Справа № 2607/5130/12
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С.
,

при секретарі - Кравцовій Ю.
В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві скаргу
Публічного акціонерного товариства
«Київгаз» на дії державного виконавця
Відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві Вангородського
Сергія Миколайовича, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Скаржник звернувся до суду з
вищезазначеною скаргою мотивуючи свої
вимоги тим, що 10.06.2013 року державним
виконавцем відділу державної
виконавчої служби Подільського
районного управління юстиції у м. Києві
Вангородським С. М. була винесена
постанова ВП № 38380338 про відмову у
відкритті виконаного провадження
(відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа), а саме судового
наказу Подільського районного суду м.
Києва від 08.05.2012 року № 2607/5130/12 з тих
підстав, що судовий наказ не відповідає
вимогам ст. 18 Закону України «Про
виконавче провадження», оскільки в
ньому не зазначений ідентифікаційний
номер боржника.

Вважають постанову незаконною та такою
що підлягає скасуванню, оскільки
вимога про обов'язкове зазначення у
виконавчому документі індивідуального
ідентифікаційного номеру стягувача та
боржника (для фізичних осіб - платників
податків) або номеру і серії паспорта
стягувача та боржника для фізичних
осіб - громадян України, які через свої
релігійні або інші переконання
відмовилися від прийняття
ідентифікаційного номера, офіційно
повідомили про це відповідні органи
державної влади та мають відмітку в
паспорті громадянина України,
з'явилась у ЗУ «Про виконавче
провадження» разом із прийняттям
Закону України № 5037-УІ. Частиною першою
прикінцевих та перехідних положень
визначено, що Закон набирає чинності з
дня, наступного за днем його
опублікування... Перше офіційне
опублікування вказаного закону
відбулось 07.08.2012 року в газеті Голос
України № 143.

Зазначають, що таким чином, на судовий
наказ виданий 08.05.2012 року Подільським
районним судом м. Києва по справі №
2607/5130/2012 вимога про обов'язкове
зазначення ідентифікаційного номера
не поширюється.

Посилаються на те, що винесенням
незаконної постанови про відмову у
відкритті виконавчого провадження
державним виконавцем порушено право
ПАТ «Київгаз» на виконання судового
наказу та відновлення порушених
боржником прав. У зв'язку з чим
звертаються з даною скаргою до суду.

Представник скаржника та державний
виконавець в судове засідання не
з'явилися, про день, час та місце
слухання справи повідомлені вчасно та
належним чином, від представника
скаржника до суду надано заяву згідно
якої останній просить суд провести
розгляд справи за відсутності
представника ПАТ «Київгаз», заявлені
вимоги підтримує в повному обсязі.
Причини неявки в судове засідання
державного виконавця суду невідомі.

Суд вважає за можливе розглядати
справу у відсутність зазначених осіб
відповідно до вимог ст.ст. 169, 386 ЦПК
України.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні,
08.05.2012 року Подільським районним судом
м. Києва було видано судовий наказ №
2607/5130/12 про стягнення з ОСОБА_2 на
користь ПАТ «Київгаз» заборгованості
за спожитий газ в сумі 234, 60 грн. та
судового збору 107, 30 грн., а всього 341, 90
грн. (а.с. 4)

07.06.2013 року представником ПАТ «Київгаз»
подано до ВДВС Подільського РУЮ у м.
Києві Заяву про передачу судового
наказу на виконання, відповідно до
вимог ст.ст. 5, 18, 24 ЗУ «Про виконавче
провадження» (а.с. 6).

10.06.2013 року державним виконавцем ВДВС
Подільського РУЮ у м. Києві
Вангородським С.М. було винесла
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження (відмову в
прийнятті до провадження виконавчого
документа) (а.с.7).

Як вбачається зі змісту вищезазначеної
постанови, державний виконавець
мотивував її тим, що судовий наказ №
2607/5130/12 не відповідає вимогам ст. 18
Закону України «Про виконавче
провадження», а саме відсутній
індивідуальний ідентифікаційний номер
боржника.

Однак з такими діями державного
виконавця суд не може погодитись
виходячи з наступного.

Як вже зазначалося вище, судовий наказ
№ 2607/5130/12 був виданий судом 08.05.2012 року.

Стаття ж 18 ЗУ «Про виконавче
провадження» (в редакції, яка діяла на
момент видачу судового наказу)
визначає, що у виконавчому документі
зазначаються: 1) назва і дата видачі
документа, найменування органу,
прізвище та ініціали посадової особи,
що його видали; 2) дата прийняття і
номер рішення, згідно з яким видано
документ; 3) повне найменування (для
юридичних осіб) або ім'я (прізвище,
власне ім'я та по батькові за наявності)
(для фізичних осіб) стягувача і
боржника, їх місцезнаходження (для
юридичних осіб) або місце проживання чи
перебування (для фізичних осіб),
ідентифікаційний код суб'єкта
господарської діяльності стягувача та
боржника за наявності (для юридичних
осіб), індивідуальний ідентифікаційний
номер стягувача та боржника за
наявності (для фізичних осіб -
платників податків), а також інші дані,
якщо вони відомі суду чи іншому органу,
що видав виконавчий документ, які
ідентифікують стягувача та боржника чи
можуть сприяти примусовому виконанню,
зокрема, дата народження боржника та
його місце роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо; 4)
резолютивна частина рішення; 5) дата
набрання законної (юридичної) сили
рішенням; 6) строк пред'явлення
виконавчого документа до виконання.

Зі змісту зазначеної статті
вбачається, що на момент видачі
судового наказу ідентифікаційний
номер стягувача та боржника зазначався
судом у виконавчих документах за
наявності. Обов'язкового його
зазначення, як то вимагає стаття 18 ЗУ
«Про виконавче провадження», в
редакції, яка діє на даний час, не
вимагалося.

Стаття 5 ЦК України визначає, що акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Враховуючи вищевикладене суд
приходить до висновку про
недопустимість посилання державного
виконавця на норму Закону, яка чинна на
даний час однак, яка не містилася в
Законі на момент виникнення
правовідносин.

Зі змісту ст. 82 ЗУ «Про виконавче
провадження» вбачається, що рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу,
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Боржник має право оскаржувати рішення,
дії або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби виключно в
судовому порядку.

Крім того, відповідно до ст. 383 ЦПК
України, сторони виконавчого
провадження мають право звернутися до
суду із скаргою, якщо вважають, що
рішенням, дією або бездіяльністю
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судового
рішення, ухваленого відповідно до
цього Кодексу, порушено їх права чи
свободи.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Суд оцінюючи, належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку
про доведеність вимог заявника, а тому
скарга підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, ст.ст. 18, 82 ЗУ
«Про виконавче провадження», ст. 18 ЗУ
«Про виконавче провадження» (чинної на
день видачі судового наказу № 2607/5130/12
від 08.05.2012 року), керуючись ст.ст. 10, 11, 60,
383-389 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Скаргу Публічного акціонерного
товариства «Київгаз» на дії державного
виконавця Відділу державної
виконавчої служби Подільського
районного управління юстиції у м. Києві
Вангородського Сергія Миколайовича -
задовольнити.

Скасувати постанову державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Подільського
районного управління юстиції у м. Києві
Вангородського С.М. про відмову у
відкритті виконавчого провадження
(відмову в прийнятті до провадження
виконавчого документа) ВП № 38380338 від
10.06.2013 року.

Зобов'язати державного виконавця
відділу державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві Вангородського С.М.
винести постанову про відкриття
виконавчого провадження по виконанню
судового наказу № 2607/5130/12 виданого
08.05.2012 року Подільським районним судом
м. Києва

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії
ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко