Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 429/2796/13-ц
Провадження № 22ц/782/225/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року
колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого судді
Назарової М.В.

суддів Іванової
І.П., Карташова О.Ю.

при секретарі
Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Європа-Транс ЛТД»

на рішення Слов'яносербського
районного суду Луганської області від
10 грудня 2013 року

по справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Європа-Транс ЛТД» до ОСОБА_2 про
стягнення нанесених збитків, -

В С Т А Н О
В И Л А :

У липні 2012 року позивач звернувся до
суду із вказаним позовом, в якому
просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ
«Європа-Транс ЛТД» нанесені збитки у
розмірі 22936,34 грн. та судовий збір в
розмірі 229,36 грн. В обґрунтування позову
посилався на те, що сторони перебували
у трудових правовідносинах з 14.02.2011
року, позивач працював у якості водія
автотранспортних засобів з виконанням
функцій експедитора і з ним було
укладено письмовий договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність. 22.10.2011 р. під час
виконання рейсу у відповідача в м.
Люблячи /Словенія/ було викрадено
паливну картку UТА № 351 та особистий
мобільний телефон, в якому було
записано код вказаної картки. За період
з 03.10.2011 року по 25.10.2011 року за цією
карткою було придбано паливо на
загальну суму 2082,84 євро, що за курсом
НБУ на час звернення до суду становить
22936,34 грн. За вказане пальне відповідач
не звітував та відмовився добровільно
відшкодувати зазначену суму.

Оскаржуваним рішенням суду першої
інстанції в задоволенні позову
Товариства з обмеженою
відповідальності «Європа-Транс ЛТД» до
ОСОБА_2 про стягнення нанесених збитків
відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким стягнути з відповідача на
його користь суму нанесених збитків у
розмірі 22936,34 грн.; витрати по сплаті
судового збору покласти на
відповідача, оскільки судом порушено
норма матеріального та процесуального
права.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, розглянувши справу у межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів вважає апеляційну скаргу такою,
що підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України.

Судом встановлено, що з 14.02.2011 року
відповідач працював у позивача водієм
з виконанням функції експедитора з
підписанням письмового договору про
повну матеріальну відповідальність,
про що свідчить копія наказу №059-к від
14.02.2011 року /а.с. 22/.

Того ж дня - 14.02.2011 року - між сторонами
був укладений договір про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність відповідача як водія
/а.с. 23/.

22.10.2011 року ОСОБА_2 виконував рейс на
автомобілі Scania, який належить позивачу,
маршрутом Італія-Росія біля м. Любляни
/Словенія/, під час зупинки та у його
відсутність в автомобілі викрадено
паливну картку UТА № 351 та особистий
телефон, в якому записаний секретний PIN
код картки.

У період з 03.10.2011 року по 25.10.2011 року, а
саме з 22.10.2011 року по 23.10.2011 року за цією
карткою було придбано паливо на
загальну суму 2082,84 євро, що за курсом
НБУ складає 22936,34 грн. /а.с. 25/.

Вказані обставини сторони по справі не
оспорюють.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції з
посиланням на застосування до спірних
правовідносин норм трудового права, що
регулюють матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації,
вважав, що позивач не належить до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність, оскільки робота
водія не внесена до Переліку, тому
договір про повну матеріальну
відповідальність не має юридичної
сили, а, крім того, позивачем не надано
належних доказів передавання
відповідачу паливної картки UТА.

Проте, такі висновки суду не повністю
відповідають вимогам закону та
матеріалам справи з наступне.

Так відповідно до статті 130 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника.

Статтею 132 КЗпП України
передбачено, що за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
при виконанні трудових обов'язків,
працівники, з вини яких заподіяно
шкоду, несуть матеріальну
відповідальність у розмірі прямої
дійсної шкоди, але не більше свого
середнього місячного заробітку.
Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
допускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли між працівником і
підприємством, установою, організацією
відповідно до статті 135-1 цього Кодексу
укладено письмовий договір про взяття
на себе працівником повної
матеріальної відповідальності за
незабезпечення цілості майна та інших
цінностей, переданих йому для
зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України містить
положення про те, що письмові договори
про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей. Перелік таких посад і робіт,
а також типовий договір про повну

індивідуальну матеріальну
відповідальність затверджуються в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Так перелік посад і робіт, що
заміщуються чи виконуються
працівниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
переданих їм на збереження, обробку,
продаж (відпуск), перевезення або
застосування в процесі виробництва,
затверджено постановою Державного
комітету Ради Міністрів СРСР з праці та
соціальних питань і Секретаріатом
Всесоюзної центральної ради
професійних спілок від 28 грудня 1977 р.
№447/24, яка діє на території України
відповідно до постанови Верховної Ради
України від 12 вересня 1991 р. №1545-ХІІ «Про
порядок тимчасової дії на території
України окремих актів законодавства
Союзу РСР".

Відповідно до статті 135-1 КЗпП України
договори можна укладати тільки при
зайнятті посад і виконанні робіт, які
передбачено Переліком №447/24. Якщо ж до
трудових обов'язків працівників такі
функції не входять, то укладення
договору про повну матеріальну
відповідальність буде суперечити
законодавству, навіть у разі, коли
посада, яку займає працівник, або
робота, що він виконує, була зазначена в
Переліку №447/24.

Як роз'яснив пленум
Верховного Суду України у п. 8 Постави №
14 від 29 грудня 1992 року «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, заподіяної підприємствам,
установам, організаціям», розглядаючи
спір про повну матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
/нестача, зіпсування/, переданих йому
для зберігання або інших цілей /п. 1 ст.
134 КЗпП України/, суд зобов'язаний
перевірити, чи належить відповідач до
категорії працівників, з якими згідно
зі ст. 135-1 КЗпП України може бути
укладено такий договір, та чи був він
укладений. За відсутності цих умов на
працівника за заподіяну ним шкоду може
бути покладено лише обмежену
матеріальну відповідальність, якщо
згідно з чинним законодавством
працівник з інших підстав не несе
матеріальної відповідальності у
повному розмірі шкоди.

Як вбачається з договору про
повну матеріальну відповідальність
від 14.02.2011 року, він укладений з
відповідачем ОСОБА_2 як з водієм /а.с. 23/.

Робота водія не внесена до
зазначеного Переліку, то укладення
такого договору з відповідачем як з
водієм юридичної сили не має, а тому
такий договір не може бути підставою
для покладення на відповідача
матеріальної відповідальності у
повному обсязі.

Оскільки підставою позову
зазначено саме обов'язок відповідача
нести матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди як особи, з якою
укладено договір про повну матеріальну
відповідальність, а з огляду на вимоги
дизпозитивності, закріплені в ст. 11 ЦПК
України, суд не може самостійно
змінювати підстави позову, то судова
колегія доходить висновку про
обов'язок ОСОБА_2 нести лише обмежену
матеріальну відповідальність за
заподіяну підприємству з його вини
шкоду згідно з вимогами ст. 132 КЗпП
України.

При цьому судова колегія погоджує
довід апеляційної скарги про
доведеність факту отримання
відповідачем паливної картки UТА № 351 і
вважає встановленим факт передачі
відповідачу позивачем вказаної
паливної картки - цю обставину визнає в
судовому засіданні в суді апеляційної
інстанції сам відповідач ОСОБА_2 Крім
того, власноруч написана ним
пояснювальна від 28.11.11 р. так само
свідчить про отримання та наступну
втрату ним картки.

Як визнає він і факт незабезпечення ним
схоронності вказаної паливної картки
та секретного PIN коду картки, що потягло
за собою завдання шкоди позивачу у
вигляді придбання палива 22 та 23 жовтня
2011 року на суму 2082,82 євро, що в
еквіваленті складає 22936,34 грн.

Відповідач лише заперечує факт
передання йому вказаної паливної
картки саме 14.02.2011 року, але доказів
передання йому картки іншої дати суду
не надає.

Як не надає і доказів запобігання
несанкціонованому придбанню палива за
вкраденою карткою.

Розрахований у відповідності до
Постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати» із
наступними змінами середньомісячний
заробіток відповідача за останні два
місяці, що передували звільненню,
становить 985 грн. /а.с. 39/, що і підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача у відшкодування завданої з
його вини шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1/ неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2/ недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3/ невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4/ порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

За таких обставин рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням по справі нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Європа-Транс ЛТД» задовольнити
частково.

Рішення Слов'яносербського районного
суду Луганської області від 10 грудня 2013
року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
позовні вимоги Товариства з обмеженою
відповідальністю «Європа-Транс ЛТД»
задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Європа-Транс ЛТД» у
відшкодування шкоди, заподіяної
товариству, 985,00 грн. та судові витрати у
сумі 243,60 грн.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий:

Судді: