Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1150/14
Головуючий у 1 інстанції: Яковлєва М.С .
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Бондаря М.С.

суддів Подліянової Г.С.

Дашковської
А.В.

При секретарі Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Кам'янсько-Дніпровського районного
суду Запорізької області від 27 грудня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, що не
заявляє самостійних вимог на предмет
позову - приватний нотаріус
Кам'янсько-Дніпровського району
Запорізької області ОСОБА_6 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, чоловіка тажінки без шлюбу,
визнання договору дарування недійсним,
поділ спільного майна,-

ВСТАНОВИЛА :

У червні 2013 року ОСОБА_7 звернувся
до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач зазначив, що з ОСОБА_4, вони
почали сумісно проживати без
реєстрації шлюбу з початку серпня 2010
року.

У вересні 2010 року за усною домовленістю
з ОСОБА_8 вони з відповідачем вирішили
придбати житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_2. Разом
вселилися в будинок, стали проводити
там ремонт, в цьому їм допомагали
батьки позивача.

За придбання будинку вони
розраховувалися частинами.
Нотаріально купівлю-продаж було
оформлено лише 18 листопада 2011 року.
Оскільки позивач вважав ОСОБА_4 своєю
дружиною, тому під час оформлення
документів власником домоволодіння
вказали відповідача.

28 серпня 2012 року між ним та ОСОБА_4
виникла сварка, в результаті якої вони
припинили спільне проживання.
Намагаючись уникнути розподілу
сумісно придбаного під час сумісного
проживання майна позивачка подарувала
будинок своїй матері.

Оскільки вони разом з відповідачем
проживали однією сім'єю, за час
спільного проживання придбали
вищезазначений будинок та земельну
ділянку, тому він є об"єктом права
спільної сумісної власності і підлягає
розподілу.

Уточнивши позовні вимоги позивач
просив встановити факт проживання
однією сім'єю, як чоловік та жінка без
реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
серпня 2010 року по 28 серпня 2012 року.

Визнати право спільної сумісної
власності ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на майно:
житловий будинок загальною площею 70,5
кв.м, житловою площею 32,6 кв.м., з
господарськими будівлями та
спорудами,, а також земельну ділянку
розміром 0, 27 га розташований за
адресою: АДРЕСА_2; метало-плівкові
конструкції - 4 штуки, розташовані по
АДРЕСА_2 Кам'янсько-Дніпровського
Запорізької області; котел
«Рівнетерм»; два автоматичні насоси;
водонагрівач «GORENIE GBFU 80E»;

Визнати договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_2
Кам'янсько-Дніпровського Запорізької
області, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5. 10.2012 року - недійсним;

Поділити нажите за час спільного
проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю як
подружжя в рівних частках по ? частці
кожному на вищевказане майно;Припинити
право спільної сумісної власності
ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на вищезазначений
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами. Стягнути на
користь позивача з відповідачів
солідарно судові витрати.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
27 грудня 2013 року позов залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням ОСОБА_3,
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на необґрунтованість,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати, та ухвалити нове, яким
позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що ОСОБА_4
перебувала з 04.09.1999 року по 16.11. 2010 року в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу НОМЕР_1.

Відповідно до договору купівлі-продажу
житлового будинку від 18 листопада 2011
року, який посвідчено приватним
нотаріусом Кам"янсько-Дніпровського
районного нотаріального округу
Запорізької області ОСОБА_6
реєстраційний номер № 3643, ОСОБА_4
купила у ОСОБА_33. житловий будинок
АДРЕСА_2 Запорізької області,
розташований на приватизованій
земельній ділянці площею 0, 2500 га. ( т. 1
а.с. 148-152).

Відповідно до витягу про державну
реєстрацію прав, право власності за
ОСОБА_4 на зазначений житловий будинок
зареєстровано ТОВ «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації» 15.12.2011 року ( т. 1 а.с. 154).

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з
того, що вважає недоведеним факт
проживання позивача ОСОБА_3 з
відповідачем ОСОБА_4, за період з
серпня 2010 року по 28 серпня 2012 року,
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у
зв'язку з чим майно, яке придбане в
зазначений період, не набуває
правового режиму майна подружжя і на
нього не поширюється положення щодо
спільної сумісної власності подружжя.
На підставі чого суд першої інстанції
визнав не обґрунтованими позовні
вимоги позивача щодо визнання за ним
права власності на 12 частину житлового
будинку.

З таким висновком суду можна
погодитися .

Відповідно ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 20 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11,
при застосуванні ст. 74 СК, що регулює
поділ майна осіб, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, судам
необхідно враховувати, що правило
зазначеної норми поширюється на
випадки, коли чоловік та жінка не
перебувають у будь-якому іншому шлюбі і
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60
ЦПК України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Таким чином, для визнання за позивачем
права власності на 12 частину у спірному
майні, він мав би надати суду належні
та допустимі докази спільного
проживання без реєстрації шлюбу з
відповідачем, спільного ведення ними
домашнього господарства та придбання
за спільні кошти спірного майна.

Як на докази про те, що ОСОБА_3 проживав
з ОСОБА_4 однією сім"єю позивач
послався на свідків своїх близьких
родичів - ОСОБА_34, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16 та матір - ОСОБА_17.

Проте, як вбачається з пояснень цих
свідків в суді першої інстанції хоча
вони і стверджували про подружні
відносини між сторонами, однак, не
знали про наявність або відсутність
спільного бюджету, ведення спільного
господарства, що притаманно подружжю.

Мати позивача - ОСОБА_3 зазначала про
наявність окремих грошових коштів
ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_3, а також
пояснила, що між нею та ОСОБА_4 був спір
щодо боргових зобов"язань і , що якби
відповідачка віддала гроші, які у неї
позичала , то не існувало б і спору щодо
будинку.

Свідки з боку позивача ОСОБА_18, ОСОБА_35,
ОСОБА_11, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22,
ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25., ОСОБА_26,
ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30,
ОСОБА_31 зазначали, що сторони спільно
відпочивали, між ними були добрі
відносини, що також жодним чином не
підтверджує факту пов'язання їх
спільним побутом, взаємних прав та
обов'язків, наявність спільного
бюджету, а навпаки, свідки зазначили, що
їм невідома обставина щодо спільного
бюджету.

Натомість, жоден із свідків не
пояснював суду, що ОСОБА_4 визнавала
позивача ОСОБА_3 своїм чоловіком, як і
не визнавала право власності ОСОБА_3 на
спірне майно.

З матеріалів справи вбачається, що
жодним письмовим доказом факт
спільного проживання не підтверджений.

ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 та
там зареєстрований ( т. 1 а.с. 5).
Відповідно до довідки
Житлово-будівельного кооперативу «
Мечта» від 01.01.2013 року № 333 ОСОБА_4
зареєстрована у АДРЕСА_3 та має склад
сім'ї ОСОБА_36.( т. 1 а.с. 169), що також
свідчить про те, що сторони мали різні
місця проживання та не підтверджує
факт спільного проживання.

Відповідно до п. 2.1 вищезазначеного
договору купівлі-продажу спірного
будинку зазначено, що ціна житлового
будинку складає 145000 грн., які покупець
ОСОБА_4 сплатила продавцю ОСОБА_8 до
підписання цього договору, що
спростовує твердження позивача про те,
що кошти за спірний будинок він
сплачував разом з відповідачем.

В п. 1.11 договору зазначено, що покупець
ОСОБА_4 довела до відома продавця, а
продавець взяла до уваги, що ОСОБА_4 в
шлюбі не перебуває і грошові кошти, які
витрачаються нею на придбання
житлового будинку за цим договором, не
є спільною сумісною власністю, а є її
особистою приватною власністю, і особи,
які б могли поставити питання про
визнання за ними права власності на
грошові кошти ( чи їх частку), витрачені
на купівлю цього будинку, у тому числі
відповідно до статей 65, 74 та 97 СК
України відсутні ( т. 1 а.с. 148-152).

Виходячи з умов вищезазначеного
договору купівлі-продажу, вбачається,
що вищезазначений будинок був куплений
за особисті кошти ОСОБА_4 та належить
останній на праві особистої власності.

Письмових доказів, які б свідчили про
те, що ОСОБА_3 витрачав гроші саме на
купівлю спірного будинку, останній
суду не надав.

З матеріалів справи також вбачається,
що ОСОБА_4 була власником житлового
будинку АДРЕСА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 14.12.2006 року та 04
жовтня 2010 року відповідно до договору
купівлі-продажу продала зазначений
будинок за ціною 531 102. 00 грн. ( т. 1
а.с.140-143), що свідчить про те, що остання
мала можливість купити спірний будинок
за особисті кошти.

Судом першої інстанції повно
досліджено обставини та матеріали
справи, надана оцінка всім зібраним
доказам, тому суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3

Викладені в апеляційній скарзі доводи
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Оскільки доводи апеляційної скарги та
матеріали справи не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
оскаржуване судове рішення - залишити
без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського
районного суду Запорізької області від
27 грудня 2013 року у цій справі залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте вона
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: