Справа № 572/1529/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2014 року м. Сарни

Сарненський районний суд Рівненської
області у складі:

головуючої судді - Галінської В.В.

при секретарі - Мороз Ю.М.

з участю: позивачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4

відповідачів - ОСОБА_5, ОСОБА_6

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7

представника органу опіки та
піклування - Дехтяр Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9,
малолітніх дітей - ОСОБА_10, ОСОБА_11 про
виселення,

в с т
а н о в и в :

У серпні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду із позовом, в
обґрунтування якого зазначали, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла їхня мати
ОСОБА_12, після смерті якої ОСОБА_3
успадкувала 2/3 частини домоволодіння
по АДРЕСА_1 Рішенням Сарненського
районного суду Рівненської області від
25 червня 2013 року був задоволений позов
ОСОБА_6 та визнано за нею право
власності на 1/3 частину зазначеного
домоволодіння у порядку спадкування
після смерті ОСОБА_12 Видано ОСОБА_6 50484
грн. компенсації вартості 1/3 частини
домоволодіння по АДРЕСА_1 Рівненської
області та земельної ділянки у зв'язку
з неможливістю поділу в натурі даного
домоволодіння у співвідношенні 1/3 та 2/3.

ОСОБА_3 зазначала, що в її частині
домоволодіння зареєстрований її брат
ОСОБА_4, який хворіє на туберкульоз
легень, у зв'язку з чим потребує
окремого житлового приміщення.
Відповідачка ОСОБА_5 без її згоди також
проживає в спірному будинку разом зі
своїм чоловіком та двома дітьми.

Оскільки відповідачі постійно чинять
їм перешкоди у користуванні зазначеним
домоволодінням, влаштовують сварки та
бійки, псують майно, позивачі просили
суд: зобов'язати відповідачів не чинити
їм перешкод у користуванні житловим
приміщенням, а саме 2/3 частинами
житлового будинку, надвірних будівель
і споруд та земельною ділянкою, що
розташовані по АДРЕСА_1 Рівненської
області; виселити ОСОБА_5 разом з іншими
членами її сім'ї із вказаного житлового
будинку.

Рішенням Сарненського районного суду
Рівненської області від 14 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Рівненської області
від 10 грудня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено. Ухвалою касаційного
суду від 19 березня 2014 року рішення
Сарненського районного суду
Рівненської області від 14 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Рівненської області від 10 грудня 2013
року в частині відмови у задоволенні
позову про виселення ОСОБА_5 скасовано,
справу в цій частині передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Після повернення справи до суду першої
інстанції позивач ОСОБА_3 уточнила
позовні вимоги та просила виселити із
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1, крім ОСОБА_5, її чоловіка
ОСОБА_9 та їх малолітніх дітей ОСОБА_10,
ОСОБА_11. В судовому засіданні,
посилаючись на вищезазначені
обставини, вказала, що вона не надавала
згоди на проживання відповідачки
ОСОБА_5 у будинку із членами її сім'ї та
заперечує проти їх проживання на даний
час. Вважає, що вони підлягають
виселенню. Просила суд позов
задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 уточнені позовні вимоги
підтримав. Зазначив, що має намір
проживати у будинку батьків. Іншого
житла він не має, однак не має
можливості вселитися, так як йому
чинять перешкоди для поселення
відповідачі. З приводу виселення
відповідачки ОСОБА_5 та членів її сім'ї
із будинку пояснення не надавав. Просив
суд позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_7 уточнені
позовні вимоги підтримав. Посилаючись
на ст. 358 ЦК України, ст. 156 та ч. 3 ст. 116 ЖК
України вказав, що відповідач ОСОБА_5
самовільно зайняла житлове приміщення
у будинку і без будь-якої підстави
поселила до нього чоловіка та дітей.
Згоди на її поселення та проживання
позивач не надавала, тому вона із
членами сім'ї підлягають виселенню.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала,
заперечувала повністю проти
задоволення позову. Суду пояснила, що
по АДРЕСА_1 вона проживає з 1998 року і
була туди поселена за згоди її бабусі,
матері позивачів, яка померла в 2001 році.
Після її смерті вона продовжувала там
проживати і після одруження вона за
згодою своєї матері поселила до даного
будинку свого чоловіка. Після
народження дітей, там також проживають
її діти. Згоди на поселення та
проживання у даному будинку від ОСОБА_3
вона не отримувала, договору найму не
підписувала, рішення суду про
визначення порядку користування
будинком не має. Вважає, що всі питання
з приводу її проживання у будинку має
право вирішувати особисто її матір
ОСОБА_6, яка має 1/3 частки у даному
будинку на підставі заповіту ОСОБА_12,
без погодження із ОСОБА_3 Просила суд
відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_6 у судовому засіданні
позовні вимоги не визнала,
заперечувала повністю проти
задоволення позову. Суду пояснила, що
по АДРЕСА_1 проживала її матір. З 1998 року
до хати переїхала її донька ОСОБА_5, яка
проживала і доглядала бабусю до її
смерті. Була поселена до будинку за
згодою матері ОСОБА_12 Згоди від ОСОБА_3
на проживання ні вона, ні її донька не
отримували. Просила в задоволенні
позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання
не з'явився, про дату, час та місце
розгляду справи був повідомлений
заздалегідь та належним чином, про
причини неявки суду не повідомляв. Суд
ухвалив продовжувати розгляд справи за
його відсутності.

Представник органу опіки та піклування
в судовому засіданні вказала, що в
задоволенні позову відносно дітей слід
відмовити для забезпечення і
реалізації їх права на житло.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є
власником 2/3 частини, а ОСОБА_6- 1/3
частини житлового будинку та земельної
ділянки по АДРЕСА_1 Рівненської області
на підставі рішення апеляційного суду
Рівненської області від 2 березня 2011
року та рішення Сарненського районного
суду Рівненської області від 25 червня
2013 року.

Відповідачі в своїх запереченнях
посилаються на той факт, що ОСОБА_6 мала
право власності на частку у будинку
АДРЕСА_1 на підставі заповіту ОСОБА_12
від 18 лютого 1993 року з моменту її смерті
з 2001 року, а тому мала право самостійно
розпоряджатися часткою визначеною по
заповіту і поселяти туди свою доньку.

З таким твердженням суд не може
погодитися і воно не заслуговує на
увагу виходячи із наступного.

З 3 серпня 2004 року набрав чинності Закон
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень". Згідно з вимогами ст. 2 і ч. 3
ст. 3 цього Закону державна реєстрація
речових прав на нерухоме майно (далі -
державна реєстрація прав) - офіційне
визнання і підтвердження державою
фактів виникнення, переходу або
припинення прав на нерухоме майно,
обтяження таких прав шляхом внесення
відповідного запису до Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно.
Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Тобто, право власності на житловий
будинок у позивача ОСОБА_3 виникло з
моменту державної реєстрації рішення
Сарненського районного суду № 2-1948 від
30 грудня 2004 року - 21 вересня 2010 року, а
право спільної часткової власності на
2/3 частки у будинку з 15 березня 2012 року
на підставі рішення апеляційного суду
Рівненської області від 02 березня 2011
року, що підтверджується Інформацією з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 15 травня 2014 року №
21690186. Право спільної часткової
власності у відповідача ОСОБА_6 на 1/3
частку житлового будинку виникло 09
вересня 2013 року, на підставі рішення
Сарненського районного суду від 25
червня 2013 року, що підтверджується
Інформацією з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно від 15
травня 2014 року № 21689817.

Суд не бере до уваги додаткове рішення
Сарненського районного суду
Рівненської області від 18 березня 2014
року про припинення права власності
ОСОБА_6 на 1/3 частину домоволодіння, так
як дане рішення скасоване апеляційним
судом Рівненської області, чого
сторони не заперечували, встановити
дату його скасування у суду не було
можливості, так як сторонами не надано
відповідного доказу з цього приводу.

Відповідно до ч. 1 ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Спеціальним нормативним актом,
який регулює реалізацію права
власності на житло, є Житловий кодекс
України.

За змістом ст. 156 ЖК України співвласник
жилого будинку (квартири) вправі
вселити в належне йому жиле приміщення
членів своєї сім`ї за згодою всіх інших
співвласників. Члени сім'ї
співвласника жилого будинку (квартири),
які проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні зі співвласником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. Члени сім'ї
співвласника будинку (квартири)
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї співвласника зобов'язані
брати участь у витратах по утриманню
будинку (квартири) і придомової
території та проведенню ремонту.

Тобто, з моменту виникнення права
власності у ОСОБА_6, а саме з 09 вересня
2013 року вона за спільною згодою із
співвласником будинку ОСОБА_3 мала
право вселити туди членів своєї сім'ї
та інших осіб, зокрема свою доньку з її
сім'єю.

Однак, як встановлено у судовому
засіданні ОСОБА_3 згоди на поселення та
проживання як ОСОБА_5, так і членів її
сім'ї не надавала, заперечує проти їх
проживання у будинку. Жодні договірні
відносини між сторонами відсутні. Крім
того, відповідач ОСОБА_5 суду
підтвердила, що згоди у ОСОБА_3 на
проживання у будинку і поселення до
нього членів своєї сім'ї: чоловіка
ОСОБА_9, та двох малолітніх дітей
ОСОБА_10, та ОСОБА_11 не отримувала.

Судом також встановлено, що
співвласниками жилого приміщення не
встановлено певного порядку
користування жилим приміщенням,
відсутнє рішення суду про виділ частки
із спільного майна в натурі та
припинення спільної часткової
власності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
до висновку, що відповідачі ОСОБА_5,
ОСОБА_9 та їх малолітні діти проживають
у вказаному будинку з моменту
виникнення спільної часткової
власності у сторін без відповідних
правових підстав.

Твердження відповідачів щодо
правомірності поселення відповідачки
ОСОБА_5 у будинку по АДРЕСА_1 з 1998 року і
продовженням проживання у ньому у
зв'язку із тим, що вона була поселена до
даного будинку за згодою її бабусі, яка
була його власником, не обґрунтовує
правомірність подальшого проживання
відповідачки ОСОБА_5 і поселення після
цього чоловіка ОСОБА_9 та дітей
виходячи із наступного.

Як було встановлено вище, з 21 березня 2010
року власником спірного житлового
будинку стала ОСОБА_3 У вказаному
жилому приміщенні з 1998 року проживає
ОСОБА_5, яка є племінницею ОСОБА_3 та
онукою ОСОБА_12, з 2006 року чоловік ОСОБА_5
- ОСОБА_9 та з моменту народження їх діти
- ОСОБА_10 та ОСОБА_11 Всі вони проживають
в даному будинку без реєстрації.

ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла.

Відповідно до вимог ст. 64 ЖК України, ні
ОСОБА_5, ні ОСОБА_9 не є членами сім'ї
колишнього власника житла - ОСОБА_12
ОСОБА_5 не доведено та не надано
доказів, що вона проживала із ОСОБА_12 та
вела із нею спільне господарство, що
також виключає можливість віднесення
її до членів сім'ї ОСОБА_12.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого Протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти. Користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК
України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України та
ст.150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
до нового власника в частині
збереження права користування житлом
членів сім'ї колишнього власника чи
інших осіб у випадку зміни власника і
втрати права користування житлом
колишнім власником. Отже, припинення
права ОСОБА_12 на користування будинком
припиняє право всіх осіб, які проживали
у ньому за її згоди на користування цим
будинком.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про те, що право ОСОБА_5 на
користування спірним житлом
припинилося після смерті ОСОБА_12, і
вона підлягає виселенню разом із
членами своєї сім'ї із спірного будинку
без надання іншого житла. Застосуванню
до даних правовідносин, є норми
цивільного права, а саме ст.391 ЦК
України, відповідно до якої, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном шляхом виселення особи у якої
право користування житлом припинилося.

Заперечення органу опіки та піклування
з приводу виселення малолітніх дітей у
зв'язку із порушенням їх житлових прав
також не заслуговують на увагу,
виходячи із наступного.

Відповідно до вимог абзаців 2, 3 ст. 18
Закону України «Про охорону дитинства»
діти - члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

Вказаною нормою права забезпечено
права дітей на житло батьків, що
належить їм на відповідній правовій
основі та обов'язок державних органів
по забезпеченню контролю за
додержанням батьками або особами, які
їх замінюють, майнових та житлових прав
дітей, щодо нерухомого майна, яке
належить батькам.

Оскільки відповідачі - ОСОБА_5 та ОСОБА_9
не наділені правами на спірне нерухоме
майно, відповідачі зареєстровані за
іншою адресою, то у малолітніх ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3
року, які перебувають на утриманні
ОСОБА_5 та ОСОБА_9, також не виникло
права на спірне нерухоме майно.

За таких обставин, у зв'язку із
виселенням відповідачів із спірного
будинку права малолітніх ОСОБА_5 та
ОСОБА_9 порушені не будуть, а тому діти
також підлягають виселенню без надання
іншого житлового приміщення.

У відповідності до ст.. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають до стягнення судові витрати
по розгляду справи. Враховуючи, що
позовні вимоги задоволено відносно
відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_9 судові
витрати підлягають стягненню саме із
даних відповідачів.

Керуючись ст. ст. 214, 215 ЦПК України, суд,
-

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, малолітніх
дітей - ОСОБА_10, ОСОБА_11 про виселення -
задовольнити.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_9, малолітніх
дітей - ОСОБА_10, ОСОБА_11 з житлового
будинку АДРЕСА_1, без надання іншого
житлового приміщення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Сарненський районний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 23
травня 2014 року.

Суддя - підпис

згідно з оригіналом:

Суддя Сарненського районного суду
В.В.Галінська