Справа № 448/1264/13
Головуючий у 1 інстанції: Білоус Ю.Б.
Провадження № 22-ц/783/2846/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Мостиського районного суду Львівської
області від 30 січня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ
спільного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про визнання майна особистою приватною
власністю, -

встановила:

рішенням Мостиського районного суду
Львівської області від 30 січня 2014 року
вищевказаний позов ОСОБА_2 задоволено
частково.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_2
та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_2 право власності на:

- 1/2 ідеальну частку житлового будинку
АДРЕСА_1

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки
площею 0,1000 га, кадастровий №
:02:004:0166, з цільовим призначенням
для обслуговування житлового будинку
та господарських споруд, що
розташована в АДРЕСА_1 Мостиського
району Львівської області, відповідно
до Державного акту на право власності
на земельну ділянку серії ЯЖ № 912396 від
22 січня 2009 року;

- 1/2 ідеальну частку земельної ділянки
площею 0,0737 га, кадастровий №
:02:004:0274, з цільовим призначенням
для ведення особистого селянського
господарства, що розташована в
розташована в АДРЕСА_1 Мостиського
району Львівської області, відповідно
до Державного акту на право власності
на земельну ділянку серії ЯЖ № 912397 від
22 січня 2009 року.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4 судовий збір у дохід
держави в сумі 550 грн. 29 коп.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить його скасувати
й ухвалити нове рішення, яким у
задоволені позову ОСОБА_2 відмовити, а
зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та не обґрунтованим,
ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Так, зокрема, апелянт зазначає, що
майно, яке було предметом спору,
придбане за кошти, які належали
особисто ОСОБА_4, які ним були отримані
внаслідок укладення договору позики,
який був представлений суду. Крім того,
апелянт посилається на те, що суд
зазначив у рішенні, що позивачка за
первісним позовом збільшила свої
позовні вимоги - просила поділити ще
одну земельну ділянку, однак такої
заяви ОСОБА_2 не подавала та така не
вручалась відповідачу. Таким чином,
зазначає апелянт, суд вийшов за межі
позовних вимог.

ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5
повторно у судове засідання не
з'явилися. ОСОБА_5 повторно подав
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв'язку з тим, що він не може
бути присутнім у судовому засідання
внаслідок того, що буде знаходитьсь на
проведенні слідчих дій за межами
Львівської області. Однак заявник
будь-яких доказів про викладене ним не
подав.

За таких обставин та з урахуванням
повторної неявки у судове засідання
ОСОБА_4, який про причини неявки суд не
повідомив, повторної неявки його
представника, колегія суддів з
урахуванням вимог ст.ст.169, 305 ЦПК
України, колегія прийшла до висновку
про вирішення справи та розгляд
апеляції на підставі наявних у даній
справі матеріалів та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу на заперечення апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційної скарги з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Стаття 57 СК України передбачає, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Згідно із ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу
України та ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Юридичне оформлення права власності на
майно на одного із подружжя не змінює
статусу цього майна як набутого у
шлюбі.

Встановлено, що сторони з 27 грудня 2005
року перебували між собою у
зареєстрованому шлюбі, який відповідно
до рішенням Мостиського районного суду
Львівської області від 09 квітня 2012
року, розірвали (а.с.3).

Під час спільного проживання у сторін
народилося двоє дітей - дочки ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка страждає
нервово-психічними розладами та у
зв'язку з цим потребує постійної опіки
та довготривалого лікування, та ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які залишились на
утриманні матері.

Як вбачається з копії договору купівлі
- продажу житлового будинку від 11
листопада 2006року, в той же день між
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку,
відповідно до якого ОСОБА_4 придбав
житловий будинок АДРЕСА_1 Львівської
області (а.с.48).

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно №
12487908 від 13.11.2006 року спірний житловий
будинок зареєстровано на праві
приватної власності за ОСОБА_4 (а.с.67).

Згідно договору купівлі - продажу
земельної ділянки від 11 квітня 2008 року,
в той же день між зазначеними вище
особами укладено договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,1000 га, кадастровий №
:02:004:0166, надану для обслуговування
вказаного вище житлового будинку та
господарських споруд (а.с.49).

На підставі вищезазначеного договору 22
січня 2009 року ОСОБА_4 видано Державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 912396 від 22 січня 2009
року (а.с.79).

Відповідно до договору купівлі -
продажу земельної ділянки від 11 квітня
2008 року слідує, що в той же день між
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено ще один
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, згідно з яким ОСОБА_4 купив
земельну ділянку площею 0,0737 га,
кадастровий № :02:004:0274, для ведення
особистого селянського господарства,
що розташована за адресою спірного
будинку (а.с.50).

На підставі вказаного вище договору
купівлі-продажу 22 січня 2009 року ОСОБА_4
видано Державний акт на право
власності на земельну (а.с.78).

Задовольняючи вимоги за первісним
позовом ОСОБА_2 та відмовляючи у
зустрічному позові ОСОБА_4 районний суд
вірно виходив з того, що в ході розгляду
справи останнім не представлено суду
жодного належного та допустимого
доказу на підтвердження обставин щодо
факту придбання ним спірного майна
саме за кошти отримані ним у позику від
рідного брата ОСОБА_8 в розмірі 30 000
доларів США 10 жовтня 2005 року.

Так, ні у Договорі позики від 10.10.2005 року
(а.с.51), ні у борговій розписці від 10.10.2005
року (а.с.52), сторонами даного договору
не було передбачено, що кошти, які
отримав ОСОБА_4 у позику, надаються саме
на купівлю житлового будинку та
земельних ділянок.

Крім того, власником житлового будинку
продавець ОСОБА_7 стала лише 03
листопада 2006 року, тобто після більше
як року після укладення договору
позики, а земельних ділянок - 04 квітня
2008 року, тобто більше двох з половиною
років після укладення договору позики.

Також у судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_4 познайомили з
продавцем спірного майна вперше в
січні 2006 року, тобто після укладення
шлюбу, і до укладення шлюбу подружжя не
зверталося з цього приводу до продавця
із зазначеним та їм взагалі не було
відомо про продаж ОСОБА_7 спірного
житлового будинку та земельних
ділянок.

Крім того, при укладенні та посвідченні
вищевказаних договорів купівлі -
продажу ОСОБА_4 не вказував про те, що
кошти для придбання даного майна є його
особистою власністю. Ні заяви (згоди)
ОСОБА_2 про те, що кошти для придбання
спірного майна є особистою власністю
її чоловіка, ні власної заяви останній
про те, що грошові кошти на придбання
спірного майна є його особистою
власністю, нотаріусу не подавав. В той
же час, в зазначених вище договорах
купівлі-продажу сторонам було
роз'яснено зміст ст.65 СК України і
заперечень з їх сторони не поступало.

Колегія суддів погоджується з
висновком районного суду щодо аналізу
показів свідків ОСОБА_8 (рідного брата
ОСОБА_4.) та ОСОБА_4. який прийшов до
висновку, що такі є упередженими та
надуманими, оскільки у своїх
поясненнях вони були не послідовними,
плутались у поставлених судом
запитаннях, надавали різні по суті
пояснення з приводу одних і тих же
обставин, не посилались на конкретні
дані (прізвища осіб, адреса, дата, час,
місце тощо), не підтверджували свої
пояснення посиланням на жоден
письмовий чи інший доказ.

Інших доказів, які спростовували б
презумпцію спільності майна та
доводили існування обставин,
передбачених ст.57 СК України, в ході
розгляду даної справи судом не
знайдено. Натомість встановлено, що
спірне майно було придбане сторонами
під час перебування в шлюбі, за кошти,
які отримало подружжя в дар від гостей
під час весілля та коштів, отриманих
від родичів, що підтверджено показами
свідків.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
оцінка. Спір вирішено на підставі
наданих сторонами доказів у
відповідності із нормами
матеріального та процесуального
законодавства, а наведені в
апеляційній скарзі доводи є
необґрунтованими.

Посилання апелянта на те, що позивачка
за первісним позовом збільшила свої
позовні вимоги - просила поділити ще
одну земельну ділянку, однак такої
заяви ОСОБА_2 не подавала та така не
вручалась відповідачу, а відтак, як
зазначає апелянт, суд вийшов за межі
позовних вимог, є безпідставним з
наступних підстав.

Встановлено, що вбачається із позовної
заяви, ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом про поділ житлового будинку та
земельної ділянки, що знаходиться за
адресою спірного будинку. Під час
розгляду справи в суді першої
інстанції було встановлено, що
вбачається з матеріалів справи, вся
спірна земельна ділянка знаходиться за
адресою будинку, який підлягає поділу
між сторонами, та яку просила позивачка
поділити між сторонами. Зазначена
земельна ділянка була придбана в один
день, оформлена двома договорами
купівлі-продажу, оскільки земельні
ділянки мають різні цільові
призначення (для обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд в розмірі 0,1000 га та для ведення
особистого селянського господарства в
розмірі 0,0737 га) та видані 22 січня 2009 р.
два державні акти на право власності на
земельні ділянки (а.с.78, 79).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
не збільшувала своїх вимог, а лише
уточнила, зазначивши, що поділу
підлягає вся земельна ділянка, яка була
придбана під час перебування з
відповідачем у шлюбі - як для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд в розмірі 0,1000 га,
так і для ведення особистого
селянського господарства в розмірі 0,0737
га. А зазначене не є тотожним
збільшенню вимог, що передбачено ч.2
ст.31 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
оцінка. Спір вирішено на підставі
наданих сторонами доказів у
відповідності із нормами
матеріального та процесуального
законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є
необґрунтованими і не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України
колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Мостиського районного суду
Львівської області від 30 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий :
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.