УХВАЛА

іменем україни

9 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання домоволодіння об'єктом права
спільної сумісної власності, визнання
права власності на 1/2 частину
домоволодіння та встановлення порядку
користування домоволодінням; за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права власності на
частину житлового будинку за
касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 24 жовтня 2013 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, у якому
зазначила, що ОСОБА_4, з яким вона
перебуває у зареєстрованому шлюбі з 1
жовтня 1988 року, на підставі договору
дарування від 31 січня 2000 року став
власником житлового будинку АДРЕСА_1.
За час їх спільного проживання вони
зруйнували вказаний житловий будинок
та на підставі рішення виконавчого
комітету Фрунзенської районної у м.
Харкові ради від 21 березня
2000 року № 54/12 побудували нові споруди, у
тому числі двохповерховий житловий
будинок літ. Е-2 загальною площею 289,9 кв.
м, право власності на який було визнано
за ОСОБА_4 рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 4 вересня
2008 року. Посилаючись на те, що
відповідач має намір створити нову
сім'ю і вони не дійшли згоди щодо поділу
спільного майна подружжя, позивачка на
підставі ст. 183 ЦК України просила
визнати указаний житловий будинок
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визнати за нею
право власності на 1/2 частину цього
житлового будинку та визначити порядок
користування будинком з виділом
кожному з них відокремлених приміщень
і залишити у їх спільному користуванні
входу до будинку та сходів.

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернувся
до суду із зазначеним зустрічним
позовом, у якому зазначив, що
переобладнання, а не будівництво
спірного житлового будинку АДРЕСА_1
відбувалося переважно за його кошти,
які він отримав згідно договорів
займу. За час шлюбу з ОСОБА_4 вони також
придбали житловий будинок з надвірними
будівлями в АДРЕСА_2. З урахуванням
викладеного, ОСОБА_4 просив визнати за
ним право власності на 67/100 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 та на
1/2 частину житлового будинку з
надвірними будівлями в АДРЕСА_2.

Рішенням Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 24 жовтня
2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.
Визнано житловий будинок літ. Е-2 з
надвірними будівлями, що розташований
за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права
спільної сумісної власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними будівлями за
адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу
загального майна подружжя. Визначено
порядок користування будинком АДРЕСА_1
згідно другого варіанту висновку
судової будівельно-технічної
експертизи. Покладено на ОСОБА_3
обов'язок зробити переобладнання.
Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено
частково. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними будівлями за
адресою: АДРЕСА_1 в порядку поділу
загального майна подружжя. Визнано за
ОСОБА_4 право власності на
1/2 частину житлового будинку з
надвірними будівлями в АДРЕСА_2 у
порядку поділу загального майна
подружжя.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 23 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції змінено. У позові ОСОБА_3 про
встановлення порядку користування
домоволодінням відмовлено. У решті
рішення суду залишено без змін.

У поданих касаційних скаргах з
посиланням на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права: ОСОБА_3
просить рішення суду першої інстанції
в частині в частині відмови у
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4
про встановлення порядку користування
жилим будинком з надвірними будівлями
за адресою: АДРЕСА_1 скасувати та
передати справу в цій частині на новий
судовий розгляд; ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції в
частині визнання права власності за
ОСОБА_3 на 1/2 частину указаного будинку
скасувати та направити справу в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Отже, в частині позовних вимог ОСОБА_4
про визнання право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями в АДРЕСА_2 судові рішення не
оскаржуються і у касаційному порядку
не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК
України).

Касаційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із
того, що спірний житловий будинок з
надвірними будівлями за адресою:
АДРЕСА_1 збудовано сторонами у період
їх шлюбу, тому є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя і при
поділі їх спільного сумісного майна
частки подружжя є рівними, та вважав
можливим визначити порядок
користування житловим будинком
відповідно до другого варіанту судової
будівельно-технічної експертизи з
проведенням у житловому будинку
відповідних переобладнань.

Апеляційний суд погодився з тим,
що спірний будинок є спільним майном
подружжя, проте відмовив у позові про
визначення порядку користування
житловим будинком, оскільки позивачка
не надала дозволу органів влади на
переобладнання та перепланування.

Проте повністю погодитися з таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому
шлюбі з 1 жовтня 1988 року. На підставі
договору дарування від 31 січня 2000 року
ОСОБА_4 став власником житлового
будинку АДРЕСА_1. Позивачка посилалась
на те, що за час їх спільного проживання
вони зруйнували вказаний житловий
будинок та на підставі рішення
виконавчого комітету Фрунзенської
районної у м. Харкові ради від 21 березня
2000 року № 54/12 побудували нові споруди,
у тому числі двоповерховий житловий
будинок літ. Е-2 загальною площею 289,9 кв.
м, право власності на який було визнано
за ОСОБА_4 рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 4 вересня
2008 року.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 358 ЦК
України право спільної часткової
власності здійснюється співвласниками
за їхньою згодою. Кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Під час вирішення зазначених
спорів суди мають враховувати
роз'яснення, викладені в постанові
Пленуму Верховного Суду України від 4
жовтня 1991 року № 7 «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності на
житловий будинок». Якщо виділ частки
будинку в натурі неможливий, суд вправі
за заявленим про це позовом встановити
порядок користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання або
перепланування будинку він
провадиться за наявності на це дозволу
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК УРСР).

Обґрунтовуючи заперечення проти
задоволення позову ОСОБА_4 посилався на
те, що спірний житловий будинок не був
побудований як новий, а був
перебудований з належного йому на
підставі договору дарування старого
житлового будинку, та послався на
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 4 вересня 2008 року
як на преюдиційне і вважав, що ці
обставини не підлягають доведенню (ч. 3
ст. 61 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України, чинного
на час придбання сторонами житлового
будинку, майно, яке належало кожному з
подружжя до одруження, а також одержане
ним під час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

Апеляційний суд у порушення вимог ст.
ст. 214, 316 ЦПК України не спростував
доводи ОСОБА_4 про те, що спірний
житловий будинок не був побудований як
новий, а був перебудований із житлового
будинку, отриманого ним у дар.

У п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11
судам роз'яснено, що майно, яке належало
одному з подружжя, може бути віднесено
до спільної сумісної власності
укладеною при реєстрації шлюбу угодою
(шлюбним договором) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Не погодившись із рішенням суду
першої інстанції та відмовивши у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 з
посиланням на відсутність дозволу
виконавчого комітету місцевої ради
народних депутатів (ст. 152 ЖК УРСР) на
проведення переобладнань,
передбачених проведеною експертизою,
суд апеляційної інстанції у порушенням
вимог ст. 303 ЦПК України фактично
усунувся від виконання своїх
процесуальних повноважень та
обов'язку, не усунув недоліків суду
першої інстанції та не виконав вимог
ст. 152 ЖК УРСР і відмовивши у позові, тим
самим спір по суті не вирішив, право
позивачки на судовий захист,
гарантований їй ст. ст. 55, 124 Конституції
України та передбачений
ст. ст. 3, 4 ЦПК України, не забезпечив,
свої процесуальні функції у
забезпеченні змагального цивільного
процесу не виконав.

У зв'язку з наведеним, коли фактичні
обставини для правильного вирішення
справи не встановлені, рішення
апеляційного суду не може вважатись
законним і обґрунтованим та в силу ст.
338 ЦПК України підлягає скасуванню, а
справа передачі на новий апеляційний
розгляд в частині позовних вимог
сторін щодо домоволодіння по вул.
Балканській, 20 у м. Харкові.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 23 грудня 2013 року в частині
позовних вимог ОСОБА_3 про визнання
домоволодіння об'єктом права спільної
сумісної власності, визнання права
власності на 1/2 частину
домоволодіння та встановлення порядку
користування домоволодінням і за
зустрічним позовом ОСОБА_4 про визнання
права власності на частину житлового
будинку АДРЕСА_1 скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська