ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
Справа № 362/2054/13-ц
Провадження № 2/362/96/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2014 року
м.
Васильків

Васильківський міськрайонний суд
Київської області в складі:
головуючого - судді Корнієнка С.В., при
секретарі - Дрозденко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Василькові Київської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, що
діє в інтересах неповнолітньої дочки
ОСОБА_3, та ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору дарування
житлового будинку,-

в с т а н о в и в :

У квітні 2013 року позивач звернувся до
суду з вимогою про визнання недійсним
договору дарування будинку АДРЕСА_1,
посвідченого 7 грудня 1994 року
Васильківською районною державною
нотаріальною конторою Київської
області, за реєстровим № 4131, між її
покійними чоловіком ОСОБА_5 та сином
ОСОБА_6 та його скасування через
ненадання нею на це, як дружиною яка має
право на частку спільного сумісного
майна подружжя, відповідного дозволу.

В судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримав в
повному обсязі. Наполягав на тому, що
строки позовної давності ними не
пропущені, оскільки про дарування
спірного будинку заявниці стало відомо
лише 25 жовтня 2011 року після розподілу
рішенням Васильківського
міськрайонного суду між сторонами у
цій справі спірного будинку як
спадкового майна її померлого сина
ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, не
заперечуючи обставин укладення
спірного правочину, вимоги позову не
визнали, вважаючи, що позивачем
пропущений трирічний строк позовної
давності для звернення до суду із
зазначеним позовом.

Відповідач ОСОБА_4 - колишня дружина
сина позивача, підтримала вимоги
позову.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд приходить до висновку про
необхідність задоволення вимог позову,
виходячи з наступних підстав.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та
ч. 1 ст. 60 ЦПК України, завданням
цивільного судочинства є розгляд і
вирішення цивільних справ з метою
захисту порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів
фізичних осіб, прав та інтересів
юридичних осіб, за захистом яких кожна
особа має право звернутися до суду.

Згідно з вимогами положень ст.ст. 1 та 3
ЦПК України, завданням цивільного
судочинства є розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
за захистом яких кожна особа має право
звернутися до суду.

Положеннями ч.1 ст.61 ЦПК України,
обставині, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Як вбачається з положень ч.ч. 1 і 3 ст. 212
ЦПК України, суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно з положеннями прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України (в редакції 2004 року),
його вимоги щодо цивільних відносин,
які виникли до набрання чинності
нового ЦК України, застосовуються до
тих прав і обов'язків, що виникли або
продовжують існувати після набрання
ним чинності. Правила книги шостої
зазначеного ЦК України застосовуються
також до спадщини, яка відкрилась, але
не була прийнята ніким із спадкоємців
до набрання чинності цим Кодексом.

У відповідності до вимог ст.ст.41 і 42 ЦК
України (в редакції 1963 року), угодами
визнаються дії громадян, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків. Угоди
можуть укладатися в письмовій формі.

Згідно з положеннями ст.48 ЦК
України (в редакції 1963 року), недійсною
є та угода, що не відповідає вимогам
закону.

Як вбачається з положень ст.112 ЦК
України (в редакції 1963 року), майно може
належати на праві спільної власності
двом громадянам. Спільна власність без
визначення часток є сумісною
власністю.

Положеннями ст.ст.22 і 23 КпШС України (що
діяв станом на грудень 1994 року - час
виникнення спірних правовідносин)
передбачено, що майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
Для укладення угод по відчуженню
спільного майна подружжя, що
потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Поняття та здійснення дарування
визначено положеннями Глави 22 ЦК
України (в редакції 1963 року).

Як вбачається з положень п.35
Інструкції Про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
(затверджена наказом Міністерства
юстиції України № 18/5 від 18.06.1994 року),
справжність підпису на заяві другого з
подружжя про згоду на відчуження
спільного майна повинна бути
засвідчена в нотаріальному порядку, а в
разі особистого подання такої заяви
нотаріусу, останній встановлює особу
заявника та перевіряє справжність його
підпису, про що робить відмітку на
заяві, і вказує назву документа, який
посвідчує особу, номер, дату видачі і
назву установи, що його видала.

Згідно з положеннями ст.71 ЦК України (в
редакції 1963 року), ст.257 та ч.4 ст.267 ЦК
України, сплив позовної давності,
загальна тривалість якої складає три
роки, є підставою для відмови у позові.

Судом достовірно встановлено, що
позивач 16 червня 1973 року уклала шлюб із
ОСОБА_5, якій помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У відповідності до свідоцтва від 27
січня 1987 року, ОСОБА_5 - чоловікові
позивача, на праві власності належав
будинок АДРЕСА_1, якій 7 грудня 1994 року
на підставі договору дарування,
посвідченого Васильківською районною
державною нотаріальною конторою
Київської області, за реєстровим № 4131,
він подарував своєму та синові
заявниці - ОСОБА_6, якій ІНФОРМАЦІЯ_2
помер.

Згідно заяви від 5 грудня 1994 року на ім'я
Васильківської районної державної
нотаріальної контори Київської
області, позивач надала згоду на
здійснення дарування вищезазначеного
спірного будинку чоловіком синові.

У відповідності до висновку
експерта № 790-ВКЕ від 8 січня 2014 року,
підпис від імені позивача у заяві від
5.12.1994 року виконаний не нею, а іншою
особою з наслідуванням її дійсних
підписів з попереднім тренуванням.

Як вбачається з судового рішення
Васильківського міськрайонного суду
від 25 жовтня 2011 року у цивільній справі
№ 2-1846/11, за заявницею у зазначеній
справі було визнано право власності на
1/3 частину спірного будинку в порядку
спадкування після смерті її сина
ОСОБА_6

Таким чином, враховуючи недотримання
відповідними сторонами при укладенні 7
грудня 1994 року спірного правочину щодо
дарування житлового будинку вимог
цивільного законодавства, суд
приходить до обґрунтованого висновку
про наявність підстав для визнання
його недійсності та необхідності
скасування.

Суд також звертає увагу на те, що
відповідачем ОСОБА_2, яка є
представником інтересів
неповнолітньої ОСОБА_3 та її
представником, не надано будь-яких
об'єктивних доказів про знання
заявницею про укладення спірного
правочину з моменту його укладення, а,
відповідно, і доказів порушення нею
строків позовної давності на звернення
до суду з зазначеним позовом.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 215, 1257 ЦК України, ст.ст.
1, 3, 10, 60, 213-218, 223, 294 ЦПК України , суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір дарування будинку
АДРЕСА_1, посвідчений 7 грудня 1994 року
Васильківською районною державною
нотаріальною конторою Київської
області, за реєстровим № 4131, між ОСОБА_5
та ОСОБА_6 недійсним та скасувати

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги або закінченню апеляційного
провадження.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Київської області через
Васильківський міськрайонний суд
Київської області шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Корнієнко С.В.