22-ц/775/467/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Помогайбо
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
суддів
Мироненко І.П., Попової С.А.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк»
(далі ПАТ «ОТП Банк»), Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна» (далі ТОВ «ОТП
Факторинг Україна») про захист прав
споживачів, визнання кредитного
договору та додаткового договору до
нього недійсними, визнання недійсним
договору купівлі - продажу кредитного
за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 27 січня 2014року,-
в с т а н о в и л а:
У вересні 2013 року позивач
звернувся з даним позовом до
відповідачів. В обґрунтування
послався на те, що 02 липня 2008 року між
ним та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений
кредитний договір на суму 280 000,00
доларів США. 26 травня 2009 року між тими ж
сторонами укладено додатковий договір
№1 на видачу додаткового траншу в сумі 9
420,69 доларів США. 29 січня 2010 року ПАТ
"ОТП Банк" уклало договір
купівлі-продажу кредитного портфелю з
ТОВ "ОТП Факторинг Україна ", яке
прийняло на себе право вимоги за
вищевказаним кредитним договором.
Вважає, що кредитний договір,
додатковий договір до нього та договір
купівлі-продажу кредитного портфелю є
недійсними, оскільки положення
кредитного договору щодо зміни
процентної ставки, вартості витрат за
обслуговування кредиту та дострокове
повернення кредиту, стягнення суми
штрафів та пені є несправедливими,
такими, що не відповідають вимогам
ст.ст.11,18 Закону України «Про захист
прав споживачів». Крім того,
посилається на порушення відповідачем
зобов'язання про надання йому, як
споживачу, письмової інформації щодо
умов надання кредиту, щодо права
споживача протягом 14 календарних днів
відізвати свою угоду на укладення
договору про надання кредиту без
пояснення причин; зобов'язання
відповідачем здійснення перевірки
фінансового стану та спроможності
виконання зобов'язань за кредитним
договором. Зауважує, що суму в розмірі
9420,69 доларів США за додатковим
договором №1 від 26.05.2009 року він не
отримував. Відповідач не надав, а суд
не витребував доказів на підтвердження
виплати йому цієї суми. Крім того,
підставою для визнання недійсним
договору купівлі продажу кредитного
портфелю є невиконання ПАТ "ОТП Банк"
вимог ст. 516 ЦК України, щодо
неповідомлення його, як боржника про
заміну кредитора. Кредитний договір
був укладений у доларах США, в той час
як кредитний портфель був проданий у
гривнях, при цьому даний факт з
позивачем погоджений не був. Оскільки
він є фізичною особою, то у ОТП
Факторинг Україна» не було права
вимоги до нього. Відповідач не
проінформував його про те, на яку суму
він купив кредитний портфель та в якій
валюті. В порушення вимог ст.629 ЦК
України, відповідач не уклав з ним
договору про погашення заборгованості.
Зазначає, що ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» не мав права на укладення
договору купівлі-продажу кредитного
портфелю, оскільки здійснив валютні
операції без ліцензії.
Рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 27 січня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено
в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позов у
повному обсязі, посилаючись на те, що
рішення є необґрунтованим та
незаконним, у зв'язку з порушенням
судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема,
посилається на те, що оспорюваним
кредитним договором передбачені умови
зміни процентної ставки, зміни у
витратах за обслуговування кредиту та
дострокове погашення кредиту, що є
порушенням ч. 5 ст.11, ст.18 ЗУ "Про захист
прав споживачів", та, відповідно з
рішенням Конституційного суду від 10
листопада 2011 року, свідчить про
несправедливі умови, а тому, такий
кредитний договір має бути визнаний
судом недійсним з моменту його
укладення. Відповідач не надав суду
платіжний документ, який би
підтверджував видачу позивачеві
додаткового траншу в розмірі 9420, 69
доларів США. Відмовляючи у задоволенні
позову про визнання кредитного
договору недійсним, суд послався на те,
що факт укладення договору у
відповідності з вимогами закону
підтверджений висновками рішення суду
від 12 липня 2011 року, яким з позивача
стягнута на користь банка
заборгованість за кредитним договором.
Між тим, суд не врахував, що при
винесенні зазначеного рішення не були
застосовані норми Закону України «Про
захист прав споживачів». В порушення
вимог ч.6 ст.11 даного Закону, банк не
надав позивачу письмову інформацію,
про можливість на протязі 14
календарних днів, після отримання
примірника укладеного договору,
відкликати свою згоду на його
укладення без пояснення причин, що
також є підставою для визнання
договору недійсним. Після створення
ПАТ "ОТП Банк", останнє, як новий
кредитор, в порядку ч. 2 ст. 516 ЦК
України, повинно було надати
боржникові письмову інформацію про
заміну кредитора в зобов'язанні, чого
зроблено не було. Надані відповідачем
копії повідомлень, нібито про вручення
позивачу повідомлення про заміну
кредитора, є недійсними, оскільки в них
значиться підпис, який не належить
ОСОБА_1 З наданих відповідачем копій
статутів, вбачається що ЗАТ "ОТП Банк"
та ПАТ "ОТП Банк" є різними юридичними
особами, з різними власниками, різними
датами затвердження та реєстрації, з
різними рахунками та печатками. Тому,
вважає, що перед новим кредитором - ПАТ
« ОТП Банк» - позивач не має
заборгованості за кредитним договором
та ПАТ "ОТП Банк" не мало права
продавати його кредитний портфель ТОВ
"ОТП Факторинг Україна" за відсутністю
заборгованості. Відповідач був
зобов'язаний, за участю позивача
перевірити його платоспроможність та
здатність виконання за графіком
зобов'язання за кредитним договором в
період погашення кредиту, тим більше в
період кризи. Проігнорував суд той
факт, що відповідачем не в повному
обсязі була виконана ухвала суду від 24
вересня 2013 року про витребування
доказів. Суд також не взяв до уваги, що
ПАТ "ОТП Банк", у порушення п. 6.2
договору купівлі - продажу кредитного
портфеля від 29 квітня 2010 року, не
витребував у ОСОБА_1 дозволу на продаж
його кредитного портфелю. Крім того,
валютою кредитного договору,
укладеного між сторонами, виступав
долар США, тому, ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» не мало права придбавати
кредитний портфель без наявності
ліцензії на здійснення валютних
операцій, а на здійснення купівлі -
продажу кредитного портфелю у
гривневому еквіваленті повинна бути
його згода. ТОВ "ОТП Факторинг
Україна" не мало права укладати
договір купівлі - продажу кредитного
портфеля ОСОБА_1, оскільки за законом
здійснюється продаж кредитних
портфелів, які належать тільки
юридичним особам. За кредитним
договором позивач повинен був
погашати кредит в доларах США, однак
банком в прийомі коштів було
відмовлено, відповіді на заяви ОСОБА_1
про причини відмови в прийнятті коштів,
останній не отримував.
Представником відповідача було надано
акт прийому - передачі кредитного
портфеля від 29 квітня 2010 року, але без
кредитних документів позивача та без
передачі прав за договором іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника позивача
ОСОБА_2, який підтримав доводи скарги
та просив її задовольнити, заперечення
проти скарги представника
відповідачів - Пачкова Д.В., який
просив скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без зміни, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає , що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
2 липня 2008 року між Закритим
акціонерним товариством "ОТП Банк" та
ОСОБА_1, було укладено кредитний
договір № CM-SME 102/286/2008 на суму 280 000
доларів США, зі строком погашення до 03
липня 2023 року( а.с.69-73) .

26 травня 2009 року між сторонами
укладено додатковий договір № 1, за
яким, в порядку реструктуризації
заборгованості, відповідачу було
видано додатковий транш у розмірі 9420,69
доларів США з метою погашення
прострочених процентів ( а.с.74-75).

З метою приведення Статуту
Закритого акціонерного товариства "ОТП
Банк" у відповідність до вимог Закону
України "Про акціонерні товариства" від
17.09.2008 року №514-VI та згідно з рішенням
загальних зборів акціонерів від 23
квітня 2009 року, банк змінив свою назву
з Закритого акціонерного товариства
"ОТП Банк" на Публічне акціонерне
товариство "ОТП Банк" (82-86).

29 квітня 2010 року між ПАТ "ОТП Банк"
та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" був
укладений договір купівлі-продажу
кредитного портфелю. Згідно з умовами
даного договору ПАТ "ОТП Банк"
відступило, а ТОВ "ОТП Факторинг
Україна" прийняло право вимог, в тому
числі, й за кредитним договором CM-SME
102/286/2008 від 02 липня 2008 року, з подальшими
змінами та доповненнями, укладеним між
ПАТ"ОТП Банк" та ОСОБА_1( а.с. 76-81).

Заочним рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 12 липня 2011 року задоволено
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю "ОТП Факторинг
Україна" до ОСОБА_1, третя особа - ПАТ
"ОТП Банк", про стягнення
заборгованості за кредитним
договором. Стягнуто зі ОСОБА_1 на
користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна",
заборгованість за кредитним договором
від 02 липня 2008 року, з подальшими
змінами та доповненнями, станом на 22
березня 2011 року, в розмірі 325 001,80
доларів США; пеню в розмірі 113 369,73
гривень; штраф в розмірі 450 гривень; а
також сплачені позивачем при подачі
позову судовий збір в розмірі 1700
гривень та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи в розмірі 120 грн., а
всього стягнуто 325 001,80 доларів та 115639,73
гривень.( а.с. 59-60).

Ухвалою Апеляційного суду
Донецької області від 29 грудня 2011 року
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 12
липня 2011 року залишено без змін
(а.чс.61-62).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позову, суд виходив з того, що
передбачених законом підстав для
визнання кредитного договору,
додаткової угоди до нього та договору
купівлі - продажу кредитного портфелю
не встановлено, позовні вимоги є
недоведеними.

Колегія суддів вважає, що
вирішуючи спір, суд повно, всебічно і
об'єктивно перевірив доводи сторін,
дав належну оцінку наданим доказам,
правильно застосував норми
матеріального права і дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні даного позову.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання його стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу саме в
момент вчинення правочину.

Зокрема, ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного судочинства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків,що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ст. 627 ЦК
України, сторони є вільними в
укладенні договору,виборі контрагента
та визначенні умов договору, з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, вимог
розумності та справедливості. У
договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживача.

У відповідності з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст.
640 ЦК України договір є укладеним з
моменту досягнення в належній формі
згоди з усіх істотних умов договору.

На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у
разі, якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання майна або вчинення певної
дії.

Статтею 1054 ЦК України передбачено,
що за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти у розмірі
та на умовах, встановлених договором.

Згідно зі ст.1055 ЦК України кредитний
договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст.11 Закону України
"Про захист прав споживачів", договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

У наведеному Законі чітко прописана
процедура укладання договору, яка
включає питання щодо надання
інформації кредитодавцеві та
споживачеві один про одного та щодо
умов кредитування: мету, для якої
споживчий кредит може бути витрачений,
форми його забезпечення, тип
відсоткової ставки, сукупну вартість
кредиту та вартість послуги з
оформлення договору про надання
кредиту, строк, на який кредит може бути
одержаний, та порядок і варіанти його
повернення.

Відповідно до ч.2 ст.11 Стаття 18 Закону
України «Про захист прав споживачів», в
редакції від 31.01.2006 року, перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту,
його обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право,
або відомості про те, від кого
споживач може одержати докладнішу
інформацію; і) переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування.

Стаття 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачає визнання
недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача.

Відповідно до положень даної
статті Закону, умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. У частині третій названої
статті визначений перелік
несправедливих умов договору, в тому
числі, встановлення жорстких
обов'язків споживача, тоді як надання
послуги обумовлене лише власним
розсудом виконавця; установлення
обов'язкових для споживача умов, з
якими він не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладенням
договору, встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад 50%
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором.

Як вбачається зі змісту
оспорюваного кредитного договору,
сторони під час його укладення
передбачили усі істотні умови
договору, відповідно до вимог чинного
на той час законодавства та інших
нормативно-правових актів, і дійшли
згоди щодо усіх умов, на яких він
укладався. Вся необхідна інформація
про умови отримання кредиту, тип
відсоткової ставки, валютні ризики,
процедура виконання договору тощо, які
передують укладенню договору була
надана позичальнику та прийнята ним.

З матеріалів справи вбачається, що 15
квітня 2008 року позивач подав анкету -
заяву про видачу кредиту, в якій
містяться базові умови кредитування, а
2 липня 2008 року ОСОБА_1 підписав
кредитний договір, який містить
інформацію про суму ліміту
кредитування, валюту кредиту, ставку
процентів та порядок розрахунку
процентів, схему повернення кредиту,
комісію за послуги з надання кредиту
та комісію за дострокове повернення
кредиту, сплату штрафів та пені,
забезпечення кредиту та інші умови (
а.с. 69-73,98-104).

З власної ініціативи на момент
отримання коштів ОСОБА_1 визначив для
себе правила подальшої поведінки та
приступив до виконання умов даного
договору, який не оспорював на
протязі з 2008 року, навіть після
ухвалення судового рішення від 12 липня
2011 року про стягнення заборгованості
та ухвали апеляційного суду від 29
грудня 2011 року, яким зазначене судове
рішення залишено без зміни.

Тому, посилання позивача на
порушення вимог Закону України "Про
захист прав споживачів" при укладанні
кредитного договору, суд першої
інстанції обґрунтовано визнав
безпідставними. Позивачем не
надано належних та допустимих доказів,
які дають підстави вважати, що умови
кредитного договору, укладеного між
сторонами є несправедливими, оскільки
при підписанні договору позивач мав
реальну можливість ознайомитись з
його умовами та прийняв їх.

Доводи позивача про те, що договір
містить несправедливі умови щодо
подвійної відповідальності боржника
за невиконання зобов'язань, на думку
колегії суддів, обґрунтовано не взяті
судом першої інстанції до уваги,
оскільки з тексту п.п. 4.1.1, 4.1.1.1., 4.1.1.2.,
4.1.2 кредитного договору від 2 липня
2008року вбачається, що на позичальника
покладається відповідальність за
різні види невиконання або
неналежного виконання прийнятих на
себе зобов'язань. Крім того, судовим
рішенням від 12 липня 2011 року, яке
набрало чинності 29 грудня 2011 року,
встановлена обґрунтованість
нарахування позивачеві штрафу та пені
за неналежне виконання зобов'язань і
порушення норм матеріального
законодавства, в тому числі, щодо
застосування подвійного стягнення
санкцій за порушення виконання
зобов'язань, судом не встановлено. Тому,
відповідно до ст.61 ЦПК України, ці
обставини обґрунтовано взяті судом до
уваги при вирішенні даного спору.

Посилання позивача в позові
та в апеляційній скарзі на те, що
відповідач, у порушення положень ч.6
ст.11 Закону України „Про захист прав
споживачів", не надав споживачу при
укладенні договору письмової
інформації про його право на
відкликання протягом чотирнадцяти
календарних днів своєї згоди на
укладення договору про надання
споживчого кредиту без пояснення
причин, є безпідставними, оскільки
положення даного закону не містить
вказівки про обов'язок кредитодавця
на надання споживачеві письмової
інформації щодо цього питання.

Правильним є висновок суду і про
відсутність з боку відповідача
порушень ч.3 ст.11 Закону «Про захист
прав споживачів» щодо перевірки
фінансового стану та спроможності
виконання позичальником кредитних
зобов'язань, оскільки згідно з
положеннями цього Закону, для оцінки
фінансового стану споживача та його
спроможності виконати зобов'язання за
таким договором використовуються
персональні дані, одержані від
споживача або іншої особи у зв'язку з
укладенням та виконанням договору про
надання споживчого кредиту. Позивач, з
метою отримати суму кредиту у 280 000
доларів США, надав банку відповідну
інформацію щодо своєї
платоспроможності, якої було достатньо
для видачі кредиту. Тому, посилання
позивача на те, що банком у даному
випадку порушені його права, є
безпідставними.

Інші доводи позивача щодо
недійсності кредитного договору
обґрунтовано не прийняті судом до
уваги, оскільки кредитний договір є
укладеним з моменту досягнення його
сторонами в письмовій формі згоди з
усіх істотних умов договору і
правове значення для вирішення
питання про визнання кредитного
договору недійсним має додержання
його сторонами вимог закону саме при
його укладенні. Застосування положень
Закону України «Про захист прав
споживачів» до спорів, які виникли з
кредитних правовідносин, можливе лише
у тому разі, якщо предметом і підставою
позову є питання надання інформації
споживачеві про умови отримання
кредиту, типи відсоткової ставки,
валютні ризики, процедура виконання
договору тощо. Після укладення
договору між сторонами виникають
кредитні відносини, тому, до спорів
щодо виконання такого договору
положень цього Закону не можуть
застосовуватися, а застосуванню
підлягає спеціальне законодавство в
системі кредитування.

Таким чином, суд першої інстанції,
вирішуючи спір щодо визнання
кредитного договору недійсним дійшов
обґрунтованого висновку про те, що ці
вимоги ОСОБА_1 не підлягають
задоволенню, оскільки судом
встановлено, що спірний договір
укладено на законних підставах, за
добровільним волевиявленням сторін,
відповідно до вимог Цивільного Кодексу
України та інших актів цивільного
законодавства, що умови кредитного
договору норм Закону України «Про
захист прав споживачів» не порушують;
всі передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договорів були
дотримані, договір містить всі,
передбачені чинним законодавством
відомості, дотримано всіх вимог щодо
змісту та форми його укладення.

Рішення суду з цій частині
мотивоване та обґрунтоване вимогами
законів і інших нормативно-правових
актів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
зробив правильний висновок і про
відсутність підстав для визнання
недійсною додаткової угоди від 26
травня 2009 року, предметом якої було
встановлення іншого розміру
процентів та порядку їх сплати і
нового графіку погашення кредиту.

Як вбачається з пояснень
представника відповідача в судовому
засіданні апеляційного суду та п. 2.2.2.
Додаткового договору від 26 травня 2009
року, надання позичальнику траншу в
розмірі 9420,69 доларів надано з метою
погашення заборгованості за
простроченими відсотками за кредитним
договором, яка утворилася станом на
момент укладення цієї угоди, шляхом
перерахування даної суми на поточний
рахунок позичальника, про що свідчить
надана апеляційному суду виписка з
рахунку ОСОБА_1

Посилання ОСОБА_1 в скарзі, як на
підставу недійсності даної угоди, на
те, що вказана в угоді сума ним не
отримувалася, ніякого платіжного
документа ним не підписувалося,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки факт перерахування коштів на
поточний рахунок позивача
підтверджено документально. Крім
того, послідовні та узгоджені дії
позивача щодо надання кредитної заявки
на видачу додаткового траншу від 26
травня 2009 року, що не оспорюється
позивачем (а.с. 87), укладення
додаткового договору, спрямованого на
врегулювання кредитної заборгованості
на більш вигідних для себе умовах,
свідчать про визнання ним факту
отримання коштів за кредитним
договором. Крім того, встановлення
факту отримання позичальником
грошових коштів має правове значення
при вирішенні спору про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
тобто, при вирішенні спору про
виконання договору, а не про визнання
його недійсним.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги
позивача в цій частині та визнання
додаткової угоди від 26 травня 2009 року
недійсною з моменту її укладення.

Щодо відмови у задоволенні позову
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 29.01.2010 року, укладеного між ПАТ "ОТП
Банк" та ТОВ "ОТП Факторінг Україна", то
колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції про
необґрунтованість заявлених вимог,
виходячи з наступного.

Згідно з вимогами п.1 ч.1 ст. 512 ЦК
України кредитор у зобов'язанні може
бути замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином ( відступлення права
вимоги).

Відповідно до ч.1 ст.513 ЦК України
правочин щодо заміни кредитора у
зобов'язанні вчиняється у такій самій
формі, що і правочин, на підставі якого
виникло зобов'язання, право вимоги за
яким передається новому кредитору.

Статтею 514 ЦК України встановлено,
що до нового кредитора переходять усі
права первісного кредитора у
зобов'язанні в обсязі та на умовах, що
існували на момент переходу цих прав,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

У відповідності до правил ч.1 ст. 516
ЦК України заміна кредитора у
зобов'язанні здійснюється без згоди
боржника, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною першою статті 517 ЦК України
встановлено, що первісний кредитор у
зобов'язанні повинен передати новому
кредиторові документи, які засвідчують
права, що передаються, ті інформацію,
яка є важливою для їх здійснення.

Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за
договором факторингу (фінансування під
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов'язується передати грошові
кошти в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов'язання клієнта перед
фактором.

Згідно ч.1 ст.1078 ЦК України
предметом договору факторингу може
бути право грошової вимоги, строк
платежу за якою настав (наявна вимога),
а також право вимоги, яке виникне в
майбутньому (майбутня вимога).

На підставі ст.1080 ЦК України договір
факторингу є дійсним незалежно від
наявності домовленості між клієнтом та
боржником про заборону відступлення
права грошової вимоги або його
обмеження. У цьому разі клієнт не
звільняється від зобов'язань або
відповідальності перед боржником у
зв'язку із порушенням клієнтом умови
про заборону або обмеження
відступлення права грошової вимоги.

У відповідності з ч.1 ст.1084 ЦК
України, якщо відповідно до умов
договору факторингу фінансування
клієнта здійснюється шляхом купівлі у
нього фактором права грошової вимоги,
фактор набуває права на всі суми, які
він одержить від боржника на виконання
вимоги, а клієнт не відповідає перед
фактором, якщо одержані ним суми є
меншими від суми, сплаченої фактором
клієнтові.

Як вбачається з умов договору
купівлі - продажу кредитного портфелю
від 29 квітня 2010 року ПАТ «ОТП Банк», як
первісний кредитор, відступив ТОВ «ОТП
Факторинг Україна», як новому
кредитору, свої права грошової вимоги
за кредитними договорами, укладеними
між первісним кредитором та фізичними
особами, згідно Додатку №1 до договору,
а новий кредитор сплачує первісному
кредитору грошові кошти за відступлені
останнім права.

Виходячи з положень ст.3 вказаного
договору, новий кредитор з моменту
передачі прав за актом
приймання-передачі реєстру боржників
займає місце первісного кредитора, як
кредитора в грошових зобов'язаннях, що
виникли із основних договорів відносно
до усіх прав первісного кредитора по
таким договорам, у тому числі, права
одержання від боржника сум основного
боргу, процентів та штрафних санкцій
на суму основного боргу за кредитними
договорами з дати набрання чинності (
а.с. 76-81).

Факт передачі кредитного
портфелю ПАТ «ОТП Банк» - ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» підтверджений
актом приймання - передачі від 29 квітня
2010 року. Згідно з цим актом винагорода
за кредитний портфель складає 296 892 080,48
грв. ( а.с. 91).

Вирішуючи спір, який виник
між сторонами щодо визнання даного
договору недійсним, суд повно, всебічно
дослідив наявні у справі докази, надав
їм належну оцінку, відповідно до вимог
ст..ст.10,60,212 ЦПК України, правильно
визначився з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, в результаті чого
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення про відсутність правових
підстав для визнання договору купівлі
- продажу кредитного портфелю
недійсним і підстав скасування
рішення в цій частині колегія суддів
також не вбачає.

Посилання апелянта в скарзі
та його представника в судовому
засіданні апеляційного суду на те, що
сума грошових зобов'язань ОСОБА_1 за
договором купівлі - продажу кредитного
портфелю від 29 січня 2010 року не
відповідає сумі заборгованості, яка
була стягнута з боржника рішенням від
12 липня 2011 року і суд не витребував у
відповідача кредитні документи за
даним договором, колегія суддів вважає
такими, що не впливають на висновки
суду, оскільки станом на момент
укладення договору факторингу
заборгованість ОСОБА_1, відповідно до
реєстру боржників, становила 297 280,07
доларів США або 1 332 848,21 грв., а за
рішенням суду від 12 липня 2011 року
заборгованість стягнута, станом на 22
березня 2011 року, тобто, за період
більший ніж на рік, в розмірі 325 001,80
доларів США та 115 639,73 грв.

Доводи скарги про
неповідомлення боржника про заміну
кредитора спростовуються матеріалами
справи: 27 травня 2011 року на адресу
ОСОБА_1 направлена досудова вимога, в
якій його повідомлено про укладення
договору купівлі - продажу кредитного
портфелю. Вказане повідомлення
отримано боржником 23.06.2011року, про що
свідчить розписка з зазначенням
прізвища особи, яка отримала
рекомендований лист - «ОСОБА_1» (а.с.
108-112). Зазначене позивачем не
спростовано.

Посилання в скарзі на
відсутність дозволу боржника та
узгодження з ним продажу його
кредитного портфелю є безпідставними,
оскільки відповідно до положень пп б
п.6.1 ст.6 договору купівлі - продажу
кредитного портфелю від 29 січня 2010 року
продавець зобов'язаний повідомити
боржника про факт укладення цього
договору і узгодження або витребування
дозволу від боржника на його укладення
не передбачено ні законом ( ст.ст. 516,1080
ЦК України), ні договором.

Інші доводи, наведені в апеляційній
скарзі, щодо укладення договору
купівлі - продажу кредитного портфелю
без наявності у ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» ліцензії на здійснення
валютних операцій, про відмову банку у
прийнятті коштів від боржника в
доларах США, висновків суду не
спростовують і не свідчать про
неправильне застосування судом норм
матеріального або процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення суду в частині
визнання недійсним договору купівлі -
продажу кредитного портфелю.

Вищенаведене дає підстави
для висновку про те, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає відхиленню в
повному обсязі, а судове рішення -
залишенню без зміни.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у
х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 27
січня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржено
шляхом подання касаційної скарги
протягом двадцяти днів безпосередньо
до суду касаційної інстанції.

Судді