АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б.,
Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
поданою через представника ОСОБА_3, на
рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 березня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, треті особи: приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и л а :

у квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в
якому просила визнати недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що при укладанні
даного договору вона не здатна була
усвідомлювати значення своїх дій та не
могла керувати ними.

№ апеляційного провадження: Справа №
22-ц-796/6433/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Кравець
Д.І.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.Рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 27.03.2014 позов задоволено.
Договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 19.05.2010 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 визнано недійсним. Вирішено
питання щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_1, ОСОБА_2 через представника
подали апеляційну скаргу, в якій
просять скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову в позові.
Посилаються на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. А саме, суд прийняв
до розгляду позовну заяву, яка не
відповідала вимогам ст. ст. 119, 120 ЦПК
України та позивач постійно змінювала
підстави позову. Висновок експертизи
зроблений без проведення жодного
клінічного дослідження та без
врахування їх пояснень та показань
свідків, які вказували на відсутність
будь - яких психічних розладів у
позивачки на час укладення угоди.

У судовому засіданні представник
апелянтів ОСОБА_3 підтримала
апеляційну скаргу та просила її
задовольнити.

Позивач та треті особи у судове
засідання не з`явилися, про день та час
розгляду справи повідомлені у
встановленому законом порядку, причини
неявки не повідомили, у зв`язку з чим
колегія суддів вважає за можливе
розгляд справи у їх відсутності, за
правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянтів, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно свідоцтва про право власності
на житло від 30.09.1994 року та свідоцтва
про право на спадщину за законом від
08.04.2010 року квартира АДРЕСА_1 належала
на праві власності ОСОБА_4.

19.05.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 було
укладено договір дарування квартири,
який посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 508, за яким позивач
подарувала та передала, а ОСОБА_7
прийняв в дар спірну квартиру.

Відповідно до свідоцтва про смерть
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та після його
смерті відкрилась спадщина, до складу
якої, серед іншого майна, входить і
спірна квартира. Спадкоємцями за
законом є сторони по справі - ОСОБА_4,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Згідно з висновком
судово-психіатричної експертизи від
21.01.2014 року № 47 у період часу, до якого
відноситься укладення та посвідчення
договору дарування квартири - 19.05.2010
року ОСОБА_4 не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив, з того, що на
час укладення договору волевиявлення
позивача не було вільним і укладення
даного правочину не відповідало її
внутрішній волі, оскільки вона не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам та нормам
матеріального і процесуального права.

Так, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно зі ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Справи про визнання правочину
недійсним із цих підстав вирішуються з
урахуванням як висновку
судово-психіатричної експертизи, так і
інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК
України. При цьому, висновок такої
експертизи має стосуватися стану особи
саме на момент вчинення правочину.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що за висновком
судово-психіатричної експертизи на
момент укладення та посвідчення
договору дарування квартири - 19.05.2010
року ОСОБА_4 не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Оскільки висновок експертизи вказує на
абсолютну неспроможність позивачки у
момент вчинення правочину розуміти
значення своїх дій та (або) керувати
ними, то суд першої інстанції правильно
виходив з того, що показання свідків
про поведінку ОСОБА_4 мають лише
побічне значення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позовна заява не відповідає вимогам
ст.ст. 119, 120 ЦПК України та про те, що
позивач неодноразово змінювала
підстави позову не впливають на
висновки суду, оскільки відповідно до
ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення лише, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи. До того, ж позивач наділений
правом збільшення або зменшення
позовних вимог та зміни підстави
позову.

Доводи представника апелянтів про те,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є належними
відповідачами, оскільки не є стороною
договору та ще не прийняли спадщину
після смерті ОСОБА_7 колегія суддів
вважає безпідставними, оскільки
відповідачі подали заяви про прийняття
спадщини після померлого ОСОБА_7 та у
встановлений шестимісячний строк від
прийняття спадщини не відмовилися, а
згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина
належить спадкоємцю з часу відкриття
спадщини незалежно від того, коли така
спадщина оформлена видачею свідоцтва
про право на спадщину. Відповідно ж до
ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття
спадщини є день смерті особи або день, з
якого вона оголошується померлою.

За таких обставин колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення суду
першої інстанції є законним і
обґрунтованим і не може бути скасоване
з підстав, викладених у апеляційній
скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді