Справа №173/100/14-ц
Провадження №2/173/342/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області у
складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в
приміщенні суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та застосування
наслідків недійсності правочину,
третя особа: товарна біржа
«Третейська»,

ВСТАНОВИВ:

До Верхньодніпровського районного
суду Дніпропетровської області
звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та застосування
наслідків недійсності правочину. В
обґрунтування позовної заяви
зазначено, що 25 серпня 2002 року між
позивачем та ОСОБА_3 було укладено шлюб.
Під час шлюбу чоловік придбав
автомобіль Шевролє Авео, модель
SF48Y,колір 73L, 2006 року випуску, номер
двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2,
державний номерний знак НОМЕР_3. Дане
майно є спільною сумісною власністю,
оскільки було придбано на спільні
кошти. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Після
його смерті позивач дізналася, що у
період шлюбу ОСОБА_3 продав даний
автомобіль на підставі договору
купівлі-продажу через товарну біржу
«Третейська» своїй донці, ОСОБА_2.
Позивач зазначила, що не надавала свою
згоду на відчуження даного майна, ні
письмово, ні усно. Цей договір виходить
за межі дрібного побутового, а тому її
згода на відчуження даного майна мала
бути обов'язковою та мала бути подана
письмово. Окрім того позивач вважає, що
даний автомобіль не міг бути
реалізований шляхом укладення
договору купівлі-продажу на біржі,
оскільки він не є уживаним товаром у
відповідності до положень ст.. 15 Закону
України «Про товарну біржу». На
підставі вищевикладеного позивач
просила суд визнати недійсним біржовий
договір купівлі-продажу транспортного
засобу від 13 жовтня 2007 року № 0099Z. Також
позивач просила суд застосувати
наслідки недійсності правочину та
зобов'язати ОСОБА_2 повернути їй
спірний транспортний засіб.

В судовому засіданні позивач
позов підтримала та просила суд
задовольнити позовні вимоги. Суду
пояснила, що за період шлюбу вона з
чоловіком придбали автомобіль в
кредит. Разом сплачували кредит.
Повністю кредит було погашено
достроково 12 жовтня 2007 року у зв'язку з
тим, що було не вигідно сплачувати
страховку кожний рік. Після смерті
чоловіка його донька, ОСОБА_2, забрала
автомобіль, пояснивши, що він належить
їй. У зв'язку з чим вона звернулася до
ДАІ, де їй підтвердили, що дійсно
автомобіль оформлено на доньку її
чоловіка. Свою згоду на продаж
автомобіля вона не надавала, гроші від
його продажу не отримувала. Не знала
про те, що автомобіль переоформлено на
ОСОБА_2, оскільки особисто автомобілем
не користувалася, всі документи на
машину були в чоловіка. Окрім того до
смерті чоловіка автомобіль завжди був
у них вдома і відповідач ним не
користувалася.

Представник позивача позов
підтримав та просив суд задовольнити
позовні вимоги, суду пояснив, що даний
автомобіль було придбано в період
шлюбу, а тому він є спільним майном
подружжя. Згоди на відчуження
автомобіля позивач не надавала. ОСОБА_1
дізналася про те, що автомобіль було
продано лише в вересні 2013 року.

Відповідач в судовому засіданні
позов не визнала, проти задоволення
позовних вимог заперечувала. Суду
пояснила, що позивач знала про те, що
батько переоформив автомобіль на неї.
Ще за життя батько вирішив залишити їй
цей автомобіль. Гроші вона за
автомобіль не сплачувала, фактично це
був договір дарування. Також позивачем
зроблено заяву про застосування
позовної давності та відмову у позові з
цих підстав.

Представник відповідача проти
задоволення позовних вимог
заперечував. Суду пояснив, що дійсно
мало місце порушення оформлення
договору купівлі-продажу автомобіля,
проте позивач знала про відчуження
автомобіля, оскільки їй було відомо, що
з ОСОБА_3 за рішенням суду мала бути
стягнута заборгованість і саме з метою
уникнення звернення стягнення на майно
було прийнято рішення про відчуження
даного автомобіля відповідачу. У
зв'язку з чим представник відповідача
вважав, що позивачем пропущено строк
позовної давності, що є підставою для
відмови у позові. Окрім того
представник відповідача вважав
необґрунтованою вимогу відповідача
про передачу автомобіля позивачу.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору, в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
подав заяву про розгляд справи без його
участі. Також надано письмові
пояснення, в яких зазначено, що договір
було укладено у відповідності до
чинного на той момент законодавства.

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які брали участь у справі, допитавши
свідків , дослідивши матеріали справи
та оцінивши докази в їх сукупності, суд
приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини
та відповідні їм правовідносини.

25 серпня 2002 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 було укладено шлюб, про що
Дніпровською селищною радою
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області було
зроблено відповідний запис в книзі
реєстрації актів про одруження за № 21
та видано свідоцтво про одруження
НОМЕР_4 (а.с.13).

Під час шлюбу на підставі
договору купівлі-продажу № 342 від 19
травня 2006 року ОСОБА_3 придбав
автомобіль Шевролє Авео, модель
SF48Y,колір 73L, 2006 року випуску, номер
двигуна НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2,
державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с.
15-17).

З метою придбання даного
автомобіля 22 травня 2006 року між ОСОБА_3
та акціонерним поштово-пенсійним
банком «Аваль» було укладено кредитний
договір №014/091687/3169/73 (а.с.18-19). З метою
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором було укладено
договір застави транспортного засобу
№ 014/01990/3169/73 від 22 травня 2006 року (а.с. 20)
та договір поруки № 014/091687/3169/01 від 22
травня 2006 року, згідно з яким ОСОБА_1
взяла на себе зобов'язання перед
кредитором відповідати за
зобов'язаннями боржника - ОСОБА_3, які
виникають з кредитного договору (а.с.21).

12 жовтня 2007 року зобов'язання за
кредитним договором було достроково
виконано, що підтверджується довідкою
АТ «РайффайзенБанк Аваль» № 44 від 12
березня 2014 року (а.с.96).

Згідно з ч. 2 ст. 60 Сімейного
кодексу України вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Отже судом встановлено, що
автомобіль Шевролє Авео, 2006 року
випуску, було придбано на підставі
договору купівлі-продажу ОСОБА_3 за час
шлюбу з ОСОБА_1 доказів того, що даний
автомобіль було придбано ОСОБА_3 за
його власні кошти сторонами не надано.
А тому суд приходить до висновку, що
автомобіль Шевролє Авео, 2006 року
випуску, придбаний ОСОБА_3 - є спільною
сумісною власність подружжя ОСОБА_3 та
ОСОБА_1

13 жовтня 2007 року на підставі
біржового договору купівлі-продажу
транспортного засобу реєстраційний №
0099 Z ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила
автомобіль Шевролє Авео, 2006 року
випуску, номер кузова НОМЕР_2,
державний номерний знак НОМЕР_3 (а.с.
24-26).

Статтею 65 Сімейного кодексу
України передбачено, що дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

З договору купівлі-продажу
автомобіля вбачається, що його
вартість на момент придбання становила
58640 грн. Згідно зі ст. 31 Цивільного
кодексу України правочин вважається
дрібним побутовим, якщо він
задовольняє побутові потреби особи,
відповідає її фізичному, духовному чи
соціальному розвитку та стосується
предмета, який має невисоку вартість.

Отже, договір купівлі-продажу
автомобіля вартістю 58640 грн. не є
дрібним побутовим правочином, а тому
відчуження даного майна мало відбувати
обов'язково за згодою другого з
подружжя, при цьому з урахуванням
вартості цього мана, ця згода
обов'язково мала бути надана в
письмовій формі.

В той же час судом встановлено, що
ОСОБА_1 не надавала згоди ані усної, ані
письмової згоди на продаж автомобіля
Шевролє Авео, який є спільним сумісним
майном подружжя, її чоловіком його
донці - ОСОБА_2 жодних доказів на
спростування даної обставини
сторонами не було надано. При цьому суд
приймає до уваги, що в день укладення
біржового договору купівлі-продажу 13
жовтня 2007 року ОСОБА_1 перебувала на
своєму робочому місця, що
підтверджується відповідною довідкою
(а.с.95), а тому не могла надавати свою
згоду на укладення даного договору
навіть усно.

Суд не приймає до уваги доводи
відповідача та її представника про те,
що позивач надавала згоду на
відчуження автомобіля у зв'язку з тим,
що існувала реальна загроза накладення
арешту на все майно ОСОБА_3, в тому числі
на автомобіль, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що на підставі
рішення Верхньодніпровського
районного суду від 19 червня 2003 року з
ОСОБА_3 було стягнуто 11159 грн. 31 коп. в
рахунок відшкодування завданої
матеріальної та моральної шкоди ОСОБА_4
(а.с.81-85). В судовому засіданні ОСОБА_1 не
заперечувала цей факт, проте суду
пояснила, що суму, яку було стягнуто на
підставі рішення суду, було повністю
відшкодовано ще в березні 2007 року.
Згідно з довідкою відділу ДВС
Верхньодніпровського районного
управління юстиції Дніпропетровської
області № 03/2628 від 25 квітня 2014 року
виконавче провадження про стягнення з
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі
11166 грн. 31 коп. було завершено 27 квітня
2007 року у зв'язку з фактичним
виконанням (а.с.98). Отже, на час
укладення договору купівлі-продажу
автомобіля 13 жовтня 2007 року, ОСОБА_3 не
мав невиконаного зобов'язання перед
ОСОБА_4, а тому не існувало реальної
загрози про накладення арешту на все
майно ОСОБА_3

Окрім того такі доводи
відповідача та її представника не
спростовують тієї обставини, що ОСОБА_1
не надавала своєї згоди на відчуження
автомобіля в письмовому виді, як того
вимагав закон.

З урахуванням вищевикладеного,
суд вважає доводи відповідача та її
представника необґрунтованими,
оскільки вони не узгоджується із
встановленими судом обставинами.

Суд також вважає безпідставною
заяву відповідача та її представника
про застосування позовної давності та
відмови у задоволенні позову з цих
підстав з огляду на наступне.

Статтею 256 Цивільного кодексу
України передбачено, що позовна
давність - це строк, у межах якого особа,
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного
кодексу України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_3, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (а.с.14). Після
смерті чоловіка ОСОБА_1 звернулася до
нотаріуса із заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину (а.с.70).
Під час оформлення спадкових прав,
тобто в 2013 році, позивач дізналася про
укладення договору купівлі-продажу
автомобіля Шевролє Авео без її згоди,
про що свідчить адвокатський запит від
13 вересня 2013 року (а.с.22).

Згідно зі ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Беззаперечних доказів того, що
ОСОБА_1 знала про відчуження автомобіля
ОСОБА_3 ОСОБА_2 відповідачем не надано.

Так свідок ОСОБА_5, суду пояснила,
що є мамою померлого ОСОБА_3 В 2006 році її
син придбав автомобіль. В 2007 році її син
сказав, що він оформив машину на доньку,
оскільки повинен був сплатити борг.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що
йому було відомо про те, що у ОСОБА_3 був
автомобіль Шевролє Авео. Приблизно в 2007
році він побачив, що у машини змінилися
номери. ОСОБА_3 користувався машиною
разом з дружиною.

Свідок ОСОБА_7 суду також
підтвердив, що ОСОБА_3 розповідав, що
переоформив автомобіль на доньку. Чому
він це зробив не пояснював.

Свідок ОСОБА_8 суду пояснив, що в
2007 році у ОСОБА_3 зламалася машина і
вони домовились поїхати разом за
запчастинами. Проте, коли він до нього
приїхав до дому, ОСОБА_3 сказав, що
погано себе почуває, а тому з ним
поїхала донька. Позивача тоді
відкривала йому вхідні двері.

Отже, всі свідки, допитані в
судовому засіданні підтвердили суду,
що вони знали про те, що ОСОБА_3
переоформив машину на доньку, проте
жоден зі свідків не підтвердив те, що
про це знала ОСОБА_1

Письмові докази, на які
посилалися відповідач та її
представник на підтвердження пропуску
позивачем строку позовної давності, а
саме відповідь Дніпродзержинського
Центру надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів від 8 квітня 2014 року (а.с.79),
згідно з якою ОСОБА_1 не зверталася до
ЦНП ДАІ м .Дніпродзержинська із заявами
з приводу автомобіля, угону, видачі
номерних знаків та іншого, та довідка
Верхньодніпровського РВ ГУ МВС України
в Дніпропетровській області від 3
березня 2014 року № 31, згідно з якою
ОСОБА_1 не зверталася до
Верхньодніпровського РВ за фактом
крадіжки автомобіля (а.с.80), також не
підтверджують те, що ОСОБА_1 знала про
укладення договору купівлі-продажу
автомобіля.

Покази свідків та письмові докази
також не підтверджують, що ОСОБА_1 могла
знати про те, що було укладено договір
купівлі-продажу автомобіля. Суд вважає
дані покази лише припущенням, на яких у
відповідності до ч. 4 ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України не може
ґрунтуватися доказування, з огляду на
наступне.

Позивач самостійно не
користувалась автомобілем, ним
користувався лише чоловік, в якого
завжди були документи на автомобіль.
Даний транспортний засіб до дня смерті
ОСОБА_3 знаходився у подружжя і донька,
ОСОБА_2 ним не користувалась. Як
пояснила сама відповідач в судовому
засіданні гроші за автомобіль батьку
вона не платила. ОСОБА_1 також
підтвердила, що гроші від продажу
автомобіля вона не отримувала. Отже
встановлені судом обставини свідчать
про те, що ОСОБА_1 не знала та не могла
знати про те, що її право як
співвласника спірного порушено.

З урахуванням вищевикладеного, суд
вважає законними та обґрунтованими
вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним
біржового договору купівлі-продажу
транспортного засобу реєстраційний №
0099Z від 13 жовтня 2007 року.

При цьому суд вважає необґрунтованими
доводи позивача про невідповідність
біржового договору купівлі-продажу від
13 жовтня 2007 року положенням ст. 15 Закону
України «Про товарну біржу» з огляду на
наступне.

Згідно зі ст. 5 Цивільного кодексу
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

Положення ст. 15 Закону України «Про
товарну біржу» про заборону продажу на
товарній біржі вживаних товарів,
включаючи транспортні засоби набуло
чинності 16 червня 2010 року. Отже на час
укладення спірного договору такої
заборони у відповідності до чинного
законодавства не існувало, а тому суд
не приймає до уваги такі доводи
позивача, як підставу визнання
договору купівлі-продажу недійсним.

Також суд вважає необґрунтованими
вимоги позивача про зобов'язання
ОСОБА_2 повернути їй автомобіль Шевролє
Авео з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 4 Цивільного
процесуального кодексу України суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного
кодексу України реституція як спосіб
захисту цивільного права
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена сторонами цього
правочину. Оскільки позивач не є
стороною договору купівлі-продажу,
який визнано судом недійсним, вона не
має права вимагати повернення даного
автомобіля.

З урахуванням вищевикладеного суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат у відповідності до ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України, суд приймає до уваги, що за
подання позовної заяви позивачем було
сплачено судовий збір в сумі 788 грн. 49
коп., а тому судовий збір підлягає
стягненню з відповідача на користь
позивача пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись
ст. ст. 5, 16, 31, 216, 256, 261 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 57, 60, 65 Сімейного кодексу
України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 22-215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
застосування наслідків недійсності
правочину - задовольнити частково.

Визнати недійсним біржовий договір
купівлі-продажу транспортного засобу
реєстраційний № 0099Z від 13 жовтня 2007
року.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2
народження (зареєстрована: АДРЕСА_1) на
користь ОСОБА_1 (ІНН НОМЕР_5),
ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована: АДРЕСА_2)
судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, проте не були присутні під час
його проголошення мають право
оскаржити його протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко

Повний текст рішення виготовлено 30
квітня 2014 року.