ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Марфін Банк»
про визнання наказу про звільнення
незаконним, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди за касаційною скаргою
ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4,
на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 12 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 25 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «Марфін
Банк» про визнання незаконним наказу
про його звільнення, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 2
липня 2008 року він працював у ПАТ
«Марфін Банк», де з 20 листопада 2010 року
займав посаду керуючого Центральним
відділенням ПАТ «Марфін Банк» у м.
Миколаєві. Наказом від 4 березня 2013 року
був звільнений згідно п. 1 ст. 41 КЗпП
України у зв'язку з одноразовим грубим
порушенням трудових обов'язків. Вважає,
що його звільнення було проведено із
порушенням чинного трудового
законодавства України, оскільки в
зазначеному наказі не зазначено в чому
конкретно проявилось порушення, що
стало приводом для звільнення, крім
того, крім того, відповідачем не
додержано вимоги закону щодо строку
застосування дисциплінарного
стягнення, не відібрані у нього
пояснення та не враховано при
звільненні ступінь тяжкості вчиненого
проступку, відсутність заподіяної ним
шкоди, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередня робота
працівника.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 12 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду
Миколаївської області від 25 грудня 2013
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, з висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом з
пропуском строку звернення до суду,
передбаченого ч. 1 ст. 223 КЗпП
України.

Проте повністю з такими висновками
судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 2 липня
2008 року працював у ПАТ «Марфін Банк», де
з 20 листопада 2010 року займав посаду
керуючого Центральним відділенням ПАТ
«Марфін Банк» у м. Миколаєві. Наказом
від Наказом ПАТ «Марфін Банк»
від 4 березня 2013 року позивач був
звільнений згідно п. 1 ст. 41 КЗпП України
у зв'язку з одноразовим грубим
порушенням трудових обов'язків
відповідно до рішення правління ПАТ
«Марфін Банк» від 8 лютого 2013 року.

Також судами встановлено, що ОСОБА_3
отримав наказ про звільнення 4 березня
2013 року, а позовну заяву до суду він
подав 30 квітня 2013 року, що
підтверджується відбитком поштового
штемпеля на конверті, тобто з
порушенням строку, передбаченого ч. 1
ст. 223 КЗпП України.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що
у разі пропуску з поважних причин
строків, установлених статтею 233 цього
Кодексу, суд може поновити ці строки.

З матеріалів справи вбачається, що в
обґрунтування поважності причин
пропуску строку звернення до суду,
встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України,
позивач указував на стан свого здоров'я
та витяг із постанови ЛКК від
15 лютого 2013 року, виданої Медичним
центром ДП «Миколаївський морський
торговельний порт», у якій йому
встановлено діагноз: гіпертонічна
хвороба ІІ ступеню та рекомендовано
протягом трьох місяців уникати
стресових і конфліктних ситуацій (а.с.
7).

Конституційне право на судовий захист
передбачає як невід'ємну частину
такого захисту можливість поновлення
порушених прав і свобод громадян,
правомірність вимог яких встановлена в
належній судовій процедурі, і
конкретні гарантії, які дозволяли б
реалізувати його в повному обсязі та
забезпечувати ефективне поновлення в
правах за допомогою правосуддя, яке
відповідає вимогам справедливості, що
узгоджується також зі статтею 13
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод.

У кожному випадку суд повинен з
урахуванням з урахуванням конкретних
обставин пропуску строку оцінити
доводи, що наведені в обґрунтуванні
клопотання про його відновлення, та
зробити мотивований висновок щодо
поважності чи неповажності причин
пропуску строку.

Відмовляючи в задоволенні позову з
причин пропуску строку суд не надав
оцінку доводам позивача про те, що він
через свою хворобу не звернувся вчасно
до суду з указаним позовом.

Указані порушення норм процесуального
права, допущені судом першої інстанції,
не були усунуті й апеляційним судом.

Викладене свідчить про те, що допущенні
порушення норм процесуального права
призвели до неправильного вирішення
справи, тому ухвалені судами рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Разом із тим, у п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6
листопада 1992 року № 6 (із змінами) "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" судам роз'яснено, якщо місячний
чи тримісячний строк пропущено без
поважних причин, у позові може бути
відмовлено з цих підстав. Проте
оскільки при пропуску місячного і
тримісячного строків у позові може
бути відмовлено за безпідставністю
вимог, суд з'ясовує не лише причини
пропуску строку, а й усі обставини
справи, права та обов'язки сторін.

Таким чином, суд при розгляді позову
про поновлення на роботі зобов'язаний
не тільки перевіряти доводи позивача
щодо причин пропуску строку а й
підстави позову про незаконне
звільнення, що судами зроблено не було.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 25 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. ЛуспеникСудді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко