Справа № 2/359/2414/2013
Головуючий у І інстанції Величко
В.П.Провадження № 22-ц/780/1344/14
Доповідач у 2 інстанції
Мережко М.В,Категорія 44
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Бориспільського міьскрайонного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-я
особа: Старівська сільська рада
Бориспільського району Київської
області про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
скасування рішення сільської ради,
визнання недійсними державних актів на
право власності на земельні ділянки.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2013 року позивач звернулася в
суд із позовом про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що їй
на праві власності належить 35 частини
житлового будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

Як зазначає позивач, у її користуванні
знаходиться земельна ділянка розміром
0,19 га, яка надана наказом № 430
від 30 грудня 1980 року радгоспу
«Сошниківський» для будівництва
індивідуального будинку.

Відповідно до плану забудови земельної
ділянки позивача, відстань від межі
будинку до сусідньої земельної ділянки
становить 2.3 м., де і була встановлена
огорожа більше 30 років тому.

Суміжним землекористувачем є
відповідач по справі ОСОБА_2

ОСОБА_2 у 2012р. вирішила встановити свою
огорожу, знести огорожу позивача, при
цьому відповідач порушила межі між
ділянками, встановивши свої стовпчики
на прибудинковій території позивача.

Для урегулювання спірного питання,
позивач звернулася до сільської ради.
Земельною комісією Старівської
сільської ради Боритспільського
району Київської області 04 травня 2012
року були складені акти, в яких
зазначено про факт порушення
відповідачем меж земельної ділянки
позивача. При складанні актів була
присутня і відповідач.

На земельній ділянці, яку неправомірно
зайняла відповідач росли багаторічні
насадження, фруктові дерева, кущі, які
вона захопила, завдавши позивачу
матеріальної шкоди.

Позивач просила усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
шляхом відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
права, зобов'язати ОСОБА_2 за власний
рахунок перенести огорожу на попередню
лінію межі.

В подальшому, 15 серпня 2013 року, позивач
подала заяву про збільшення позовних
вимог, і просила скасувати рішення
Старівської сільської ради
Бориспільського району Київської
області 24 сесії V скликання від 22 квітня
2008 року № 2334 та № 23341 в частині
затвердження технічної документації
із землеустрою щодо складання
державних актів на право власності на
земельні ділянки громадян в с. Старе та
передачу у власність ОСОБА_2 земельних
ділянок площею 0,2500 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку, та
0,0528 га для ведення особистого
селянського господарства по АДРЕСА_2.
Визнати недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки
серії ЯИ № 441952 від 08 квітня 2011 року та
серії ЯИ № 441954 від 08 квітня 2011 року
видані на ім'я ОСОБА_2 на земельні
ділянки розміром 0,2500 га та 0,0528 га. Свої
вимоги обгрунтовувала тим, що державні
акти були виготовлені з порушенням
норм земельного законодавства, а саме
при виготовленні технічної
документації геодезичні заміри
земельної ділянки ОСОБА_2 помилково
зроблені не по фактичним її межам, а
тому помилково приватизована частина
земельної ділянки, яка не належить
відповідачу.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 23 грудня 2013 р. позов задоволений.

Скасовані рішення Старівської
сільської ради Бориспільського району
Київської області 24 сесії V скликання
від 22 квітня 2008 року № 2334 та № 23341 в
частині затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання державних актів на право
власності на земельні ділянки громадян
в с. Старе та передачу у власність
ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,2500
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку та земельної ділянки
площею 0,0528 га для ведення особистого
селянського господарства по АДРЕСА_2.
Визнано недійсними державні акти на
право власності на земельні ділянки
серії ЯИ № 441952 від 08 квітня 2011 року та
серії ЯИ № 441954 від 08 квітня 2011 року
видані на ім'я ОСОБА_2 на земельні
ділянки розміром 0,2500 га та 0,0528 га.
Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
ОСОБА_3, шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, зобов'язавши ОСОБА_2 за
власний рахунок перенести огорожу на
попередню лінію межі.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу, в якій просить рішення суду
скасувати, посилаючись на порушення
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нове рішення, яким
відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.
В апеляційній скарзі зазначала, що суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
зокрема посилання суду на порушення
відповідачем земельного законодавства
не відповідають дійсності, оскільки
суд не взяв до уваги рішення сільської
ради від 2004 року, на підставі яких було
проведено погодження меж земельних
ділянок і складено відповідні акти про
погодження (відновлення) та
закріплення меж земельних ділянок в
натурі.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги, виходив із того, що
державні акти на право власності на
земельні ділянки виготовлені із
порушенням норм земельного
законодавства (заміри зроблені не по
фактичним межам, внаслідок чого
частина земельної ділянки позивача
приватизована відповідачем),
відповідач створює перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
позивачу і зобов'язав усунути
перешкоди у користуванні земельною
ділянкою шляхом відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, зобов'язав ОСОБА_2 за
власний рахунок перенести огорожу на
попередню лінію межі.

Однак такі висновки суду не
відповідають обставинам справи і не
ґрунтуються на вимогах закону.

У відповідності з вимогами ч.1 ст.15 ЦПК
України суди розглядають в порядку
цивільного судочинства справи про
захист порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів,
що виникають із цивільних, житлових,
земельних, сімейних, трудових відносин,
а також з інших правовідносин, крім
випадків, коли розгляд таких справ
провадиться за правилами іншого
судочинства.

Як видно із матеріалів справи, згідно
наказу № 430 від 30 грудня 1980 року по
радгоспу «Сошниківський» ОСОБА_4
надано для будівництва
індивідуального будинку 0,19 га в
АДРЕСА_1 ( а.с.9).

Рішенням виконкому Старівської
сільради народних депутатів від 21
січня 1984 року ОСОБА_4 отримав
дозвіл на продовження будівництва
самовільно розпочатого будівництва
жилого будинку ( а.с.7).

Згідно акту відведення в натурі
присадибної земельної ділянки для
будівництва індивідуального жилого
будинку, на підставі рішення виконкому
сільради від 21 січня 1984 року та
відповідно до наказу № 430 ОСОБА_4
встановлено розмір присадибної
ділянки 1 200 кв.м. ( а.с.10).

Відповідно до свідоцтва на забудову
індивідуального будинку, ОСОБА_4
відведено земельну ділянку розміром 1
200 кв.м. ( а.с.6-7).

Ухвалою Бориспільського районного
народного суду Київської області від
19 липня 1984 року була
затверджена мирова угода між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 щодо розподілу спільного майна
подружжя, зокрема жилого будинку за
адресою: АДРЕСА_1. Згідно ухвали за
ОСОБА_3 визнано право власності на 35
частини будинку. Питання щодо
розподілу в натурі земельної ділянки
даною ухвалою не вирішувалося. ( а.с. 12).
Докази, що такий розподіл земельної
ділянки відбувався, в матеріалах
справи відсутні, а відтак висновок
суду, що саме права позивача ОСОБА_3
порушені безпідставні, оскільки крім
ОСОБА_3 є іншій співвласник будинку по
АДРЕСА_1.

Обов'язковою умовою для здійснення
користування земельною ділянкою,
відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу
України є встановлення межових знаків.
Як видно із матеріалів справи, спірна
земельна ділянка надавалася ОСОБА_4,
який не є стороною у справі. Докази, що
земельна ділянка розміром 0,19 га
надавалася, або знаходиться у
користуванні ОСОБА_3 в матеріалах
справи відсутні.

Будь-яких інших доказів щодо
перебування у користуванні ОСОБА_3
земельної ділянки розміром 019 га
позивач суду не надала, і суд першої
інстанції не перевірив твердження
позивача, що у неї у користуванні
знаходиться земельна розміром 0,19 га і
на яких правових підставах, а відтак і
висновок суду про порушення права
позивача є передчасним.

Згідно із ч.2 ст. 11 ЦПК України, в якій
ідеться про принцип диспозитивності,
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи ( за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги їх
представниками. Позивач може
здійснювати розпорядчі дії, які
направлені на зміну позову, а саме
зміну предмета або підстав позову,
збільшення або зменшення розміру
позовних вимог. Такі розпорядчі дії він
може вчиняти протягом усього розгляду
справи, тобто ці дії він може вчинити як
на стадії підготовки справи до
судового розгляду, так і на
попередньому судовому засіданні, так
на стадії самого судового розгляду до
постановлення судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст. 31 ЦПК України крім
прав та обов'язків, визначених у статті
27 цього Кодексу, позивач має право
протягом усього часу розгляду справи
збільшити або зменшити розмір позовних
вимог, відмовитися від позову, а
відповідач має право визнати позов
повністю або частково. До початку
розгляду судом справи по суті позивач
має право шляхом подання письмової
заяви змінити предмет або підставу
позову, а відповідач - пред'явити
зустрічний позов.

Відповідно до 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» № 14 від 18
грудня 2009 року визначено, що оскільки
правом на звернення до суду за захистом
наділена особа в разі порушення,
невизнання або оспорювання саме її
прав, свобод чи інтересів, а також у
разі звернення до суду органів та осіб,
яким надано право захищати права,
свободи та інтереси інших осіб або
державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК
України), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Відповідно до вимог ст.ст. 27, 31, 130, 173 ЦПК
України позивач ОСОБА_3 подала заяву
про збільшення позовних вимог,
фактично при цьому змінила предмет і
підстави позову, заявив інший позов до
юридичної особи, без додержання вимог
ст. 119, 120 ЦПК України, при цьому
клопотання про заміну неналежного
відповідача належним відповідно ст. 33
ЦПК України не заявляла, а враховуючи,
що первісний позов пред'явлений до
фізичної особи, на що суд першої
інстанції не звернув уваги і не
роз'яснив позивачу відповідно до вимог
ст. 33 ЦПК України необхідності заміни
неналежного відповідача або залучення
до участі в справі іншої особи в якості
співвідповідача.

Відповідно до п.п. 8-12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від
18 грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі» ухвалене у справі
рішення має бути гранично повним,
ясним, чітким, викладеним у
послідовності, встановленій статтею 215
ЦПК України, і обов'язково містити
вступну, описову, мотивувальну та
резолютивну частини.

У вступній частині рішення
зазначаються: час та місце його
ухвалення; повне найменування суду, що
його ухвалив; прізвище та ініціали
судді (суддів - при колегіальному
розгляді) і секретаря судового
засідання; імена (найменування) сторін
та інших осіб, які брали участь у
справі; предмет позовних вимог.

При цьому вказуються всі ті особи, які
згідно зі статтею 26 ЦПК України
належать до складу осіб, які беруть
участь у даній справі, а не лише ті, які
фактично брали участь у розгляді
справи. Якщо сторонами є юридичні
особи, то найменування такої особи слід
наводити відповідно до документів про
реєстрацію юридичної особи. Предмет
позовних вимог (у тому числі
первісного, зустрічного позову та
позову третьої особи із самостійними
вимогами) зазначається виходячи з
вимог закону, який підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
та підстав заявленої вимоги.

В описовій частині рішення необхідно,
зокрема, вказати: зміст і підстави
позовних вимог відповідно до позовної
заяви; про внесені зміни підстав чи
предмета позову, розміру позовних
вимог, якщо вони мали місце, і
узагальнено викласти позицію
відповідача: чи визнає він позов, а якщо
визнає, то повністю чи частково; у разі
заперечень - у чому суть заперечень
проти позову; пояснення осіб, які
беруть участь у справі, висновки
органів державної влади або місцевого
самоврядування, якщо вони брали участь
у справі, а також зазначити докази і
обставини, для встановлення яких вони
досліджувалися. При цьому пред'явлення
відповідачем зустрічного позову чи
третьою особою самостійних вимог не
змінює процесуального статусу цієї
особи.

У мотивувальній частині рішення слід
наводити дані про встановлені судом
обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів, розрахунки,
з яких суд виходив при задоволенні
грошових та інших майнових вимог.
Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (частина четверта статті 60
ЦПК) .

Оскільки, правом на звернення до суду
за захистом наділена особа в разі
порушення, невизнання або оспорювання
саме її прав, свобод чи інтересів, а
також у разі звернення до суду органів
та осіб, яким надано право захищати
права, свободи та інтереси інших осіб
або державні та суспільні інтереси
(частини перша та друга статті 3 ЦПК
України), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Якщо сторона (її представник,
повноваження якого не обмежені)
визнавала обставини, якими інша
сторона обґрунтовує свої вимоги або
заперечення, суд посилається на це в
рішенні як на підставу звільнення від
доказування цих обставин (частина
перша статті 61 ЦПК), а при прийнятті
згідно зі статтею 178 ЦПК України
відмови сторони від визнання обставини
- зазначає про його відхилення.

У цій частині рішення має міститися
обґрунтування щодо кожного доводу
сторін по суті позову, що є складовою
вимогою частини першої статті 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50; далі -
Конвенція).

За змістом частини четвертої статті 174
ЦПК у разі визнання відповідачем
позову, яке не суперечить закону, не
порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд у мотивувальній частині
рішення може вказати лише про визнання
позову та прийняття його судом.

У мотивувальній частині кожного
рішення має бути наведено також
посилання на закон та інші
нормативно-правові акти матеріального
права (назва, стаття, її частина, абзац,
пункт, підпункт закону), у відповідних
випадках - на норми Конституції
України, на підставі яких визначено
права та обов'язки сторін у спірних
правовідносинах, на ст.ст. 10, 11, 60, 212 та 214
ЦПК України (ст.ст. 224-226 ЦПКУкраїни - при
ухваленні заочного рішення) й інші
норми процесуального права, керуючись
якими суд установив обставини справи,
права та обов'язки сторін. У разі
необхідності мають бути посилання на
Конвенцію та рішення Європейського
суду з прав людини, які згідно із
Законом України від 23 лютого 2006 року N
3477-IV "Про виконання рішень та
застосування практики Європейського
суду з прав людини" є джерелом права та
підлягають застосуванню в даній справі

Відповідно до ст.60 ЦПК України, позивач
не надала суду доказів, які б свідчили
про порушення її права у зв'язку із
перенесенням відповідачем паркану.

Суд не встановив, в чому саме полягає
порушення права користування
земельною ділянкою позивачкою, і коли
воно порушено, враховуючи, що
відповідач має земельну ділянку у
власності, оформлене у відповідності
до вимог чинного законодавства, і
прийшов до помилкового висновку про
задоволення вимог, зобов'язавши
відповідача перенести огорожу на
попередню лінію межі, при цьому не
вказав на яку саме відстань і на якому
відрізку земельної ділянки необхідно
це зробити.

Крім того, суд першої інстанції,
скасувавши рішення сільської ради, і
визнавши недійсними державні акти,
видані на ім'я ОСОБА_2, не мотивував з
яких саме правових підстав підлягають
скасуванню рішення сільради, не
з'ясував яким чином порушують право
користування земельною ділянкою
позивачем рішення сільради, та видані
відповідачу державні акти на земельні
ділянки.

Оскільки, позивачем не надано
відповідно до ст. 60 ЦПК України доказів
порушення відповідачем її права на
користування земельною ділянкою,
порушення меж її земельної ділянки, суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку про задоволення
позову, крім того, не врахував, що до
участі у справі не притягнуто
належного відповідача.

Неповне з'ясування судом обставин, які
є суттєвими для об'єктивного вирішення
спору, порушенням норм матеріального
та процесуального права призвели до
ухвалення незаконного рішення у
справі, за таких обставин рішення суду
не може вважатися законним та
обґрунтованим, підлягає скасуванню, з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313- 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити.

Рішення Бориспільського
міьскрайонного суду Київської області
від 23 грудня 2013 року - скасувати.
Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
3-я особа: Старівська сільська рада
Бориспільського району Київської
області про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
скасування рішення сільської ради,
визнання недійсними державних актів на
право власності на земельні ділянки -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: