Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №291/1265/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Грек
Доповідач Коломієць О. С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Коломієць
О.С.

суддів: Зарицької
Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до Ружинської
центральної районної лікарні про
відшкодування витрат на відрядження та
компенсації за час затримки розрахунку
при звільненні

за апеляційними скаргами Ружинської
центральної районної лікарні, ОСОБА_2

на рішення Ружинського районного суду
Житомирської області від 30 грудня 2013
року, -

в с т а н о в и л а :

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вищевказаним позовом. В
обґрунтування позовних вимог зазначив,
що працював в Ружинській центральній
районній лікарні фельдшером швидкої
допомоги по 31 грудня 2012 року. Наказом
головного лікаря Ружинської ЦРЛ № 134
від 31.12.2013 р. у зв'язку із змінами в
штатному розписі його було звільнено з
посади фельдшера на підставі п.5 ст.36
КЗпП України та переведено до КУ
«Центру екстреної медичної допомоги та
медицини катастроф» Житомирської
обласної ради. На день звільнення
позивачу не було нараховано грошову
компенсацію за 11 календарних днів
невикористаної основної щорічної
відпустки в сумі 1049,040 грн. та грошові
кошти на службове відрядження, в яке
його було відряджено наказом головного
лікаря Ружинської ЦРЛ № 39 від 20.05.2011 р.
до м. Житомира на курси підвищення
кваліфікації в період з 23.05.2011 р. по
24.06.2011 р. Після повернення із
відрядження він подав підтверджуючі
документи, проте відповідач не
відшкодував понесені витрати на
відрядження в зв'язку з відсутністю
коштів по кошторису Ружинської ЦРЛ за
2011 рік на відшкодування витрат по КЕКВ
1140 «Видатки на відрядження».
Враховуючи наведене, з урахуванням
заяв про уточнення позовних вимог,
просив задовольнити позовні вимоги і
стягнути з Ружинської ЦРЛ 4240,00 грн.
компенсації за несвоєчасну виплату
розрахункових при звільненні, 990,00 грн.
на відшкодування витрат на відрядження
та 17448,00 грн. за несвоєчасно виплачені
витрати на відрядження.

Рішенням Ружинського районного суду
Житомирської області від 30.12.2013 р.
позовні вимоги задоволено частково,
стягнуто на користь ОСОБА_2 з
Ружинської ЦРЛ витрати на відрядження
в сумі 990,00 грн. та 229 грн. 40 коп. судового
збору в дохід держави. В решті
задоволення вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Ружинська ЦРЛ,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове - про відмову у задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що ухвалюючи рішення, суд не
звернув увагу, що в 2011 році по кошторису
Ружинської ЦРЛ не було передбачено
виплати по КЕКВ 1140 «Видатки на
відрядження», а тому підстав для їх
стягнення у суду не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, вважаючи
оскаржуване рішення необґрунтованим,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі. При цьому зазначає, що судом при
ухваленні рішення не було взято до
уваги, що про порушення свого права
позивач дізнався 17.05.2012 року, отримавши
лист територіальної державної
інспекції з питань праці у
Житомирській області, а тому строк
звернення до суду з відповідною заявою
не пропустив. Також зазначає, що
поважною причиною несвоєчасного
звернення до суду з позовом про
відшкодування компенсації за
несвоєчасно виплачені розрахункові та
компенсації за невиплачені витрати на
відрядження є відсутність
розрахункових листків відповідача, які
необхідні були для розрахунку розміру
компенсації.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
межах доводів апеляційних скарг та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційні скарги
підлягають до часткового задоволення
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач працював
на посаді фельдшера в Ружинській ЦРЛ до
31.12.2012 р. Наказом головного лікаря
Ружинської ЦРЛ № 134 від 31.12.2013 р. в
зв'язку із змінами в штатному розписі
його було звільнено з посади фельдшера
на підставі п.5 ст.36 КЗпП України та
переведено до КУ «Центру екстреної
медичної допомоги та медицини
катастроф» Житомирської обласної ради.
Ружинською ЦРЛ на день звільнення
позивачу не було виплачено грошову
компенсацію за 11 календарних днів
невикористаної щорічної відпустки.
20.02.2013 р. позивач звернувся до головного
лікаря Ружинської ЦРЛ з заявою про
нарахування грошової компенсації за
частково невикористану відпустку.
Згідно платіжного доручення № 202 від
22.02.2013 р. лікарнею на особовий рахунок
ОСОБА_2 перераховані грошові кошти в
сумі 859,88 грн. Тобто, виплачуючи кошти
звільненому працівникові в лютому 2013
р., відповідач порушив строки,
встановлені ст. 116 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те,
що всі суми (заробітна плата, вихідна
допомога, компенсація за невикористану
відпустку, оплата за час тимчасової
непрацездатності тощо), належні до
сплати працівникові, мають бути
виплачені у день звільнення цього
працівника. Закон прямо покладає на
підприємство, установу, організацію
обов'язок провести зі звільненим
працівником повний розрахунок,
виплатити всі суми, що йому належать;
при невиконанні такого обов'язку з вини
власника або уповноваженого ним органу
наступає передбачена ст. 117 КЗпП
України відповідальність.

Так, згідно платіжного доручення № 202
від 22.02.2013 р. відповідач визнав факт
невиплати позивачу компенсації за
невикористану відпустку за період з
01.09.2012р. по 31.12.2012р. і в подальшому
погасив заборгованість шляхом
перерахування на картковий рахунок
позивача на підставі вказаного вище
платіжного доручення (а.с.119).

У день звільнення - 31 грудня 2012 року,
ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом від
31.12.2012 року № 134 про звільнення під
підпис, що підтверджує, що останній
день роботи позивача був 31.12.2012 р., в
який мав відбутися розрахунок. Таким
чином, роботодавцем вимоги ст. 116 КЗпП
України не виконані.

Однак, позивачем при пред'явленні вимог
до відповідача про стягнення
компенсації за невикористану
відпустку згідно ст. 117 КЗпП України, не
взято до уваги та не дотримано норми ст.
233 КЗпП України та рішення
Конституційного суду України від 22.02.2012
р. № 4-рп/2012, відповідно до якого
положення частини першої статті 233 КЗпП
України у взаємозв'язку з положеннями
ст.ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід
розуміти так, що, для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку при звільненні встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
розпочинається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Позивач, отримавши розрахунок від
роботодавця 22.02.2012 р. повинен був
звернутися з позовом про відшкодування
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні у зв'язку з
несвоєчасною виплатою компенсації за
невикористану відпустку згідно ст. 117
КЗпП України в строк до 22.05.2012 р.

Посилання позивача на неможливість
звернутися до суду в установлений
законом строк, у зв'язку з ненаданням
роботодавцем розрахункових листів для
визначення розміру компенсації, суд до
уваги не приймає, оскільки позивач при
зверненні до суду, у відповідності до
положень ст.ст. 133,137 ЦПК України, мав
право подати заяву про забезпечення
доказів або про їх витребування.

Відмовляючи позивачу у задоволенні
вимог щодо стягнення компенсації за
несвоєчасно виплачені розрахункові,
суд першої інстанції дав належну
оцінку обставинам справи про те, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду та застосував рішення
Конституційного суду України від 22.02.2012
р. № 4-рп/2012. Проте, ухвалюючи рішення
суд, в порушення вимог вищевказаного
закону, відмовив в задоволенні позову
без зазначення підстав, а тому рішення
в цій частині підлягає скасування з
ухваленням нового про відмову в
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку.

Крім того, в період перебування на
посаді фельдшера в Ружинській ЦРЛ,
згідно наказу головного лікаря
районної лікарні Зозулі М.П. № 39 від
20.05.2011 р., позивача було відряджено до
м.Житомира на курси підвищення
кваліфікації в період з 23.05.2011 р. по
24.06.2011 р. Після закінчення яких ОСОБА_2
Міністерством охорони здоров'я України
видано свідоцтво НОМЕР_1 до диплома
НОМЕР_2 про проходження кваліфікації та
підготовки молодших медичних
спеціалістів. Розмір заборгованості по
використаних коштах на відрядження або
підзвіт склав 990,00 грн. з розрахунку 30,00
грн. за 33 дні.

Статтею 121 КЗпП України передбачено, що
працівники мають право на
відшкодування витрат та одержання
інших компенсацій у зв'язку з
службовими відрядженнями. Працівникам,
які направляються у відрядження,
виплачуються: добові за час
перебування у відрядженні, вартість
проїзду до місця призначення і назад та
витрати по найму жилого приміщення в
порядку і розмірах, встановлюваних
законодавством. За відрядженими
працівниками зберігаються протягом
усього часу відрядження місце роботи
(посада) і середній заробіток.

Відповідно до п.1 розділу 1 Інструкції
про службові відрядження в межах
України та за кордон, затвердженої
Міністерством фінансів України 13.03.1998
року за № 59 (далі Інструкція) службовим
відрядженням вважається поїздка
працівника за розпорядженням
керівника органу державної влади,
підприємства, установи та організації,
що повністю або частково утримується
(фінансується) за рахунок бюджетних
коштів (далі - підприємство), на певний
строк до іншого населеного пункту для
виконання службового доручення поза
місцем його постійної роботи (за
наявності документів, що підтверджують
зв'язок службового відрядження з
основною діяльністю підприємства).

Згідно з ч.1 ст.1, ст.2 Закону України від
24 березня 1995 р. № 108/95-ВР «Про оплату
праці», та п.3.15 Інструкції зі
статистики заробітної плати,
затвердженої наказом Держкомстату
України від 13 січня 2004 року № 5 та
зареєстрованої в Міністерстві юстиції
України 27 січня 2004 року за № 114/8713
(кореспондується з розділом 4
Інструкції зі статистики заробітної
плати, затвердженої наказом
Міністерства статистики України від 11
грудня 1995 року № 323, зареєстрованої у
Міністерстві юстиції України 21 грудня
1995 року за № 465/1001), витрати на
відрядження не відносяться до фонду
заробітної плати, а отже на них не
розповсюджуються правила ч.2 ст. 233 КЗпП
України, за якими працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно із п.4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду судами трудових
спорів» №9 від 06 листопада 1992 року
встановлені статтями 228,233 КЗпП України
строки звернення до суду
застосовуються незалежно від заяви
сторін. Якщо місячний чи тримісячний
строк пропущено без поважних причин, у
позові може бути відмовлено з цих
підстав.

У зв'язку з тим, що добові та інші
витрати на відрядження не входять до
фонду та структури заробітної плати, а
тому на ці вимоги позивача поширюється
тримісячний строк звернення до суду
(ч.1 ст. 233 КЗпП України).

Доводи позивача, що про порушення
свого права в частині вимог про
стягнення суми добових за відрядження
останній дізнався з листа
територіальної державної інспекції з
питань праці у Житомирській області
від 12.05.2013 року, колегія суддів вважає
безпідставними виходячи з наступного.
З пояснень позивача під час розгляду
справи, вбачається, що про їх не
нарахування та не виплату, останньому
було відомо в червні 2011 року. Крім того,
суми добових витрат на відрядження по
Україні затверджені Постановою КМУ від
02.02.2011 року № 98 року, а тому дана
інформація про їх розмір - є публічною
інформацією, яка розміщується органом
державної влади в офіційних виданнях,
друкованих ЗМІ тощо і станом на 23.05.2011 р.
становила 30 грн.

Оскільки позивач про порушення свого
права на отримання добових за
відрядження дізнався в червні 2011 року,
з позовом до суду звернувся у серпні 2013
року, тобто з пропуском встановленого
законом строку, клопотання про
поновлення пропущеного строку не
заявляв, доказів поважності причин
пропуску тримісячного строку
звернення до суду не надав, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачем строк звернення до суду
пропущений без поважних причин. А тому
рішення суду в цій частині підлягає
скасуванню з ухвалення нового про
відмову в задоволенні позову у зв'язку
з пропуском строку звернення до суду.

Крім того, ухвалюючи рішення, суд
дійшов помилкового висновку, що
середній заробіток за час затримки
розрахунку повинен бути нарахований та
стягнутий з відповідача окремо по
кожному виду належних, але не
виплачених позивачу у день звільнення
сум (добові за відрядження та
компенсація за невикористану
відпустку). Як вбачається із тексту
оскаржуваного рішення, суд відмовив у
стягненні стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільнення у зв'язку з несвоєчасною
виплатою суми добових за відрядження
(ст. 117 КЗпП України) без зазначення
підстав. У зв'язку з чим, рішення в цій
частині також підлягає скасування з
ухвалення нового про відмову в
задоволенні позову у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду.

Враховуючи, що суд першої інстанції при
розгляді справи допустив порушення
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до помилкового
вирішення спору, рішення суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги Ружинської
центральної районної лікарні, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Ружинського районного суду
Житомирської області від 30 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Ружинської центральної районної
лікарні про відшкодування витрат на
відрядження та компенсації за час
затримки розрахунку при звільненні
відмовити у зв'язку з пропуском строку
звернення до суду.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: