КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Провадження № 4-с/520/52/14
УХВАЛА

19.05.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

за участю секретаря -
Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Одесі скаргу
ОСОБА_2, ОСОБА_3 на дії заступника
начальника Першого Київського відділу
Державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції Дмитренко
О.Ю., подану у цивільній справі за
позовом

ОСОБА_5

до ОСОБА_3

про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися зі скаргою на
дії заступника начальника Першого
Київського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Дмитренко О.Ю., в
якій просять визнати дії заступника
начальника Першого Київського відділу
Державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції Дмитренко
О.Ю. при проведенні 13.03.2014 року опису й
арешту нерухомого майна: 49/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 загальною
площею 83,3 кв.м. житловою площею 37,4 кв.м.
незаконними; скасувати акт опису й
арешту майна від 13.03.2014 р., яким було
накладено арешт на 49/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1, а також
стягнути з Першого Київського ВДВС
Одеського ОМУЮ на користь скаржників
судовий збір за подання скарги.

Обґрунтовуючи вимоги скарги,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 посилаються на те, що
заступником начальника Першого
Київського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Дмитренко О.Ю. 13
грудня 2013 р. відкрито виконавче
провадження № 41198494 з примусового
виконання виконавчого листа, виданого
Київським районним судом м. Одеси про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
грошових коштів у сумі 936002,1 грн.

13 грудня 2013 р. заступником начальника
Першого Київського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Дмитренко О.Ю. було
також винесено постанову про арешт
майна боржника та оголошення заборони
на його відчуження.

ОСОБА_2 також вказує, що рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
27.05.2013 р. за нею визнано право власності
на 49/200 частин житлового будинку
АДРЕСА_1.

Дізнавшись про те, що державним
виконавцем було прийнято постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження, ОСОБА_2
27.02.2014 року звернулася до заступника
начальника Першого Київського ВДВС
Одеського МУЮ Дмитренко О.Ю. із заявою в
порядку ст. 379 ЦПК України про
визначення реальної частки майна
боржника ОСОБА_3 у майні, яким вони
спільно володіють, у зв'язку з тим, що це
питання вирішується судом за поданням
державного виконавця.

За твердженням скаржниці ОСОБА_2 її
заява була зареєстрована у Першому
Київському ВДВС 27.02.2014 року, але вона і
досі не розглянута та ніяких дій
виконавцем не проведено.

Скаржники також зазначають, що 13.03.2014
року заступником начальника Першого
Київського ВДВС Одеського МУЮ
Дмитренко О.Ю. було проведено арешт
майна боржника ОСОБА_3 та складено Акт
опису й арешту майна, згідно з яким
описано і накладено арешт на 49 / 100
частин житлового будинку по АДРЕСА_1
загальною площею 83,3 кв.м. житловою
площею 37,4 кв.м.

Оскільки ОСОБА_2 вважає, що вона набула
право власності на 49/200 вказаного
житлового будинку на підставі рішення
Київського районного суду м. Одеси від
27.05.2013 р., скаржники наполягають на тому,
що дії заступника начальника Першого
Київського ВДВС Одеського МУЮ
Дмитренко О.Ю. при накладенні акту
опису і арешту майна - 49/100 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1, є
незаконними.

ОСОБА_2 вважає, що діями
державного виконавця порушується її
право власності, що і вимусило її
звернутися до суду із відповідною
скаргою.

У судовому засіданні боржник
ОСОБА_3, його представник, який є
одночасно представником скаржниці
ОСОБА_2 наполягали на задоволенні
скарги.

Представник стягувача ОСОБА_5 у
судове засідання з'явився, просив суд
відмовити у задоволенні скарги,
посилаючись на те, що ОСОБА_2 не має
процесуального права звертатись з
такою скаргою до суду, адже вона не є
стороною виконавчого провадження,
наполягав на тому, що державний
виконавець діяв відповідно до вимог
закону, оскільки станом на день
складання акту опису та арешту право
власності на 49/100 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1, як і на цей час
включно, було зареєстровано саме за
боржником - ОСОБА_3

Суб'єкт оскарження - заступник
начальника Першого Київського відділу
Державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції Дмитренко
О.Ю. у судове засідання не з'явилася,
повідомлена належним чином, про що
свідчить наявне в матеріалах
повідомлення про вручення судової
повістки (а.с. 102).

Вислухавши пояснення скаржника
ОСОБА_3, його представника, який є
одночасно представником скаржниці
ОСОБА_2, та представника стягувача,
дослідивши та проаналізувавши
матеріали справи, суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні скарги,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні
рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 18.03.2013 року по справі №
1512/13858/2012, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Одеської області від
06.11.2013 року, з ОСОБА_3 стягнуто на
користь ОСОБА_5 932783,10 грн. боргу та 3219
грн. судових витрат.

З пояснень скаржників слідує, що
заступником начальника Першого
Київського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Дмитренко О.Ю. 13
грудня 2013 р. було відкрито виконавче
провадження № 41198494 з примусового
виконання виконавчого листа, виданого
Київським районним судом м. Одеси про
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
грошових коштів у сумі 936002,1 грн.

Цього ж дня 13 грудня 2013 р. заступником
начальника Першого Київського відділу
Державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції Дмитренко
О.Ю. було також винесено постанову про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

На запит державного виконавця від
13.12.2013 року (а.с. 116) КП «ОМБТІ та РОН»
надіслало відповідь від 24.01.2014 року (а.с.
117), якою повідомило, що станом на 31.12.2012
року 49/100 частин житлового будинку по
АДРЕСА_1 зареєстровані за боржником
ОСОБА_3

13.03.2014 року державним виконавцем
Першого Київського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Дмитренко О.Ю. було
описано та накладено арешт на 49/100
частин житлового будинку по АДРЕСА_1,
про що складено відповідний акт (а.с.
100-101).

Судом також встановлено, що рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
27.05.2013 р. у справі № 520/5062/13-ц за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за ОСОБА_2 визнано
право власності на 49/200 частин
вказаного житлового будинку АДРЕСА_1
(а.с. 95).

Рішення сторонами не оскаржувалося та
набрало законної сили, однак ОСОБА_2
право власності на 49/200 частин
житлового будинку не зареєструвала.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право
звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи (із змінами,
внесеними згідно із Законом України
від 04.11.2010 р. № 2677-VI).

Згідно ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

Судовим розглядом встановлено, що при
складанні оскаржуваного акту опису і
арешту майна державний виконавець діяв
у межах повноважень та у спосіб, що
передбачений Законом України «Про
виконавче провадження» та права
скаржника ОСОБА_3 жодним чином не
порушив.

Згідно ч. 3 ст. 387 ЦПК України якщо
оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність були прийняті або
вчинені відповідно до закону, в межах
повноважень державного виконавця або
іншої посадової особи державної
виконавчої служби і права чи свободи
заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

При викладених обставинах у
задоволенні скарги ОСОБА_3 слід
відмовити.

Щодо вимог скаржниці ОСОБА_2 суд
зазначає наступне.

Ч.1 ст. 8 Закону України «Про
виконавче провадження» визначає
поняття сторони виконавчого
провадження - сторонами у виконавчому
провадженні є стягувач і боржник.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не є
стороною виконавчого провадження,
відповідно не має права звертатися зі
скаргою на дії державного виконавця в
порядку ст. 383 ЦПК України, у зв'язку із
чим скарга ОСОБА_2 також не підлягає
задоволенню.

Суд критично оцінює посилання ОСОБА_2
на виникнення у неї права власності на
49/200 спірного домоволодіння, виходячи з
наступного.

Згідно положень ст. 334 ЦК України права
на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Порядок проведення державної
реєстрації прав на нерухомість та
підстави відмови в ній встановлюються
законом.

Згідно ст. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» від
01.07.2004 року обов'язковій державній
реєстрації підлягають речові права та
обтяження на нерухоме майно, розміщене
на території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме майно
тощо.

Згідно ч.1, 3 ст. 3 цього закону державна
реєстрація прав є обов'язковою. Права
на нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Вказані законодавчі положення дають
суду підстави дійти висновку, що у
ОСОБА_2 не виникло право власності на
49/200 частин житлового будинку по
АДРЕСА_1, оскільки воно не було
зареєстроване у Єдиному державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
та їх обтяжень відповідно до вимог
закону.

Суд вважає, що державний виконавець,
одержавши інформацію про те, що за
боржником ОСОБА_3 зареєстроване право
власності на 49/100 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1, правомірно наклав
на них арешт, порушень вимог чинного
законодавства не допустив.

Згідно ч.1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

За таких обставин, ОСОБА_2 якщо вважає
себе власником 49/200 частин житлового
будинку по АДРЕСА_1, не позбавлена
можливості звернутися до суду з
відповідним позовом (а не скаргою).

Керуючись ст.ст. 386, 387 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
дії заступника начальника Першого
Київського відділу Державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Дмитренко О.Ю. -
відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом
подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Одеської області
через Київський районний суд м. Одеси
протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя
Петренко В. С.