Справа № 333/1958/14-ц
Провадження № 4-с/333/23/14
УХВАЛА

про залишення заяви без руху

20 березня 2014 року м. Запоріжжя

Суддя Комунарського районного суду м.
Запоріжжя Дмитрієва М.М., розглянувши
скаргу ОСОБА_1 на дії державного
виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

19.03.2014 року до Комунарського районного
суду м. Запоріжжя звернулась ОСОБА_1 зі
скаргою на дії державного виконавця
Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ.

20.03.2014 року зазначену скаргу передано у
провадження судді Дмитрієвої М.М.

Відповідно до положень ст.ст. 55,124
Конституції України та ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаний або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи
правосуддя, суд захищає права, свободи
та інтереси фізичних осіб у спосіб,
визначений законами України.

За змістом зазначеної статті, суд не
має право обирати спосіб захисту на
власний розсуд, оскільки це порушує
принцип диспозитивності та
змагальності цивільного процесу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє особам, які беруть участь у
справі у здійсненні їх прав.

Європейський суд з прав
людини у своїй прецедентній практиці
виходить із того, що положення п. 1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод гарантує
кожному право подати до суду будь-який
позов, що стосується його цивільних
прав і обов'язків. Проте, право на суд не
є абсолютним і воно може бути піддане
обмеженням, дозволеним за змістом, тому
що право на доступ до суду за своєю
природою потребує регулювання з боку
держави. Разом з тим, такі обмеження не
повинні впливати на доступ до суду чи
ускладнювати цей доступ таким чином і
такою мірою, щоб завдати шкоди суті
цього права, та мають переслідувати
законну мету.

Прецедентна практика Європейського
суду з прав людини виходить з того, що,
реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод щодо доступності правосуддя та
справедливого судового розгляду, кожна
держава-учасниця цієї Конвенції вправі
встановлювати правила судової
процедури, в тому числі й процесуальні
заборони і обмеження, зміст яких - не
допустити судовий процес у безладний
рух. Також Європейський суд з прав
людини зазначає, що не повинно бути
занадто формального ставлення до
передбачених законом вимог, так як
доступ до правосуддя повинен бути не
лише фактичним, але й реальним (Рішення
Суду у справі «Жоффре де ля Прадель
проти Франції» від 16.12.1992 року).

Вивчивши матеріали скарги, суддя
приходить до висновку, що скаргу подано
без додержання вимог, передбачених ст.
119 ЦПК України.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України,
учасники виконавчого провадження та
особи, які залучаються до проведення
виконавчих дій, мають право звернутися
до суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Частиною 1 ст. 384 ЦПК України
передбачено, що скаргу може бути
подано до суду безпосередньо після
оскарження рішення, дії або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби до начальника
відповідного відділу державної
виконавчої служби.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 14 від 26.12.2003 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження» роз'яснено,
що скарги, заяви, подання мають
відповідати загальним вимогам щодо
форми та змісту позовної заяви,
передбаченим положеннями
Цивільно-процесуального кодексу
України, та містити відомості,
перелічені в пунктах 3-5 частини 3 ст. 82
Закону України «Про виконавче
провадження».

Пунктами 3, 5 частини 3 статті 82 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачено, що скарга у виконавчому
провадженні подається у письмовій
формі та повинна включати реквізити
виконавчого документа (назва
виконавчого документа, орган, який його
видав, дата видачі виконавчого
документа та його номер, резолютивна
частина виконавчого документа); зміст
оскаржуваних дій (бездіяльності) та
норму Закону, яка порушена, виклад
обставин, якими скаржник обґрунтовує
свої вимоги.

Як вбачається з матеріалів даної
скарги, форма та зміст скарги не
відповідають вимогам, встановленим ч. 7
ст. 82 Закону України «Про виконавче
провадження» та ст. 383 ЦПК
України.

Згідно зі ст. 120 ЦПК заявник повинен
додати до скарги її копії та копії всіх
документів, що додаються до неї,
відповідно до кількості осіб, дії яких
оскаржуються.

Також скаржником не зазначено коли
була отримана постанова про відмову у
відкритті провадження по справі та не
надано доказів щодо дати отримання
вищезазначеної постанови. В скарзі
відсутнє чітке посилання на закон,
яким, як вважає скаржник, порушено його
права.

Відповідно до ч. 1 ст. 385 ЦПК України
скарга може бути подана до суду у
десятиденний термін з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення її права чи свободи.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003
року «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії або бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження» у
разі відсутності спеціальної норми
щодо вирішення певних питань, які
виникають при розгляді скарг на
рішення, дії або бездіяльність
посадових осіб державної виконавчої
служби, до заяв (скарг, подань)
учасників виконавчого провадження
мають застосовуватися положення
Цивільного процесуального кодексу
України, якими врегульовано аналогічні
питання.

Вирішуючи питання про залишення скарги
без руху, суддя вважає за необхідне у
відповідності до постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 26
грудня 2003 року «Про практику розгляду
судами скарг на рішення, дії або
бездіяльність органів і посадових осіб
державної виконавчої служби та
звернень учасників виконавчого
провадження» застосувати аналогію
процесуального закону, а саме, частину 1
статті 121 ЦПУ України.

Згідно зі ст. 121 ЦПК України скарга, яка
подана без додержання вимог,
викладених у ст.ст. 119-121 ЦПК України,
підлягає залишенню без руху з наданням
строку для усунення недоліків.

На підставі викладеного, керуючись
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 26.12.2003 року «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження», Законом
України «Про виконавче провадження»,
ст.ст. 121, 383, 384, 385 ЦПК України, суддя, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного
виконавця Комунарського ВДВС
Запорізького МУЮ - залишити без руху,
надавши п'ятиденний строк з дня
отримання копії цієї ухвали для
усунення недоліків.

Роз'яснити, що у разі невиконання
ухвали суду в зазначений строк, скаргу
буде визнано неподаною та повернуто
скаржнику зі всіма доданими до неї
документами.

Копію ухвали направити скаржнику.

Ухвала окремому оскарженню не
підлягає.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
М.М. Дмитрієва