпня 2012 року.

З метою вирішення питання подальшого
працевлаштування ОСОБА_1 головний
лікар КЗОЗ «ЛЦРЛ» 25 вересня 2012 року
звернувся з листом до голови обласної
медико-соціальної комісії №1) з
проханням надати роз'яснення стосовно
виданої комісією індивідуальної
програми реабілітації інваліда ОСОБА_1
Зі змісту відповіді на цей лист
вбачається, що ОСОБА_1 може працювати
лікарем-статистом (т.1 а.с.154-157).

Разом з тим, від запропонованої
відповідачем посади лікаря статиста
ОСОБА_1 відмовилась, посилаючись на
відсутність про це даних у програмі
реабілітації інваліда №623 від 04 липня
2012 року.

З метою розв'язання питання щодо
працевлаштування ОСОБА_1, головний
лікар КЗОЗ «ЛЦРЛ» повторно звернувся з
листом до голови обласної
медико-соціальної комісії №1 . З
відповіді на цей лист вбачається, що
при проходженні МСЕК №1 04 липня 2012 року
ОСОБА_1 категорично відмовилась від
внесення посади лікаря-статиста (яку за
станом здоров'я вона може обіймати) в п.5
«Трудових рекомендацій» ІПР, про що
було зроблено відповідний запис в акт
огляду МСЕК (т.1 а.с.159,160).

Продовжуючи вирішувати питання
працевлаштування ОСОБА_1, головний
лікар 26 листопада 2012 року звернувся з
листом до МОЗ України. З відповіді на
цей лист вбачається, які посади має
право обіймати ОСОБА_1, серед яких лікар
ЛФК та лікар - реабілітолог не
значаться (т.1 а.с.81-82).

11 січня 2013 року головний лікар КЗОЗ
«ЛЦРЛ» звернувся з листом до Ректора
Харківської медичної академії
післядипломної освіти з проханням
надати роз'яснення щодо права
лікаря-стоматолога перепрофіліювати
та провести переспеціалізацію на
лікаря ЛФК, лікаря реабілітолога для
подальшої роботи в центральній
районній лікарні, яка не є закладом
стоматологічного профілю. На цей лист
Ректор Харківської медичної академії
післядипломної освіти повідомив що
проходження підготовки на циклі
спеціаліації «Лікувальна фізкультура»
лікарями-стоматологами не передбачене,
а спеціальність «реабілітологія»
відсутня в Номенклатурі лікарських
спеціальностей (т.1 а.с.165,166).

Крім того, для вирішення питання
працевлаштування ОСОБА_1 головний
лікар КЗОЗ «ЛЦРЛ» звертався до
Головного управління охорони здоров'я
Харківської обласної державної
адміністрації та до Головного лікаря
КЗОЗ «Обласний центр медико-соціальної
експертизи», і на звернення отримував
відповіді аналогічні зазначеним вище
(т.1 а.с.167-172).

Слід зазначити, що програма
реабілітації інваліда №623 від 04 липня
2012 року не містить будь-яких
рекомендацій щодо форми організації
навчання, тоді як Наказом МОЗ України
від 08 жовтня 2007 року надання таких
рекомендацій передбачено (п.2,7.4 Порядку
складання форм індивідуальної
програми реабілітації інваліда,
дитини-інваліда).

Отже, відповідач, в особі головного
лікаря, у межах своєї компетенції
вчиняв дії щодо вирішення питання
працевлаштування ОСОБА_1, а пропозицію
відповідача позивачці обіймати посаду
лікаря-статистика, за встановлених
вище обставин, не можна визнати такою,
що порушила законні права та інтереси
останньої. Жодних доказів на
підтвердження тієї обставини, що
ОСОБА_1 за станом здоров'я не може
обіймати посаду лікаря-статистика,
матеріали справи не містять. Будь-яких
доказів на спростування даних
зазначених у відповідях голови
обласної медико-соціальної комісії №1
про те, що позивачка за станом здоров'я
може обіймати таку посаду, остання суду
не надала.

Позовні вимоги про скасування наказу
№240 від 06 серпня 2012 року є
обгрунтованими, проте задоволенню не
підлягають з таких підстав.

За змістом ст.80 КЗпП України та ст.11
Закону України «Про відпустки» щорічна
відпустка за ініціативою власника або
уповноваженого ним органу, як виняток,
може бути перенесена на інший період
тільки за письмовою згодою працівника
та за погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) і новий
термін її надання встановлюється за
згодою між працівником і власником або
уповноваженим ним органом. Якщо
причини, що зумовили перенесення
відпустки на інший період, настали під
час її використання, то невикористана
частина щорічної відпустки надається
після закінчення дії причин, які її
перервали, або за згодою сторін
переноситься на інший період з
додержанням вимог статті 12 Закону
України "Про відпустки".

Як вбачається з матеріалів справи, 06
серпня 2012 року в.о. головного лікаря
було видано наказ №240, яким перенесено
тарифні відпустки
лікарю-стоматологу-терапевту ОСОБА_1 з
06 серпня 2012 року на 31 календарний день
за період з 05 серпня 2010 року по 05 серпня
2011 року, на 33 календарні дні за період з
05 серпня 2011 року по 05 серпня 2012 року з
виплатою матеріальної допомоги на
оздоровлення та подовжено тарифну
відпустку на кількість днів
лікарняного листка, до роботи
приступити 23 жовтня 2012 року. При цьому
заяви про надання (перенесення) цих
відпусток ОСОБА_1 не писала та період
відпусток з нею у встановленому
законом порядку не погоджувався. Той
факт, що підставою для видачі цього
наказу стало скасування попередніх
наказів про відпустки за судовим
рішенням, не звільняв роботодавця від
дотримання зазначених вище норм
трудового права. Отже спірний наказ не
можна визнати законним.

Разом з тим, відповідно до приписів ст.
233 КЗпП України, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до суду
в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення у місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Стаття 234 КЗпП України передбачає
можливість поновлення судом строків,
передбачених ст. 233 КЗпП України, у разі
пропуску їх з поважних причин.

За змістом п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» встановлені статтями 228, 233
КЗпП України строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін.

Матеріали справи свідчать, що копію
спірного наказу ОСОБА_1 отримала 22
серпня 2012 року, про що свідчить її
особистий підпис про незгоду з наказом.
З позовом про скасування наказу №240 від
06 серпня 2012 року, звернулась 22 січня 2013
року (т.1 а.с.25,43), тобто з пропуском
встановленого законом строку, і заяви
про поновлення такого строку не
подавала. Пропуск без поважних причин
строку звернення до суду є самостійною
підставою для відмови в позові.

Що стосується позовних вимог про
скасування наказів № 88 від 12 жовтня 2012
року, № 91 від 22 жовтня 2012 року, № 92 від 22
жовтня 2012 року, № 94 від 02 жовтня 2012 року,
№ 95 від 02 листопада 2012 року, № 96 від 07
листопада 2012 року, № 98 від 06 листопада
2012 року, № 102 від 03 грудня 2012 року, № 103
від 03 грудня 2012 року, № 104 від 04 грудня
2012 року, № 105 від 04 грудня 2012 року; №1 від
02 січня 2013 року, то правових підстав для
їх скасування немає.

Як встановлено судом і підтверджується
наявними у матеріалах справи доказами,
спірні накази були винесені головним
лікарем КЗОЗ «ЛЦРЛ» згідно особисто
поданих ОСОБА_1 заяв, що надходили у
відділ кадрів рекомендованими листами.
На підставі цих наказів з позивачкою
були проведені розрахунки, нараховані
та перераховані на рахунок ОСОБА_1
грошові кошти, про що свідчать письмові
докази (т.1 а.с.134-153).

У матеріалах справи також містяться
довідки №01-05/3 та №01-05/4 Управління
праці та соціального захисту населення
Лозівської РДА Харківської області від
06 лютого 2013 року та від 12 березня 2013
року відповідно. За змістом цих
документів при проведенні
позапланової перевірки дотримання
КЗОЗ «ЛЦРЛ» законодавства про працю (на
підставі письмового звернення ОСОБА_1)
встановлено, що 28 грудня 2012 року до
відповідача надійшла особиста заява
ОСОБА_1 про надання відпустки з 04 по 05
січня 2013 року (вх.1968) і саме на підставі
цієї заяви було видано спірний наказ №1
від 02 січня 2013 року.

Заяв від ОСОБА_1 про надання відпустки з
08 січня 2013 року на 14 календарних днів,
не зареєстровано. Крім того,
перевірками не встановлено будь-яких
порушень трудового законодавства
відповідачем при наданні позивачці
відпусток за період з 23 жовтня 2012 року
по момент її звільнення (т.2 а.с.33-39).

Заперечення ОСОБА_1 стосовно того, що
відповідач був зобов'язаний вчинити
дії щодо її працевлаштування саме на
посаді лікаря ЛФК, яка передбачає
наявність повної вищої освіти за
напрямком підготовки «Медицина»,
спеціальністю «Лікувальна справа»,
проходження інтернатури за
спеціальністю «Лікувальна фізкультура
і спортивна медицина» з наступною
спеціалізацією з «лікувальної
фізкультури» та наявність сертифіката
лікаря-спеціаліста, чи лікаря -
реабілітолога, тоді як спеціальність
«реабілітологія» відсутня в
Номенклатурі лікарських
спеціальностей, не грунтуються на
законі.

Посилання ОСОБА_1 на недотримання
відповідачем положень Законів України
«Про основи соціальної захищеності
інвалідів в Україні», «Про
реабілітацію інвалідів в Україні»,
«Про охорону праці» є суб'єктивною
думкою позивачки та не знайшли свого
підтвердження.

З огляду на зазначе не підлягають
задоволенню і позовні вимоги ОСОБА_1
про зобов'язання КЗОЗ «ЛЦРЛ» провести
їй навчання та працевлаштування у
відповідності до її індивідуальної
програми реабілітації інваліда №623 від
04 липня 2012 року.

Не підлягають задоволенню і позовні
вимоги ОСОБА_1 про скасування наказу №7
від 21 січня 2013 року та поновлення її на
посаді лікаря-стоматолога-терапевта
КЗОЗ «ЛЦРЛ».

Відповідно до п.2 ст.40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку виявленої
невідповідності працівника займаній
посаді або виконуваній роботі
внаслідок недомтатньої кваліфкації
або стану здоров'я, які перешкоджають
продовженню даної роботи.

Судовим розглядом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_1 звільнена на підставі п.2 ст.40
КЗпП України у зв'язку з
невідповідністю працівника займаній
посаді внаслідок стану здоров'я. Той
факт, що ОСОБА_1 за станом здоров'я не
може займати посаду
лікаря-стоматолога-терапевта,
підтверджується належнити письмовими
доказами і визнається позивачкою. Той
факт, що роботодавець не мав можливості
працевлаштувати ОСОБА_1 на посадах
лікаря ЛФК та лікаря реаблітолога, які
за індивідуальної програмої
реабілітації інваліда №623 від 04 липня
2012 року доступні ОСОБА_1 за станом
здоров'я, також знайшов своє об'єктивне
підтвердження в ході розгляду справи.
Не заперечується ОСОБА_1 і той факт, що
вона відмовилась від пропозиції
відповідача щодо працевлаштування на
посаді лікаря-статиста з наступним
проходженням спеціалізації, мотивуючи
це тим, що така спеціальність не
передбачена програмої реабілітації.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що відповідачем
обгрунтовано прийнято рішення про
звільнення ОСОБА_1 за п.2 ст.40 КЗпП
України. Звільнення відбулось з
ініциативи роботодавця за попередньої
згодою профспілкового комітету на
засідання якого ОСОБА_1 запрошувалась,
але не з'являлась. Роботодавцем були
вчинені дії для вчасного ознайомлення
ОСОБА_1 з наказом про звільнення та
вручення трудової книжки, про що
зазначено вище та що об'єктивно
підтверджується наявними у матеріалах
справи доказами. Посилання позивачки
на те, що їй не було відомо про
звільнення та що з вини відповідача
вона не отримала трудову книжку, за
встановлених судом обставин, є
безпідставними. Жодних доказів на
підтвердження того, що з 08 січня 2013 року
ОСОБА_1 з'являлась до КЗОЗ «ЛЦРЛ» для
вирішення питання працевлаштування,
позивачка суду не надала. Матеріали ж
справи свідчать, що з метою дотримання
вимог трудового законодавства,
відповідач вживав різних заходів для
повідомлення ОСОБА_1 про свої дії
стосовно звільнення працівника.

Отже звільнення ОСОБА_1 узгоджуються з
нормами матеріального права, а саме п.2
ст.40 КЗпП України, а також
роз'ясненнями, що містяться в п. 21
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 1992 року № 9 (з
відповідними змінами) «Про практику
розгляду судами трудових спорів».

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи, що судовим розглядом не
встановленно факту порушення прав
ОСОБА_1 пропозицією відповідача роботи
на посаді лікаря статиста та не
встановлено порушень відповідачем
трудового законодавства при
звільненні останньої, позовні вимоги
про стягнення моральної шкоди в
розмірі 2 000 грн. та 200 000 грн.,
задоволенню не підлягають.

Керуючись ч.1 ст.303, ст.304, п.2 ч.1 ст.307, п.4,
ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Лозівського міськрайонного
суду Харківської області від 26 грудня
2013 року та додаткове рішення цього ж
суду від 06 лютого 2014 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді

.