Провадження №2/755/630/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2014 р. Дніпровський
районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.
О.

при секретарі Лисенко М. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в
и в:

У листопаді 2013 року позивач
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості
посилаючись на те, що 07.08.2007 року між
позивачем та відповідачем був
укладений кредитний договір, згідно
якого позивач відкриває відповідачеві
картковий рахунок № НОМЕР_1 в
національній валюті, з кредитною
лінією на загальну суму 30 000 грн.
Відповідач порушив свої зобов'язання
за кредитним договором, в зв'язку з чим
утворилась заборгованість в сумі 8247
грн. 42 коп. Тому позивач просить суд
стягнути з відповідача на його користь
суму заборгованості в розмірі 8247 грн. 42
коп. та судовий збір.

Представник позивача в судове
засідання не з'явився, надійшла заява
про розгляд справи у його відсутність,
проти винесення заочного рішення не
заперечує.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав та просив суд застосувавши
строк позовної давності відмовити в
задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення
відповідача, дослідивши матеріали
справи приходить до наступного.

Як вбачається з пояснень та матеріалів
справи, між 07 серпня 2007 року між
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Дельта» (правонаступником прав та
обов'язків якого є Публічне акціонерне
товариство «Дельта Банк») та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір №002-09500-070807
про відкриття картрахунку та
обслуговування платіжної картки, за
яким відповідачу було відкрито
картковий рахунок № НОМЕР_1 з кредитною
лінією на загальну суму 30 000 грн. та на
день укладення договору встановлено
ліміт кредитної лінії на рахунку 3000
грн. (п. 1.2, п. 1.3 кредитного договору).

В подальшому ТОВ «КБ «Дельта Банк» було
змінено назву на ПАТ «Дельта Банк»
(а.с.13, 12).

Судом встановлено, що позивачем було
виконано свої зобов'язання за
укладеним кредитним договором, а
відповідач порушив умови кредитного
договору і має прострочену
заборгованість.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу).

Статтею 598 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом та припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених законом або договором, а
згідно статті 599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статі 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Як зазначає в позовній заяві позивач,
що протягом дії договору, відповідачем
порушено договірні зобов'язання,
оскільки суму кредиту та відсотки, за
користування кредитними коштами
відповідач не сплачував, у зв'язку з
чим станом на 20.08.2013 року у відповідача
виникла заборгованість в розмірі 8247
грн. 42 коп., яка включає: прострочене
тіло кредиту в сумі 8247 грн. 42 коп.
(а.с.11-12).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалість у
три роки.

За загальним правилом (ч.1 ст. 261
Цивільного кодексу України) перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

В судовому засіданні відповідач просив
суд застосувати строк позовної
давності та відмовити в задоволенні
позову, оскільки позивач не просив
поновити строк позовної давності та не
наводить поважних причин пропуску
цього строку.

У пункті 31 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що враховуючи положення
пункту 7 частини тринадцятої статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», суди мають виходити з
того, що у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку із цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011
року «за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного
тлумачення положень пунктів 22, 23
статті 1, статті 11, частини восьмої
статті 18, частини третьої статті 22
Закону України «Про захист прав
споживачів» у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України (справа про захист
прав споживачів кредитних послуг)»,
встановлено, що в аспекті
конституційного звернення положення
пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року №1023-XII з
наступними змінами у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України треба розуміти
так, що їх дія поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору.

Судом встановлено, що ПАТ « Дельта
Банк» звернулось до суду з позовом про
стягнення з відповідача
заборгованості поза межами загальних
строків позовної давності, враховуючи,
що початок перебігу строку позовної
давності починається у позивача з
моменту закінчення строку дії картки
(а.с.52), тобто з липня 2009 року, але з
позовом до суду позивач звернувся лише
13 листопада 2013 року.

Отже, у суду є підстави відмовити у
задоволенні позову, у зв'язку зі
спливом строку позовної давності.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд не
вирішує питання розподілу судових
витрат по сплаті судового збору,
оскільки судом ухвалене рішення про
відмову у задоволенні позову в повному
обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
257, 261, 526, 1054 Цивільного кодексу України,
Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218
Цивільного процесуального кодексу
України, суд,-

в и р і ш и в :

В позові Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості відмовити.

До суду може бути подана апеляційна
скарга на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які не були присутні при його
проголошенні протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя
Н. О. Яровенко