У х в а л а

іменем україни

2 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Запорізького
міжрайонного екологічного прокурора в
інтересах держави в особі державного
підприємства «Кам'янсько-Дніпровське
лісове господарство» та Запорізького
обласного управління лісового та
мисливського господарства до
Енергодарської міської ради, ОСОБА_3
про визнання незаконним та скасування
рішення, визнання недійсним державного
акту на право власності на землю та
повернення земельної ділянки за
касаційною скаргою заступника
Дніпровського екологічного прокурора
на рішення Енергодарського міського
суду Запорізької області від 31
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 19
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року Запорізький
міжрайонний екологічний прокурор
звернувся до суду із позовом в
інтересах держави в особі державного
підприємства «Кам'янсько-Дніпровське
лісове господарство» та Запорізького
обласного управління лісового та
мисливського господарства, в
обґрунтування якого зазначав, що
рішенням Енергодарської міської ради
Запорізької області від 16 червня 2010
року № 249 затверджено громадській
організації садово-городницьке
товариство «Волна» (далі - СГТ «Волна»)
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки для ведення
садівництва площею 3,71 га, вилучено цю
земельну ділянку із земель СГТ «Волна»
та затверджено технічну документацію
із землеустрою щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельні ділянки членам СГТ «Волна».
Вказаним рішенням земельну ділянку
площею 0,12 га передано у власність члену
СГТ «Волна» ОСОБА_3 для ведення
садівництва.

Вказував, що земельна ділянка площею 0,12
га належить до земель
лісогосподарського призначення та
знаходиться у постійному користуванні
ДП «Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» та посилався на те, що
вказана земельна ділянка входить до
складу земель ландшафтного заказника
місцевого значення «Іванівський бір» і
є землями природно-заповідного фонду,
тому вважав, що передача її частини у
власність ОСОБА_3 здійснена з
порушенням вимог Земельного та
Лісового кодексів України, ст.
ст. 9, 35 Закону України «Про державну
експертизу землевпорядної
документації», ст. ст. 51−?54 Закону
України «Про природно-заповідний
фонд».

Посилаючись на наведене, просив
визнати незаконним та скасувати
рішення Енергодарської міської ради
Запорізької області від 16 червня 2010
року № 249 у частині надання у приватну
власність ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,12 га для ведення садівництва,
визнати недійсним виданий на ім'я
ОСОБА_3 державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№934819, зареєстрований у Державному
земельному кадастрі 15 липня 2010 року, та
скасувати його реєстрацію, повернути
земельну ділянку площею 0,12 га, ринковою
вартістю 1 416 грн., що розташована в
адміністративних межах АДРЕСА_1, у
державну власність, а саме, постійному
користувачу ДП «Кам'янсько-Дніпровське
лісове господарство».

Рішенням Енергодарського міського
суду Запорізької області
від 31 травня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Запорізької області від 19 листопада 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник
Дніпровського екологічного прокурора
просить скасувати ухвалені у справі
судові рішення, посилаючись на
порушення ними норм матеріального і
процесуального права, справу передати
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що рішенням
Енергодарської міської ради
Запорізької області від 16 червня 2010
року № 249 затверджено громадській
організації СГТ «Волна» проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки для ведення садівництва площею
3,71 га, вилучено цю земельну ділянку з
земель СГТ «Волна» та затверджено
технічну документацію із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право на земельні ділянки
членам СГТ «Волна». Вказаним рішенням
земельну ділянку площею 0,12 га передано
у власність члену СГТ «Волна» ОСОБА_3
для ведення садівництва, на підставі
якого останній отримав державний акт
на право власності на земельну,
зареєстрований Державним земельним
кадастром 15 липня 2010 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що надана у власність ОСОБА_3
спірна земельна ділянка площею 0,12 га не
належить до земель лісогосподарського
призначення, розташована в межах м.
Енергодара та знаходиться в
комунальній власності Енергодарської
міської ради Запорізької області.
Прокурором не доведено, що вона входить
до меж державного ландшафтного
заказника місцевого значення
«Іванівський бір», у ДП
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» відсутні документи, що
посвідчують право користування цією
земельною ділянкою, тому рішення
Енергодарської міської ради
Запорізької області від 16 червня 2010
року № 249 прийнято в межах наданих
міській раді повноважень, з
дотриманням чинного законодавства та
не порушує права ДП
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» й інтереси держави.

Проте погодитися з таким висновком не
можна з огляду на наступне.

Згідно з ст. 13 Конституції України
земля є об'єктом права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції
України до матеріальної основи органів
місцевого самоврядування належить,
зокрема, земля, управління якою
здійснюють територіальні громади
через органи місцевого самоврядування
в межах їх повноважень шляхом
прийняття рішень.

Статтею 116 Земельного кодексу України
(далі - ЗК України) встановлено, що
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право
власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених ч. 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, зокрема, із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до листа відділу
Держкомзему в м. Енергодарі
Запорізької області від 29 квітня 2009
року № 294 щодо розгляду проекту
землеустрою земельна ділянка СГТ
«Волна» (за рахунок якої ОСОБА_3 надана
спірна земельна ділянка) згідно з
матеріалами лісогосподарського устрою
знаходиться в постійному користуванні
ДП «Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» та відноситься до земель
лісогосподарського призначення.

Крім того, спірна земельна ділянка
відноситься до складу земель
ландшафтного заказника місцевого
значення «Іванівський бір», створеного
на підставі рішення Запорізької
обласної ради від 27 листопада 1998 року
№ 10.

Так, згідно з охоронним зобов'язанням
від 21 лютого 2011 року № 430 межі
ландшафтного заказника «Іванівський
бір» накладаються, у тому числі, на
землі кварталу 3 Іванівського
лісництва ДП «Кам'янсько-Дніпровське
лісове господарство».

Відповідно до ч. 3 ст. 83 ЗК України в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, до земель
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать, зокрема, землі під об'єктами
природно-заповідного фонду,
історико-культурного та оздоровчого
призначення, що мають особливу

екологічну, оздоровчу, наукову,
естетичну та історико-культурну
цінність, якщо інше не передбачено
законом; землі лісогосподарського
призначення, крім випадків, визначених
цим Кодексом.

Згідно зі ст. 57 Лісового кодексу
України в редакції, чинній на час
виникнення спірних правовідносин,
зміна цільового призначення земельних
лісових ділянок з метою їх
використання в цілях, не пов'язаних з
веденням лісового господарства,
провадиться органами виконавчої влади
або органами місцевого самоврядування,
які приймають рішення про передачу цих
земельних ділянок у власність або
надання у постійне користування
відповідно до Земельного кодексу
України.

Зміна цільового призначення земельних
лісових ділянок здійснюється за
погодженням з органами виконавчої
влади з питань лісового господарства
та з питань охорони навколишнього
природного середовища Автономної
Республіки Крим, територіальними
органами центральних органів
виконавчої влади з питань лісового
господарства та охорони навколишнього
природного середовища.

Проте в порушення вказаних приписів
відповідного погодження Запорізьке
обласне управління лісового та
мисливського господарства не надавало.

Частинами 1, 2 ст. 150 ЗК України в
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин, передбачено, що
землі природно-заповідного фонду
відносяться до особливо цінних земель
та можуть вилучатися (викуплятися) для
будівництва об'єктів
загальнодержавного значення, доріг,
ліній електропередачі та зв'язку,
трубопроводів, осушувальних і
зрошувальних каналів, геодезичних
пунктів, житла, об'єктів
соціально-культурного призначення,
нафтових і газових свердловин та
виробничих споруд, пов'язаних з їх
експлуатацією, за постановою Кабінету
Міністрів України або за рішенням
відповідної місцевої ради, якщо
питання про вилучення (викуп) земельної
ділянки погоджується Верховною Радою
України.

Отже, законодавством не передбачено
можливість передачі особливо цінних
земель природно-заповідного фонду для
садівництва.

Відповідно до положень ст. 9 Закону
України від 17 червня 2004 року «Про
державну експертизу землевпорядної
документації (у редакції, чинній на
момент виникнення спірних
правовідносин) проекти землеустрою
щодо відведення земельних ділянок
особливо цінних земель, земель
лісогосподарського призначення, а
також земель водного фонду,
природоохоронного, оздоровчого,
рекреаційного та історико-культурного
призначення підлягають обов'язковій
державній експертизі.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
22 травня 2013 року № 6-11цс13, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Разом з тим прокурорською перевіркою
встановлено, що затверджений рішенням
Енергодарської міської ради
Запорізької області від 16 червня 2010
року № 249 громадській організації СГТ
«Волна» проект землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
ведення садівництва площею 3,71 га
державну експертизу землевпорядної
документації не пройшов.

Відповідачі зазначені твердження
позивача не спростували, що є їхнім
обов'язком згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, та висновку державної
експертизи не надали.

Проте суди не врахували, що передача
спірної земельної ділянки здійснена
Енергодарською міською радою
Запорізької області з грубим
порушенням вимог законодавства та в
порушення ст. ст. 212-214 315 ЦПК України не
надали вказаним обставинам належної
оцінки, обмежившись лише посиланням на
відсутність у ДП
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство» державного акта на право
постійного користування вказаною
земельною ділянкою.

Водночас згідно з п. 5 Прикінцевих
положень Лісового кодексу України до
одержання в установленому порядку
державними лісогосподарськими
підприємствами державних актів на
право постійного користування
земельними лісовими ділянками,
документами, що підтверджують це право
на раніше надані землі, є
планово-картографічні матеріали
лісовпорядкування.

Крім того, у матеріалах справи наявні
копії планово-картографічних
матеріалів лісовпорядкування та
висновки контролюючих органів, згідно
з якими спірна земельна ділянка
належить до земель лісогосподарського
призначення і віднесена до земель ДП
«Кам'янсько-Дніпровське лісове
господарство».

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник або землекористувач може
вимагати усунення порушень його прав
на землю.

Проте суди на викладене уваги не
звернули та в порушення ст. ст. 212-214 ЦПК
України не дали належної правової
оцінки доказам, на які посилався
позивач в обґрунтування своїх вимог; не
врахували, що відсутність у
лісогосподарського підприємства
державного акта на право постійного
користування землею не спростовує
доводи прокурора про віднесення
земельної ділянки до земель
лісогосподарського призначення,
природно-заповідного та водного фонду
та дійшли передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
заступника Дніпровського екологічного
прокурора задовольнити.

Рішення
Енергодарського міського суду
Запорізької області від 31
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 19
листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко