АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у 1 - й інстанції: Горкава В.Ю.
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

30 жовтня 2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 на
рішення Печерського районного суду м.
Києва від 26 серпня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 26 серпня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору дарування
недійсним, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2
ОСОБА_3 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення
Печерського районного суду м. Києва від
26 серпня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що при розгляді справи
судом 1-ї інстанції в якості свідків
були допитані близькі друзі та колеги
померлого ОСОБА_6, які у своїх показах
чітко зазначили, що в останні роки
життя ОСОБА_6 зловживав алкогольними
напоями, внаслідок чого у нього були
випадки втрати пам'яті та невпізнання
оточуючих. Проте, суд 1-ї інстанції
необґрунтовано не взяв до уваги даних
фактів, зазначивши в оскаржуваному
рішення, що покази свідків не є
достатнім доказом того, що померлий мав
психічні вади та не міг розуміти
значення своїх дій під час укладення
оспорюваного правочину. Також
зазначає, що в порушенні вимог ст.61 ЦПК
України, судом 1-ї інстанції не взято до
уваги обставин, які встановлені
рішенням Апеляційного суду міста Києва
від 09.07.2014 року, яке було ухвалене за
результатами розгляду апеляційної
скарги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 15.05.2013 року в цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
заповіту від 24.11.2005 року та договору
дарування від 29.12.2009 року. Так, даним
рішенням суду встановлено, що на момент
складання заповіту від 24.11.2005 року та
договору дарування від 29.12.2009 року
ОСОБА_6 страждав на психічне
захворювання, що мало стійкий характер,
як наслідок, не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними. Для
повного та всебічного розгляду даної
справи позивачі звернулись до
спеціаліста з метою отримання
об'єктивного висновку щодо психічного
стану померлого ОСОБА_6 станом на 2011 рік
та роз'яснення щодо динаміки розвитку
психічного захворювання останнього. У
зв'язку з чим, в суді 1-ї інстанції було
заявлено клопотання про повернення до
стадії зясування обставин справи, яке
судом 1-ї інстанції було залишено без
задоволення. Зазначені обставини
свідчать про те, що судом 1-ї інстанції
не досліджено в повному обсязі всіх
обставин, які мають значення для
розгляду справи та ухвалено
необґрунтоване рішення.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її
представник ОСОБА_7 проти доводів
апеляційної скарги заперечували,
посилалась на те, що вони є
безпідставними, а рішення суду першої
інстанції постановлено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, їх представники ОСОБА_8
та ОСОБА_3 в судове засідання повторно
не з'явились, про день та час слухання
справи судом повідомлялись у
встановленому законом порядку, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу за їх відсутності.

Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5 в
судове засідання не з'явилась, про день
та час слухання справи судом
повідомлена у встановленому законом
порядку, причину неявки суду не
повідомили, а тому, колегія судів
вважає можливим слухати справу за її
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 від
першого шлюбу з ОСОБА_9 мав двох дітей,
а саме: ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

19 вересня 2001 року ОСОБА_6 одружився з
ОСОБА_4.

З досліджених доказів встановлено, що
ОСОБА_6 на праві приватної власності
належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1,
що підтверджується свідоцтвом про
право на спадщину за законом,
посвідченим 12 липня 2005 року державним
нотаріусом Шостої Київської
державної нотаріальної контори
Садиховою Людмилою Сергіївною та
витягом з реєстру прав власності на
нерухоме майно, виданим Комунальним
підприємством «Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна».

23.04.2011 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було
укладено договір дарування,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрований за №134.
Відповідно до умов даного договору
ОСОБА_6 передав безоплатно у власність
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

На підставі даного договору дарування,
17.05.2011 року Комунальним підприємством
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»
право власності на квартиру АДРЕСА_1
було зареєстровано за ОСОБА_4, що
підтверджується витягом про державну
реєстрацію прав.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

З матеріалів справи вбачається, що
17.02.2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись
до Дарницького РУ ГУ МВС України в
місті Києві з заявою про вчинення
ОСОБА_4 шахрайських дій щодо майна їх
померлого батька ОСОБА_6. Свою заяву
мотивували тим, що ОСОБА_4 обманним
шляхом змусила ОСОБА_6 підписати
документи про відчуження останнім
квартири АДРЕСА_1 та квартири АДРЕСА_2.

Постановою Дарницького РУ ГУ МВС
України в місті Києві від 26.02.2012 року
відмовлено в порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_4 за фактом
вчинення злочинів передбачених
ст.ст.190, 135 КК України.

Вважаючи, що договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 23.04.2011 року був
укладений з порушенням вимог ст.ст. 203,
215 ЦК України та ст.225 ЦК України, так як
ОСОБА_6 на момент підписання вказаного
договору зловживав алкогольними
напоями, а тому фактично не розумів
значення своїх дій та не міг керувати
ними, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до
суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
дарування квартири АДРЕСА_1 .

Відмовляючи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4,
третя особа: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_1,
суд 1-ї інстанції виходив з того, що
оспорюваний правочин повністю
відповідає вимогам закону, позивачами
не надано суду належних та допустимих
доказів на підтвердження того, що на
момент укладення договору дарування
від 23.04.2011 року ОСОБА_6 не розумів
значення своїх дій та не міг ними
керувати, а тому правових підстав для
задоволення позовних вимог немає.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, згідно зі ст.717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком
можуть бути рухомі речі, в тому числі
гроші та цінні папери, а також нерухомі
речі.

Статтею 719 ЦК України встановлено, що
договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України,
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК Українивстановлено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільству, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.215 ЦК Українипідставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Зі змісту оспорюваного договору
дарування від 23.04.2011 року вбачається, що
він складений у письмовій формі та
посвідчений нотаріально, як того
вимагають приписи ст.719 ЦК України,
зміст даного правочину не суперечить
вимогам чинного на той час
законодавства. Належних та допустимих
доказів того, що ОСОБА_4 та/або ОСОБА_6 в
момент підписання оспорюваного
договору було недодержано вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 ЦК України,
матеріали справи не містять та
позивачами суду не надано. Як і не
надано доказів вчинення відповідачем
відносно ОСОБА_6 будь-яких протиправних
дій, спрямованих на примушування до
укладення договору дарування від 23.04.2011
року.

З дослідженого судом висновку
експертів Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз від 10.10.213 року вбачається, що
рукописний запис «ОСОБА_6» та підпис
від імені ОСОБА_6 в графі «підписи», у
рядку «1» на зворотній стороні договору
дарування квартири від 23.04.2011 року (ВЕК
№510081), складеного від імені ОСОБА_6 на
ім'я ОСОБА_4, виконані ОСОБА_6.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого та законного
висновку про те, що, передбачених
ст.ст.203, 215 ЦК України, підстав для
визнання недійсним договору дарування
від 23.04.2011 року немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що в
момент укладення договору дарування
квартири АДРЕСА_1 від 23.04.2011 року ОСОБА_6
зловживав алкогольними напоями, а тому
фактично не розумів значення своїх дій
та не міг ними керувати і суд першої
інстанції безпідставно відмовив в
задоволенні позову про визнання
договору дарування недійсним з
підстав, передбачених ст. 225 ЦК України,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно з ч.1 ст. 225 ЦК України, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

У відповідності до ст.3 Закону України
«Про психіатричну допомогу» кожна
особа вважається такою, яка не має
психічного розладу, доки наявність
такого розладу не буде встановлено на
підставах та в порядку, передбачених
цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК
Україницивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності,
а частинами 1, 4 статті 60 ЦПКвстановлено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, заперечень,
крім випадків, установлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ні в суді першої інстанції, ні до суду
апеляційній інстанції позивачі не
надали належних та допустимих доказів
того, що ОСОБА_6 не розумів значення
своїх дій та не міг ними керувати на час
укладення договору дарування від 23.04.2011
року внаслідок зловживання
алкогольними напоями.

В силу ч.2 ст.59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підставі п.2 ч.1 ст.145 ЦПК України для
визначення психічного стану особи
призначення експертизи є обов'язковим.

З матеріалів справи вбачається, що за
клопотанням позивачів судом 1-ї
інстанції було призначено посмертну
судово-психіатричну експертизу для
визначення психічного стану ОСОБА_6 під
час підписання ним оспорюваного
договору дарування квартири та
здатності усвідомлювати в цей час свої
дії та керувати ними. Незважаючи на
наявність чотирьох повідомлень про
необхідність оплати проведення
експертизи, позивачами оплату
здійснено не було і матеріали справи
були повернуті до суду без проведення
вказаної судової експертизи.

Оскільки стан позивача, який позбавляв
би його можливості розуміти значення
своїх дій на момент укладання
оспорюваного договору, без проведення
спеціальних досліджень, та відповідних
висновків експертів, не може бути
встановлений, а позивачі від оплати
призначеної судом психіатричної
експертизи відмовились, то колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
прийшов до вірного та обґрунтованого
висновку про те, що правових підстав
вважати померлого ОСОБА_6 таким, що не
розумів значення своїх дій та не міг
ними керувати на час укладення
договору дарування від 23.04.2011 року
немає.

Безпідставними є також доводи
апеляційної скарги про те, що факт
зловживання ОСОБА_6 алкогольними
напоями, внаслідок чого він фактично не
розумів значення своїх дій та не міг
ними керувати підтверджується
показаннями свідків, а суд першої
інстанції не взяв їх до уваги, з огляду
на те, що свідки зазначили лише відомі
їм обставини з життя ОСОБА_6, а висновок
щодо можливості особи розуміти
значення своїх дій та керувати ними
можуть робити лише фахівці в галузі
психіатрії.

Доводи апеляційної скарги про те, що
при ухваленні оскаржуваного рішення
суд 1-ї інстанції не врахував обставини,
які встановлені рішенням Апеляційного
суду міста Києва від 09.07.2014 року,
зокрема, те що на момент складання
заповіту від 24.11.2005 року та договору
дарування від 29.12.2009 року ОСОБА_6
страждав на психічне захворювання, що
мало стійкий характер, як наслідок, не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки
психічний стан особи визначається на
момент укладення конкретного
правочину, так як він може змінюватись.
Крім того, з наданої до Апеляційного
суду м.Києва ухвали Вищого
спеціалізованого суду України від 15
жовтня 2014 року вбачається, що рішення
Апеляційного суду м.Києва від 09 липня
2014 року було скасовано, справу передано
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене судом з
порушенням норм матеріального права,
при неповному з'ясуванні обставини, що
мають значення для справи, а викладені
в рішенні висновки не відповідають
обставинам справи, колегія суддів
також вважає безпідставними, оскільки
суд повно та об'єктивно встановив
дійсні обставини справи, дослідив
надані сторонами докази, дав їм вірну
правову оцінку та ухвалив рішення у
відповідності з вимогами
матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду 1-ї
інстанції також не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим,
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому правові підстави для
задоволення апеляційної скарги
представника позивачів ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 ОСОБА_3 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Печерського районного
суду м. Києва від 26 серпня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: