Номер провадження: 22-ц/785/4295/14
Номер справи місцевого суду: 495/9433/13-ц
Головуючий у першій інстанції Шевчук
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі
Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
Затоківської селищної ради
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про визнання права
власності на самочинне будівництво за
апеляційною скаргою заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора (в інтересах держави в особі
інспекції державного
архітектурно-будівельного в Одеській
області, Затоківської селищної ради) на
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16 грудня 2013 року,

встановила:

25 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до Затоківської
селищної ради Білгород-Дністровської
міської ради Одеської області про
визнання права власності на самочинне
будівництво.

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послався на те, що на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ІV-ОД № 054795 йому
належить земельна ділянка площею 0,065
га, що розташована на АДРЕСА_1, акт
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю № 1443, яка надана для
ведення садівництва. Ним для
поліпшення житлових умов було вчинено
самочинне будівництво: житлового
будинку літ. «А», загальною площею 61,9
кв.м, житловою площею 36,6 кв.м. мансарди
літ. «А 1», господарського блоку літ.
«Б», навісу літ. «В», на які необхідно
визнати право власності, у зв'язку з
тим, що побудовані будівлі являються
самочинними.

Позивач в судове засідання не з'явився,
подав заяву, що позов підтримує, просив
справу розглядати за його відсутністю.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, згідно заяви
просила суд розглянути справу за
наявними матеріалами справи,
відповідно до чинного законодавства,
дослідивши норми матеріального та
процесуального права та за його
відсутністю.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16 грудня 2013 року задоволено позовну
заяву ОСОБА_3

Суд першої інстанції визнав за ОСОБА_3
право власності на самовільно зведені
будівлі: житловий будинок літ. «А»,
загальною площею 61,9 кв.м., житловою
площею 36,6 кв.м., мансарду літ. «А1»,
господарський блок літ. «Б», навіс літ.
«В», що розташовані на земельній
ділянці АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі заступник
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора (в інтересах держави в особі
інспекції державного
архітектурно-будівельного в Одеській
області, Затоківської селищної ради)
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, перевіривши матеріали справи й
обговоривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню повністю з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Ухвалюючи рішення про задоволення
вищевказаного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачу
належить земельна ділянка площею 0,065
га, яка надана для ведення садівництва
та розташована на АДРЕСА_1.

Позивачем для поліпшення житлових умов
було вчинено самочинне будівництво:
житлового будинку літ. «А», загальною
площею 61,9 кв.м., житловою площею 36,6 кв.м.
мансарди літ. «А1», господарського
блоку літ. «Б», навісу літ. «В».

Розміщення самовільних будівель не
суперечить державним будівельним
нормам ДБН 360-92 та
санітарно-епідеміологічним вимогам. В
результаті самочинного будівництва
права інших осіб не порушено.

Враховуючи вищезазначене, суд першої
інстанції дійшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають
задоволенню.

Судова колегія вважає, що з
вищевказаним рішенням суду першої
інстанції погодитися не можна,
оскільки суд неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, недоведені обставини, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, висновки суду першої
інстанції не відповідають обставинам
справи, суд порушив норми
матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до невірного
вирішення справи, а тому суд
апеляційної інстанції на підставі п.п.
1-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду
першої інстанції скасовує, ухвалює
нове рішення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, ст.
15 ЦК України, права та свободи людини і
громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому законом, звернутися за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Згідно з ч. 2 ст. 41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом
власності особи є її право на майно, яке
воно здійснює відповідно до закону.

Як вбачається зі ст. 321 ЦК України, кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
права власності. Право власності є
непорушним.

Ст. 9 Закону України "Про архітектурну
діяльність" передбачено, що
будівництво (реконструкція) об'єкту
здійснюється відповідно до
затвердженої проектної документації,
державних стандартів, норм і правил,
місцевих правил забудови населених
пунктів.

У процесі проведення самовільної
будівлі, без узгодження проектної
документації й одержання дозволу на її
здійснення позивачем порушено ст. 5
Закону України "Про основи
містобудування", ст. 9 Закону України
"Про архітектурну діяльність", ст. ст. 24,
26 Закону України "Про планування і
забудову території".

Ч. 1 ст. 376 ЦК України, визначені
підстави, за якими будівництво
(реконструкція) житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна визнається самочинним, а саме,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Судом встановлено, що позивачем в
обґрунтування своїх позовних вимог не
надані документи, які підтверджували б
законність виконаної реконструкції.

Правилами ст. 376 ЦК України передбачено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Механізм та умови прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів визначено постановою Кабінету
Міністрів України від 8 жовтня 2008 р. N 923
«Про Порядок прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів».

Згідно з п.п. 4, 9, 12 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані (будуються)
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил.

Самочинним також вважаєтся
будівництво хоча і на підставі проекту,
але за наявності істотних порушень
зазначених норм та правил як у самому
проекті, так і при будівництві, за
наявності рішень спеціально
уповноважених органів про усунення
порушень.

Будівництвом об'єкта нерухомості
на земельній ділянці, що не була
відведена для цієї мети, вважається
спорудження таких об'єктів на
земельній ділянці, що не віднесена до
земель житлової й громадської
забудови, зокрема, наданій для ведення
городництва, сінокосіння, випасання
худоби тощо, цільове призначення або
вид використання якої не змінено в
установленому законом порядку.

Під наданням земельної ділянки
слід розуміти рішення компетентного
органу влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або надання у
користування, або передачу права
користування земельною ділянкою на
підставі цивільно-правових договорів
із фізичною чи юридичною особою.

Не може вважатися наданням
земельної ділянки лише рішення
компетентного органу влади про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або для розробки проекту
забудови.

Під належним дозволом слід розуміти
передбачений Законом України № 3038-VI
дозвільний документ (статті 35-37), що дає
право виконувати підготовчі та
будівельні роботи саме того об'єкту і
на тій земельній ділянці, яка передана
з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно
від категорії об'єкта будівництва
відповідний склад документації,
визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону
України № 687-XIV, отриманої відповідно до
статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також
будівельний паспорт та технічні умови,
отримані відповідно до статей 27, 30
зазначеного Закону.

Будівництвом, яке здійснюється з
істотним порушенням будівельних норм і
правил, вважається у тому числі
будівництво, яке хоча і здійснюється за
наявності проекту, але з порушенням
державно-будівельних норм та
санітарних правил, що загрожують життю
та здоров'ю людини у разі невиконання
приписів інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
про усунення порушень вимог
законодавства у сфері містобудівної
діяльності, будівельних норм,
державних стандартів і правил тощо.

Звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво має здійснюватися за
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

У справах, пов'язаних із самочинним
будівництвом нерухомого майна, суди
мають враховувати, що за загальним
правилом особа, яка здійснила або
здійснює таке будівництво, не набуває
права власності на нього (частина друга
ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом
власника (користувача) земельної
ділянки про визнання права власності
на самочинно збудоване нерухоме майно,
суди зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є порушені будівельні норми та
правила істотними.

Матеріали даної справи не містять
даних щодо звернення позивача до
органів місцевого самоврядування
стосовно узаконення самочинного
будівництва, а також про відмову цих
органів у вирішенні спірного питання, а
тому висновки суду першої інстанції
про визнання за позивачем права
власності на самочинно збудовані
об'єкти є хибними.

Більш того, як вбачається з державного
акту на право приватної власності на
землю виданого ОСОБА_3, земельна
ділянка площею 0,065 га. передана у
власність позивачу для ведення
садівництва (а.с. 29).

Таким чином, ОСОБА_3 самочинно
здійснивши будівництво об'єкта
нерухомості на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, змінив
цільове призначення наданої позивачу
земельної ділянки.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підстави своїх
вимог або заперечень, надавши докази
відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК
України.

Судова колегія вважає, що позивач не
довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.
п. 1-4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, судова колегія судової
палати з цивільних справ Апеляційного
суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу заступника
Білгород-Дністровського міжрайонного
прокурора (в інтересах держави в особі
інспекції державного
архітектурно-будівельного в Одеській
області, Затоківської селищної ради) -
задовольнити повністю.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 16 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
Затоківської селищної ради
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про визнання права
власності на самочинне будівництво -
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
Затоківської селищної ради
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області про визнання права
власності на житловий будинок літ. «А»,
загальною площею 61,9 кв.м., житловою
площею 36,6 кв.м., мансарду літ. «А1»,
господарський блок літ. «Г»,
вбиральню-душ літ «Д», навіс літ. «Е»,
господарський блок літ. «Б», навіс літ
«В», розташовані на земельній ділянці
АДРЕСА_1 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда