Справа № 367/2214/13-ц
ІРПІНСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

з а о ч н е

14 травня 2014 року Ірпінський
міський суд Київської області в складі:

головуючого судді
Мікуліна А.В.,

при секретарі
Мидловець М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Ірпінського
міського суду Київської області
позовну заяву Прокурора м. Ірпеня
Київської області до Коцюбинської
селищної ради Київської області,
ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» про
визнання недійсними рішення,
державного акту на право власності на
землю, визнання права власності на
земельну ділянку,-

в с т а н о в и в:

До Ірпінського міського суду Київської
області надійшов вищевказаний позов,
який Прокурор м. Ірпеня Київської
області мотивує тим, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2018/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_1 затверджено проект
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_1 видано
державний акт серії ЯЖ №922223 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га (кадастровий номер земельної
ділянки :01:042:0032), цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд. Також
Позивач зазначає, що рішення
Коцюбинської селищної ради прийнято, а
державний акт видано з порушенням
вимог чинного законодавства, у зв'язку
з чим їх має бути визнано недійсними.
Зауважує, що зазначена земельна
ділянка знаходиться за межами сел.
Коцюбинське й даний факт
підтверджується висновком
судово-землевпорядної експертизи №325
від 05.03.2012 р. проведеної Київським
державним підприємством геодезії,
картографії, кадастрових та
геоінформаційних систем
«Київгеоінформатика». Також зазначає,
що спірну земельну ділянку у приватну
власність передано за рахунок земель,
що перебувають в постійному
користуванні комунального
підприємства «Святошинське
лісопаркове господарство». Крім того,
на підставі постанови Ради Міністрів
УРСР № 673 від 20.06.1956 р., дана земельна
ділянка надана у користування
Святошинському лісопарковому
господарству без виключення її з
Держлісфонду України. Комунальне
підприємство «Святошинське
лісопаркове господарство» з 1976 року
постійно здійснює господарську
діяльність на оспорюваній земельні
ділянці, що підтверджується проектом
організації лісового господарства.
Вказана земельна ділянка містить
таксаційні описи. Згідно з інформацією
Державного комітету України із
земельних ресурсів №9946/26/4-11 від 01.07.2011
р., Коцюбинською селищною радою
передано у власність громадянам
земельні ділянки загальною площею 72 га,
в тому числі і відповідачу, за рахунок
земель, які знаходяться у користуванні
КП «Святошинське лісове господарство»
та згідно з картографічними
матеріалами лісовпорядкування
обліковуються як квартали
Святошинського та Київського лісництв.
Крім того, за даними КП «Святошинське
лісопаркове господарство», зазначена
земельна ділянка відноситься до земель
лісогосподарського призначення та
будь-яких погоджень на вилучення
земель із свого користування
підприємство не надавало. Спірну
земельну ділянку в приватну власність
відповідача було передано без її
вилучення з користування КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» на підставі
відповідного рішення органу державної
влади чи органу місцевого
самоврядування, прийнятого в межах
його компетенції. Також зазначає, що
Коцюбинською селищною радою не
дотримано вимог щодо порядку зміни
цільового призначення землі. Земельну
ділянку лісового фонду спірним
рішенням Коцюбинської селищної ради
передано у приватну власність для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, що призведе до
знищення лісових ресурсів. Крім того
позивач зауважує, що у порушення вимог
ст. 9 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», якою передбачено
обов'язковість проведення вказаної
експертизи проектів землеустрою щодо
відведення земель лісогосподарського
призначення, проект землеустрою щодо
відведення спірної земельної ділянки
ОСОБА_1 державну експертизу не
проходив. Позивач вказує, що при
проведенні перевірки було встановлено,
що на підставі договору
купівлі-продажу земельної ділянки №688
від 21.07.2009 р. земельну ділянку площею
0,1500 га по АДРЕСА_1 придбав ОСОБА_2. На
підставі даного договору ОСОБА_2 видано
державний акт серії ЯЛ №391710 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га (кадастровий номер земельної
ділянки :01:042:0032), цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд. Тому
просить визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2018/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт серії ЯЖ №922223 на право власності на
земельну ділянку площею 0,1500 га
(кадастровий номер земельної ділянки
:01:042:0032), цільове призначення - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд, яка знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, виданий на ім'я ОСОБА_1; визнати
недійсним державний акт серії ЯЛ №391710
на право власності на земельну ділянку
площею 0,1500 га (кадастровий номер
земельної ділянки :01:042:0032),
цільове призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_2; визнати право
власності держави на земельну ділянку.

Прокурор м. Ірпеня подав до суду заяву в
якій просить розглядати справу за його
відсутності.

Інші сторони по справі в судове
засідання не з'явилися, причини
поважності неявки суду не повідомили,
тому суд, керуючись статтею 224 ЦПК
України, вважає за можливе розглянути
справу заочно на підставі наявних у
справі доказів.

Враховуючи, що сторони в судове
засідання не з'явилися, відповідно до ч.
2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази по справі,
суд дійшов висновку, що позов підлягає
частковому задоволенню, виходячи із
наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2018/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1» ОСОБА_1 було затверджено
проект землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки. На підставі
зазначеного рішення ОСОБА_1 видано
державний акт серії ЯЖ №922223 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га (кадастровий номер земельної
ділянки :01:042:0032), цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Крім
того, судом встановлено, що згідно
договору купівлі-продажу земельної
ділянки №688 від 21.07.2009 р. земельну
ділянку площею 0,1500 га по АДРЕСА_1
придбав ОСОБА_2. На підставі даного
договору ОСОБА_2 видано державний акт
серії ЯЛ №391710 на право власності на
земельну ділянку площею 0,1500 га
(кадастровий номер земельної ділянки
:01:042:0032), цільове призначення - для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд. Також судом встановлено, що
згідно листа Відділу Держкомзему у м.
Ірпінь від 18.01.2013 р. №01-02/44-1, наявного в
матеріалах справи, державна
статистична звітність (форми 6-зем) по
смт. Коцюбинське в період з 01.01.2008 р. по
31.12.2008 р. не велася, землі запасу по смт.
Коцюбинське в період з 01.01.2008 р. по 31.12.2008
р. не обліковувалися. Відомості щодо
встановлення та зміни меж Коцюбинської
селищної ради у відділі Держкомзему
відсутні. Зазначені обставини, також
підтверджуються актом службового
розслідування стосовно діяльності
колишнього начальника відділу
Держкомзему в м. Ірпінь ОСОБА_3
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 27.04.2011 р.
Відповідно до висновку №9544/190 від 15.12.2008
р. Державного управління охорони
навколишнього середовища в Київській
області про погодження матеріалів
проекту із землеустрою щодо відведення
земельної ділянки у власність
відповідача було надано позитивний
висновок за умови здійснення
переведення земельної ділянки в
категорію - землі житлової та
громадської забудови та внесення
відповідного коригування до
Генерального плану смт. Коцюбинське та
розробки містобудівного
обґрунтування. Однак, як вбачається з
проекту землеустрою, наявного в
матеріалах справи, вказані умови
висновку виконані не були.

Згідно ст. 68 Конституції України кожен
зобов'язаний неухильно додержуватися
Конституції України та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей.

Статтею 14 Конституції України та ст. 1
ЗК України визначено, що земля є
основним національним багатством, що
перебуває під особливою охороною
держави.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного
кодексу України (далі ЗК України)
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно ч. 1 ст. 173 ЗК України межа району,
села, селища, міста, району у місті - це
умовна замкнена лінія на поверхні
землі, що відокремлює територію району,
села, селища, міста, району у місті від
інших територій.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» передбачено,
що сільські, селищні, міські ради
правомочні розглядати і вирішувати
питання, віднесені Конституцією
України, цим та іншими законами до їх
відання.

Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України
до повноважень сільських, селищних,
міських рад у галузі земельних
відносин на території сіл, селищ, міст
належить передача земельних ділянок
комунальної власності у власність
громадян та юридичних осіб відповідно
до цього Кодексу.

Частинами 1 та 2 статті 116 ЗК України
передбачено, що громадяни та юридичні
особи набувають права власності та
права користування земельними
ділянками із земель державної або
комунальної власності за рішенням
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування в межах їх
повноважень, визначених цим Кодексом.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про
основи містобудування» визначення
територій для містобудівних потреб
здійснюється відповідно до
затвердженої містобудівної
документації з урахуванням планів
земельно-господарського устрою.

Статтею 12 Закону України «Про
планування і забудову територій»
передбачено, що сільські, селищні,
міські ради та їх виконавчі органи в
межах повноважень, визначених законом,
відповідно до генеральних планів
населених пунктів, в тому числі,
вирішують питання вибору, вилучення
(викупу), надання у власність чи в
користування земельних ділянок.

Згідно п. 12 Перехідних положень ЗК
України до розмежування земель
державної та комунальної власності
повноваження щодо розпорядження
землями (крім земель, переданих у
приватну власність, та земель,
зазначених в абзацах другому та
четвертому цього пункту) в межах
населених пунктів здійснюють
відповідні сільські, селищні, міські
ради з урахуванням вимог абзацу
третього цього пункту, а за межами
населених пунктів - відповідні органи
виконавчої влади.

Під час судового розгляду справи
сторонами по справі, в тому числі
відповідачем - Коцюбинською селищною
радою Київської області, не
заперечувався той факт, що будь-які
графічні додатки до Указу Президії
Верховної Ради УРСР від 11.02.1941 р., які б
підтверджували межі селища
Коцюбинське не збереглися, тобто з 1941
року і по даний час, рішення щодо
встановлення чи зміни меж селища
Коцюбинське компетентними органами не
приймались, проект встановлення меж не
розроблявся й не затверджувався.

Вказані обставини також встановлені
постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 р., що залишена в силі ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 09.10.2012 р. у справі за позовом
Київської міської ради до Державного
управління навколишнього природного
середовища в м. Києві, Київського
обласного управління лісового та
мисливського господарства, Ірпінської
міської ради, Коцюбинської селищної
ради, за участю Прокуратури м. Києва,
треті особи - Державне агентство
земельних ресурсів України, КП
«Святошинське лісопаркове
господарство», КП КОР «Обласний
лісгосп», Київська обласна державна
адміністрація, Державне управління
охорони навколишнього природного
середовища в Київській області,
Державне агентство лісових ресурсів
України про визнання бездіяльності
протиправною, рішень нечинними та їх
скасування, зобов'язання вчинити певні
дії.

Зазначеними вище рішеннями судів було
встановлено, що крім Указу Президії
Верховної Ради Української РСР від
11.02.1941 р., яким зі складу Білицької
селищної ради виключено населений
пункт Берковець, перейменовано смт.
Берковець в смт. імені Коцюбинського й
включено до складу селища імені
Коцюбинського залізничну станцію
Біличі та Указу від 30.12.1962 р., яким
селище Коцюбинське було
підпорядковано Ірпінській міській
раді і разом з нею підпорядковано
безпосередньо Київській обласній раді,
а також Указом від 04.01.1965 р., яким смт.
імені Коцюбинського перейменовано в
сел. Коцюбинське, інших рішень щодо
адміністративно-територіального
устрою селища Коцюбинське не
видавалось; землевпорядна
документація стосовно встановлення
меж смт. імені Коцюбинського
відповідно до Указу Президії Верховної
Ради УРСP від 11.02.1941 р. не збереглась;
проекти рішень про встановлення меж м.
Києва та меж селища Коцюбинське не
затверджувались; з моменту набрання
чинності Земельним Кодексом України
по даний час проект встановлення меж
селища Коцюбинське, відповідно до
вимог вказаного Кодексу, Київською
обласною радою не затверджувався.

Крім того, вищевказаним рішенням суду
встановлено, що Коцюбинська селищна
рада при прийнятті рішень щодо
відведення земельних ділянок у
власність керувалася матеріалами
техніко-економічного обґрунтування та
перспективним планом розвитку селища
Коцюбинське, затверджених рішенням
«Про перспективний план розвитку смт.
Коцюбинське» від 25.09.2008 р. № 689/22-5.

Постановою Ірпінського міського суду
Київської області від 23.11.2009 р., що
залишена без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 29.11.2011 р. у справі за позовом
Прокурора міста Ірпеня в інтересах
держави в особі Київської обласної
ради, Київської обласної державної
адміністрації до Коцюбинської
селищної ради, треті особи: відділ
Держкомзему в м. Ірпінь, Виконком
Ірпінської міської ради про визнання
незаконними та скасування п. 3 рішення
Коцюбинської селищної ради №689/22-5 від
25.09.2008 р. та рішення №711/23-5 від 28.10.2008 р.,
було встановлено, що рішенням
Коцюбинської селищної ради №689/22-5 «Про
перспективний план розвитку сел.
Коцюбинське» та рішенням № 711/22-5 «Про
передачу деревної рослинності
віднесену до категорії зелених
насаджень в межах сел. Коцюбинське» не
встановлювались межі селища
Коцюбинське, а фактично Коцюбинська
селищна рада виконувала вимоги ст. 173 ЗК
України щодо реалізації процедури
встановлення меж селища. Також слід
зазначити, що Генерального плану
селища Коцюбинське на момент ухвалення
вищевказаних рішень не існувало, його
межі не були чітко визначеними, а його
статус був сформований на підставі
Указу Президії Верховної Ради УРСР від
11.02.1941 р. Тобто відсутні підстави
вважати, що Коцюбинська селищна рада
при винесенні вищевказаних рішень
вирішувала питання належності до її
території будь яких земель у певно
визначених межах. При цьому, наявність
у пропозиціях перспективного розвитку,
наданих на погодження селищної ради,
схем розвитку селища, не звільняло
органи, які виготовляють та погоджують
Генеральний план селища діяти у межах
закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
ЦПК України) обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини. А тому вищевказані
обставини не підлягають доказуванню.

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов
висновку, що на момент прийняття
спірного рішення Коцюбинською
селищною радою від 25.12.2008 р. №2018/25-5 «Про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення та передачу у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд по АДРЕСА_1» ОСОБА_1,
межі смт. Коцюбинське у передбаченому
законом порядку не були визначені та
встановлені.

Крім того, слід зауважити, згідно
постанови Окружного адміністративного
суду м. Києва від 23.12.2011 р., що залишена в
силі ухвалою Вищого адміністративного
суду України від 09.10.2012 р., в якій
зазначається, що Коцюбинська селищна
рада, приймаючи оскаржувані рішення
діяла відповідно до встановленого на
момент прийняття відповідних рішень
порядку. Тобто всі зазначені рішення
приймалися за результатами отримання
позитивних висновків органів
виконавчої влади з питань земельних
ресурсів, органів містобудування і
архітектури та охорони культурної
спадщини, природоохоронних і
санітарно-епідеміологічних органів.

За таких обставин, Коцюбинська селищна
рада не мала правових підстав
відмовити у наданні земельних ділянок
у власність, оскільки при прийнятті
рішень керувалася діючим
законодавством на момент винесення
таких рішень. Тому суд дійшов висновку,
що спірні рішення Коцюбинської
селищної ради були прийняті в межах
компетенції, у відповідності до
передбаченої вимогами статей 116 та 118 ЗК
України процедури безоплатної
передачі у приватну власність
земельних ділянок, але при цьому не
надала належної оцінки обставинам
місця розташування спірних земель в
межах чи за межами селища, й
відповідності прийнятих рішень до п. 12
Перехідних положень Земельного
кодексу України.

Враховуючи викладені обставини суд
дійшов висновку, що довідка №5484 від
01.12.2008 р. відділу земельних ресурсів у м.
Ірпені Київської області про правовий
статус спірної земельної ділянки, яка
міститься у проекті відводу земельної
ділянки відповідача ОСОБА_1, не є
належним доказом знаходження спірної
земельної ділянки в межах смт.
Коцюбинське, оскільки зазначена в ній
інформація спростовується іншими
матеріалами справи.

Згідно ст. 39 ЗК України використання
земель житлової та громадської
забудови здійснюється відповідно до
генерального плану населеного пункту,
іншої містобудівної документації,
плану земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм,
державних стандартів і норм.

Крім того, судом встановлено, що на
момент прийняття спірного рішення
будь-яка містобудівна документація,
визначена Законом України «Про
планування і забудову територій» в смт.
Коцюбинське була відсутня, а
Перспективний план розвитку селища, на
який посилався представник
Коцюбинської селищної ради Київської
області та техніко-економічне
обґрунтування є видом землевпорядної
документації й згідно вимог
зазначеного закону не є містобудівною
документацією, яка б могла бути
підставою для прийняття спірного
рішення щодо відведення земельної
ділянки для містобудівних потреб. Тому
суд дійшов висновку, що Коцюбинською
селищною радою, при прийнятті
оскаржуваного позивачем рішення, було
порушено норми чинного законодавства
на момент прийняття такого рішення.

При вирішенні спору, суд не бере до
уваги рішення Коцюбинської селищної
ради №170 від 06.11.2009 р. Про
інвентаризацію меж, №75 від 29.04.2010 р. Про
погодження проекту формування і
встановлення меж Коцюбинської
селищної ради та межі смт. Коцюбинське
Київської області та №153 від 15.09.2010 р.
Про затвердження Генерального плану
смт. Коцюбинське, так як обставини які
ними підтверджуються не існували на
момент прийняття спірного рішення, й
тому не мають доказового значення по
справі.

На підставі викладених обставин, суд
дійшов висновку, що є правові підстави
для визнання недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2018/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Суд не бере до уваги посилання позивача
на обставини, що спірна земельна
ділянка відноситься до земель лісового
фонду, перебувала в постійному
користуванні КП «Святошинське
лісопаркове господарство», не було
проведено процедури вилучення та зміни
цільового призначення спірної
земельної ділянки із земель лісового
фонду на землі житлової забудови, а
також те, що не була проведена
експертиза по проекту землеустрою,
оскільки постановою Окружного
адміністративного суду м. Києва від
23.12.2011 р., що залишена в силі ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 09.10.2012 р., було встановлено, що у КП
«Святошинське лісопаркове
господарство» відсутні
правовстановлюючі документи на спірні
території, зокрема, КП «Святошинське
лісопаркове господарство» не є
державним лісогосподарським
підприємством та у останнього відсутні
документи, що підтверджують право
користування на раніше надані землі.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у
разі видання органом виконавчої влади
або органом місцевого самоврядування
акта, яким порушуються права особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, такий акт визнається
недійсним.

а підставі встановлених судом обставин
та норм Закону, оскільки судом
визнається недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2018/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1, тому суд дійшов висновку, що
державний акт серії ЯЖ №922223 на право
власності на земельну ділянку площею
0,1500 га (кадастровий номер земельної
ділянки :01:042:0032), цільове
призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_1, підлягає
визнанню недійсним та підлягає
скасуванню його державна реєстрація.

Вирішуючи позовні вимоги прокурора в
частині визнання недійсним державного
акта на право власності на земельну
ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_2, то суд
вважає, що дані вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 81, ст. 131 ЗК України
(в редакції на час виникнення спірних
правовідносин) громадяни України
набувають права власності на земельні
ділянки в тому числі на підставі
придбання за договорами
купівлі-продажу, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами.
Укладення таких угод здійснюється
відповідно до Цивільного кодексу
України з урахуванням вимог цього
Кодексу.

Згідно з ст.126 ЗК України (в редакції на
час виникнення спірних правовідносин)
право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом.

За змістом вказаних норм правовою
підставою набуття громадянином права
власності на земельну ділянку є
укладення ним цивільно-правової угоди,
а державний акт, що видається на
підставі такої угоди, лише посвідчує
право особи на земельну ділянку. Отже,
без встановлення судом недійсності
(невідповідності вимогам закону)
правочину, як правової підстави
придбання громадянином земельної
ділянки, визнання недійсним державного
акту, виданого на підставі цього
правочину, є в даному випадку є
необґрунтованим.

Такі висновки відповідають приписам
щодо презумпції правомірності
правочину, встановленим ст. 204 ЦК
України, згідно якої правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такий висновок узгоджується
із положеннями ч. 3 ст.152 ЗК України, якою
передбачено, що захист порушених прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється, в тому числі,
шляхом заявлення позову про визнання
угоди недійсною.

Укладений між відповідачами ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 договір купівлі-продажу спірної
земельної ділянки від 21.07.2009 р. не є
таким, що порушує публічний порядок,
оскільки укладений між приватними
особами і його предметом є майно, що
перебуває у приватній власності.

За таких обставин з огляду на те, що
ОСОБА_2 набув права власності на спірну
земельну ділянку на підставі договору
купівлі-продажу від 21.07.2009 р., який не
визнано судом недійсним і він не є
нікчемним (його недійсність не
встановлена законом), а також,
враховуючи приписи ст. 204 ЦК України
щодо презумпції правомірності
правочину, суд вважає, що відсутні
підстави для визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЯЛ №391710 на
право власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_2, на підставі
вказаного договору.

Крім того, суд зауважує, що позовні
вимоги, які стосуються визнання права
власності держави на спірну земельну
ділянку, відповідно до ст. 392 ЦК України,
є неконкретизованими,
необґрунтованими й такими, що не
відповідають вимогам і приписам
чинного законодавства, а тому не
підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 5 Закону України №4176-VI
від 20.12.2011 р. «Про внесення змін до
деяких законів України щодо
вдосконалення порядку здійснення
судочинства» позов про визнання
незаконним правового акта органу
державної влади, органу влади
Автономної Республіки Крим або органу
місцевого самоврядування, яким
порушено право власності або інше
речове право особи може бути подано
протягом 3 (трьох) років з дня набрання
чинності цим Законом (набрав чинності з
15.01.2012 р.), тому суд дійшов висновку, що
позивачем не пропущений строк позовної
давності.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог. Тому суд вважає за можливе
стягнути із відповідачів на користь
держави судовий збір.

У зв'язку із частковим задоволенням
позову, суд вважає за необхідне
задовольнити клопотання представника
відповідача ОСОБА_4 про скасування
заходів забезпечення позову вжитих
ухвалою суду від 17.05.2013 р.

На підставі встановлених судом
обставин та зазначених норм Закону,
керуючись статтями 14, 68 Конституції
України, статтями 12, 152, 155 Земельного
кодексу України, статтями 6-8, 10, 15, 30, 60, 64,
88, 209, 212-215, 224, 226 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення
Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 р.
№2018/25-5 «Про затвердження проекту
землеустрою щодо відведення та
передачу у приватну власність
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1».

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЖ №922223 на право власності на земельну
ділянку площею 0,1500 га (кадастровий
номер земельної ділянки :01:042:0032),
цільове призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Скасувати захід забезпечення позову,
застосований ухвалою Ірпінського
міського суду від 17.05.2013 р. у вигляді
накладення арешту на земельну ділянку
площею 0,1500 га (кадастровий номер
земельної ділянки :01:042:0032),
цільове призначення - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 21.07.2009 р. та
державного акту на право власності на
земельну ділянку Серія ЯЛ №391710.

Стягнути із Коцюбинської селищної ради
Київської області та ОСОБА_1 на користь
держави судовий збір в розмірі - 114,70
грн.

Заочне рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
через Ірпінський міський суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
(десяти) днів з дня проголошення
рішення, а особами, які були відсутні в
судовому засіданні під час
проголошення рішення, - з дня отримання
копії рішення.

Суддя: А. В. Мікулін