Справа №486/165/14-ц 13.05.2014 13.05.2014 13.05.2014
Провадження №22-ц/784/1364/14 Суддя по 1
інстанції - Франчук О.Д.
Доповідач апеляційного суду - Шолох З.Л.
Рішення

Іменем України

13 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання -
Бакуті Т.В.,

за участю:

- представника позивачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

- представника відповідача -
відділу ДВС - Чаловського Є.С.,

- представника відповідачки
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами

представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

та

відділу Державної виконавчої служби
Южноукраїнського міського управління
юстиції Миколаївської області

на рішення Южноукраїнського міського
суду Миколаївської області від 26
березня 2014 року у справі

за позовом

ОСОБА_2 до відділу Державної
виконавчої служби Южноукраїнського
міського управління юстиції
Миколаївської області, ОСОБА_5, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спорку: орган опіки та
піклування Южноукраїнської міської
ради, про визнання дій державного
виконавця незаконними, скасування
постанови та акту про передачу майна
стягувачу,

в с т а н о в и л а :

28 січня 2014 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
відділу Державної виконавчої служби
Южноукраїнського міського управління
юстиції Миколаївської області (далі -
відділ ДВС), ОСОБА_5, про визнання дій
державного виконавця щодо звернення
стягнення на нерухоме майно
незаконними, скасування постанови та
акту про передачу майна стягувачу.

В обгрунтування позовних вимог
вказувала, що на примусовому виконанні
у відділі ДВС знаходиться виконавчий
лист № 2-61, виданий 19 березня 2010 року
Южноукраїнським міським судом
Миколаївської області про стягнення з
неї на користь ОСОБА_5 63 200
грн. боргу.

На підставі постанови державного
виконавця від 25 грудня 2013 року та акту
передачі нереалізованого майна від 25
грудня 2013 року стягувачу в рахунок
погашення боргу передана ? частка
належної їй квартири АДРЕСА_1, в якій
також проживає сім'я її сина разом
із малолітнім онуком.

Посилаючись на те, що постанова
та акт державного виконавця про
передачу майна стягувачу є підставою
для подальшого оформлення права
власності на майно, а тому є
правочином, який в порушення вимог
чинного законодавства, вчинений без
попереднього дозволу органу опіки та
піклування, позивачка просила про
задоволення позову.

Заперечуючи проти позову,
представники відповідачів посилались
на його безпідставність.

Рішенням Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 26 березня 2014 року позов
задоволено.

Визнано незаконними дії відділу
ДВС щодо звернення стягнення на
нерухоме майно без дозволу органу
опіки та піклування. Скасовано
постанову та акт державного виконавця
відділу ДВС від 25 грудня 2013 року про
передачу нереалізованого майна
стягувачу. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

В апеляційних скаргах
представники відповідачки ОСОБА_5 та
відділу ДВС, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
рішення суду, просили його скасувати
та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
дослідивши матеріали справи та
виконавче провадження №
20747593, колегія суддів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Розглядаючи справу в позовному
провадженні, а не в порядку,
передбаченому розділом VII ЦПК
України, та задовольняючи позов
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що існує спір про право, яке
порушене внаслідок неправомірних дій
державного виконавця під час
виконання судового рішення.

Між тим, висновок суду про
порушення прав ОСОБА_2 та
протиправність дій державного
виконавця є помилковим, оскільки
суперечить фактичним обставинам
справи та вимогам закону.

Як вбачається зі змісту
позовної заяви ОСОБА_2, предметом
оскарження є лише дії та рішення
державного виконавця, а позовних вимог
до стягувача не пред'явлено, проте суд
розглянув справу в позовному
провадженні, а не в порядку,
передбаченому розділом VII ЦПК
України.

Апеляційний суд, розглядаючи
справу на стадії апеляційного
провадження, позбавлений можливості
усунути вказаний процесуальний
недолік, тому справа переглядається в
порядку позовного провадження, але з
урахуванням вимог, передбачених
розділом VII ЦПК України.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України,
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду зі скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно із ч. 3 ст. 387 ЦПК України, якщо
оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність були прийняті або
вчинені відповідно до закону, в межах
повноважень державного виконавця або
іншої посадової особи державної
виконавчої служби і права чи свободи
заявника не було порушено, суд
постановляє ухвалу про відмову в
задоволенні скарги.

Як роз'яснено у п. 20 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України від 7 лютого 2014 року № 6
«Про практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», суди
розглядають справи за такими скаргами
в передбаченому розділом VII ЦПК
України порядку незалежно від
наявності у сторін спору про право,
який підлягає розгляду в позовному
провадженні. Такий спір не може бути
підставою для залишення скарг без
розгляду або іншим чином впливати на їх
розгляд .

У разі заявлення у скарзі вимог
про право в їх прийнятті має бути
відмовлено на підставі п.1 ч. 2 ст. 122 ЦПК,
ст. 383 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів
справи та дослідженого судом
апеляційної інстанції виконавчого
провадження ВП № 20747593, на примусовому
виконанні у відділі ДВС з
6 серпня 2010 року знаходився
виконавчий лист № 2-61, виданий 19 березня
2010 року Южноукраїнським міським
судом Миколаївської області про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
63 200 грн. боргу за договором позики.

6 серпня 2010 року відкрито
виконавче провадження ВП №20747593, про що
належно повідомлені сторони
виконавчого провадження.

Під час здійснення виконавчих дій
встановлено, що ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 8 вересня
2009 року належить двокімнатна квартира
АДРЕСА_1.

13 жовтня 2010 року державним виконавцем
складено акт опису й арешту майна
боржника, яким в присутності ОСОБА_2
описана належна їй квартира № НОМЕР_1,
копія акту вручена їй особисто (а.с.
107-110).

Рішенням Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 21 грудня 2012 року, яке набрало
законної сили 2 січня 2013 року,
задоволено позовні вимоги ОСОБА_7 до
ОСОБА_2 та визнано за кожним із них
право власності на ? частку вказаної
квартири (а.с. 115-116). В зв'язку з чим
виконавчі дії було зупинено.

25 березня 2013 року державним
виконавцем складено акт опису й
арешту майна боржника, у відсутності
ОСОБА_2, яким описана ? частка цієї ж
квартири (а.с. 111-114).

Згідно висновку щодо оцінки
майна, здійсненого суб'єктом оціночної
діяльності, ринкова вартість
? частки квартири № НОМЕР_1 становила
79 150 грн., про що належно повідомлена
боржниця 12 липня 2013 року (а.с. 118-120).

13 серпня 2013 року належна ОСОБА_2
? частка квартири № НОМЕР_1 передана
для її реалізації на прилюдних торгах
Миколаївській філії ПП «СП Юстиція».

Прилюдні торги, призначені на 23
вересня, 23 жовтня та 27 листопада 2013 року
не відбулися через відсутність
покупців навіть після повторної
уцінки майна державним виконавцем, в
зв'язку з чим майно знято з реалізації.

29 листопада 2013 року стягувачу,
відповідно до вимог ст. 62 Закону
України «Про виконавче провадження»
(далі - Закон), направлено повідомлення
про те, що вона має право залишити за
собою непродане майно за початковою
вартістю, повідомивши про це письмово
державного виконавця у
п'ятнадцятиденний строк (а.с. 124).

2 грудня 2013 року представник
стягувачки за її дорученням - ОСОБА_6
подав письмову заяву про залишення
нереалізованого майна за стягувачем в
рахунок погашення боргу, а різницю в
сумі 15 950 грн. (79 150 грн. - 63 200 грн. = 15 950
грн.) вніс на відповідний рахунок
виконавчої служби 12 грудня 2013 року
(а.с. 124- 126).

5 грудня 2013 року в зазначеній
квартирі був зареєстрований онук
ОСОБА_2 - ОСОБА_8, 2011 року народження.

6 грудня 2013 року ОСОБА_2 подала
заяву до відділу ДВС, в якій звернула
увагу на те, що для вчинення будь-яких
дій з її нерухомістю необхідна згода
органу опіки та піклування, оскільки в
квартирі проживає та зареєстрований
її малолітній онук ОСОБА_8. До заяви
додала довідку ЖЕД -1 про його
реєстрацію у квартирі з 5 грудня 2013 року
(а.с. 48- 49).

25 грудня 2013 року державним
виконавцем винесена постанова про
передачу майна стягувачу в рахунок
погашення боргу за початковою ціною 79
150 грн., а також в цей же день складено
акт передачі стягувачу
нереалізованого майна, які
затверджена начальником відділу (а.с.
6-7).

Інтереси стягувача за
нотаріально посвідченою довіреністю
від 28 листопада 2013 року
представляв ОСОБА_6, що відповідає
вимогам ст. 9 Закону (а.с. 37).

25 грудня 2013 року винесена
постанова про закінчення виконавчого
провадження (а.с. 74).

7 лютого 2014 року ОСОБА_5
отримала у нотаріуса свідоцтво про
право власності на ? частку квартири №
НОМЕР_1 (а.с. 76 -77).

15 січня 2014 року ОСОБА_2
ознайомлена з матеріалами ВП № 20747593
та отримала копії з нього, а 28 січня
2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом, предметом якого є оскарження
рішень та дій державного виконавця
щодо передачі нереалізованого майна
стягувачу без згоди органу опіки та
піклування.

Як вбачається із матеріалів
справи та матеріалів дослідженого ВП
№ 20747593, дії державного виконавця
відповідали вимогам чинного
законодавства, а права та законні
інтереси ОСОБА_2 не порушені, тому суд
першої інстанції безпідставно
задовольнив її вимоги.

Відповідно до ч.1 та 6 ст. 52
Закону звернення стягнення на майно
боржника полягає в його арешті,
вилученні та примусовій реалізації.
Стягнення на майно боржника
звертається в розмірі і обсязі,
необхідних для виконання за виконавчим
документом, з урахуванням стягнення
виконавчого збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій, штрафів, накладених на
боржника під час виконавчого
провадження.

Відповідно до частин 6 та 9 ст. 62 Закону
у разі якщо в місячний строк з дня
проведення повторної уцінки майно не
реалізовано на прилюдних торгах,
аукціонах або комісійних умовах,
державний виконавець повідомляє про це
стягувачу і пропонує йому вирішити
питання про залишення за собою
нереалізованого майна, крім майна,
конфіскованого за рішенням суду.

Майно передається стягувачу за ціною,
що дорівнює початковій вартості
майна, за якою воно передавалося на
реалізацію. Про передачу майна
стягувачу в рахунок погашення боргу
державний виконавець виносить
постанову, яка затверджується
начальником відділу, якому він
безпосередньо підпорядкований. За
фактом такої передачі державний
виконавець складає акт. Постанова та
акт є підставами для подальшого
оформлення стягувачем права власності
на це майно.

Висновок суду першої інстанції
про те, що в квартирі з 5 грудня 2013 року
проживає малолітній онук, а тому
звернення стягнення на нерухоме майно
без дозволу органу опіки та піклування
є протиправним, не відповідає вимогам
закону.

Так, за змістом ст. 177 СК України
та ст. 17 Закону України «Про охорону
дитинства» батьки малолітньої або
неповнолітньої дитини не мають права
без дозволу органів опіки та
піклування укладати угоди щодо
нерухомого майна, яке є власністю
дитини, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, зобов'язуватися
від імені дитини порукою.

Згідно з ч. 4 ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей»
для здійснення будь-яких правочинів
стосовно нерухомого майна, право
власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органів опіки та
піклування.

Зазначені вимоги закону
стосуються укладення угод щодо майна,
яке є власністю малолітньої чи
неповнолітньої дитини або право на
яке мають діти.

Оскільки малолітній онук ОСОБА_2
самостійного права на належну їй
? частину квартири не має, тому
для передачі її державним виконавцем
стягувачу згода органу опіки та
піклування не вимагалася.

До того ж, реєстрація дитини у
квартирі відбулася після здійснення
державним виконавцем дій,
передбачених ст. 52 Закону щодо
звернення стягнення на майно.

Враховуючи викладене, рішення
районного суду підлягає скасуванню на
підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та
відділу Державної виконавчої служби
Южноукраїнського міського управління
юстиції Миколаївської області
задовольнити.

Рішення Южноукраїнського
міського суду Миколаївської області
від 26 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до відділу
Державної виконавчої служби
Южноукраїнського міського управління
юстиції Миколаївської області, ОСОБА_5
про визнання дій державного виконавця
незаконними, скасування постанови та
акту державного виконавця від 25 грудня
2013 року про передачу нереалізованого
майна стягувачу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
відділу Державної виконавчої служби
Южноукраїнського міського управління
юстиції Миколаївської області, ОСОБА_5
по 121,80 грн. судових витрат, понесених
ними за подачу апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: