РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3901/14-ц

пр. № 2/759/2644/14

20 травня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді -Величко Т.О.

при секретарі - Самайді А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства
доходів і зборів України поновлення на
роботі і стягнення заробітної плати за
час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач у справі звернувся із
вказаним позовом до суду, посилаючись
на те, що з 14.07.1999 року по 2013 рік був
прийнятий на посаду водія до
автотранспортного відділу
Автотранспортного митного
господарства, переведений на посаду
завідуючого складом відідлу
технічного та господарського
господарства, головного механіка
управління, начальника відділу
технічного та господарського
забезпечення, начальника
автотранспортного митного
господарства, з 2013 року по переводу був
призначений на посаду начальника
управління організації розвитку
персоналу органів ДПС Департаменту
розвитку та модернізації державної
податкової служби, згодом був
переведений до міністерства доходів і
зборів України на посаду начальника
управління ресурсного забезпечення
департаменту інфраструктури. Позивач
зазначав, що жодного разу не був
притягнутий до дисциплінарної
відповідальності, але з листопада 2013
року на нього з боку керівництва почав
відбуватися тиск, проведення службових
перевірок що у свою чергу змусило
відповідача звільнитися із займаної
посади згідно п.1 ст. 36 КЗпП України з
31.01.2014 року, вважаючи дії відповідача
протиправними, просить суд позов
задовольнити поновити ОСОБА_1 на роботі
в Міністерстві доходів і зборів на
посаді начальника ресурсного
забезпечення Департаменту
інфраструктури з 31.01.2014 року та
стягнути заробіток за час вимушеного
прогулу у розмірі 7950,31 грн.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали заявлені
позовні вимоги та просили суд позов
задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідача проти позову заперечувала,
вважала що вказаний спір не підлягає
розгляду за правилами цивільного
судочинства.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні данні, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко-і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмету
доказування.

Відповідно до ст.59 ЦПК України суд
не бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов"язана довести ті
обставини,на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП
України підставами припинення
трудового договору є: угода сторін.

Судом встановлено, що згідно наказу
Міністерства доходів і зборів України
від 27.01.2014 року № 138-0 позивача було
звільнено із займаної посади за угодою
сторін, згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України з
31.01.2014 року, на підставі зави ОСОБА_1

Судом встановлено, що згідно
розпорядження Міністерства доходів і
зборів України від 15.11.2013 року №372-р
було призначено службове
розслідування у зв»язку із
надходженням заяви з боку ОСОБА_2 від
01.11.2013 року.( а.с.31), згідно наказу від
26.11.2013 року №3643-0 (а.с.32) позивача було
відсторонено від виконання обов»язків
начальника управління ресурсного
забезпечення Департаменту
інфраструктури до закінчення
службового розслідування.

Судом встановлено,що згідно постанови
Окружного адміністративного суду м.
Києва від 22.01.2014 року № 826/19855/13а у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
скасування розпорядження Міністерства
доходів і зборів України від 15.11.2013 року
№372-р - відмовлено. Судом встановлено,
що позивача за порушення трудової
дисципліни звільнено не було.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий
спір.При винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року, не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.У разі визнання
формулювання причини звільнення
неправильним або таким, що не
відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган,
який розглядає трудовий спір,
зобов'язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.
Якщо неправильне формулювання причини
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату йому середнього
заробітку за час вимушеного прогулу в
порядку і на умовах, передбачених
частиною другою цієї статті.У разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.Рішення про поновлення на
роботі незаконно звільненого або
переведеного на іншу роботу
працівника, прийняте органом, який
розглядає трудовий спір, підлягає
негайному виконанню.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного суду України від 06.11.1992 р №9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів»зазначено, що судам необхідно
мати на увазі, що при домовленості між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом про
припинення трудового договору за п.1 ст.
36 КЗпП України договір припиняється в
строк, визначений сторонами.
Авалювання такої домовленості може
мати місце лише при взаємній згоді про
це власника або уповноваженого ним
органу і працівника. Сама по собі згода
власника або уповноваженого ним органу
задовольнити прохання працівника про
звільнення про звільнення до
закінчення строку попередження не
означає, що трудовий договір припинено
за п.1 ст. 36 КЗпП України, якщо не було
домовленості сторін про цю підставу
припинення трудового договору. В
останньому випадку звільнення
проводиться згідно ст. 38 КЗпП України.

Судом встановлено, що наказ
Міністерства доходів і зборів України
від 27.01.2014 року № 138-0 яким було
звільнено із займаної посади за угодою
сторін, згідно п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України з
31.01.2014 року, на підставі зави ОСОБА_1,
таким що виданий із порушенням норм
чинного законодавства скасований не
був, на час розгляду справи у суді є
чинним, та не був предметом спору в
цьому судовому засіданні.

Позивачем у справі не надано доказів,та
не повідомлено про підстави звільнення
від доказування у порядку ст. 61 ЦПК
України, про те, що звільнення позивача
з посади відбулося згідно п.1 ч.1 ст. 36
КЗпП України (за угодою сторін), не за
його на це згодою, докази про
відкликання заяви про звільення за п.1
ст. 36 КЗпП України відсутні.

Відповідно до ст.88 ЦПК України
судові витрати віднести за рахунок
держави.

На підставі вищенаведеного,
керуючись ст. ст.36 КЗпП України, ст.ст.
10, 11, 57-61, 88, 208-209, 212-218, 294, ЦПК України,
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.1992 року №9 зі змінами та
доповненнями "Про практику розгляду
судами трудових спорів", суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути окаржено
до Апеляційного суду м. Києва протягом
десяти днів з часу поголошення, у разі
відсутності осіб, протягом десяти днів
з часу отриманя копії рішення суду.

Суддя Т.О. Величко