Номер провадження: 22-ц/785/1310/14
Номер справи місцевого суду: 2-3027/11
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі: головуючого
судді - Сидоренко І.П., суддів -
Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при
секретарі - Колмакові В.І., розглянувши
у відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 і апеляційну
скаргу ПАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії Одеської
обласного управління ВАТ «Ощадбанк» на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 23 жовтня 2013року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеської обласного управління АТ
«Ощадбанк» про визнання незаконним та
скасування наказу про звільнення,
визнання звільнення за власним
бажанням, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И
Л А:

18 січня 2010року ОСОБА_2 звернувся до суду
з вищевказаним позовом, який остаточно
уточнив, просив суд:

- визнати незаконним та відмінити наказ
начальника управління філії Одеського
управління ВАТ «Ощадбанк» за № 222-К від
21 грудня 2009року про його звільнення за
п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення
штатів);

- вважати його звільненим з посади
заступника начальника відділу
організації інкасації та перевезення
цінностей на підставі ч.1 ст.38 КЗпП
України за власним бажанням з 20 квітня
2010року;

- стягнути з відповідача на його
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 13329грн. і
моральну шкоду в сумі 50000грн. (а.с.133).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказав,
що він з березня 2003року до дня
звільнення працював начальником
відділу організації інкасації та
перевезення цінностей в філії
Одеського управління ВАТ «Ощадбанк».

Наказом № 222-К начальника філії
Одеського обласного управління ВАТ
«Ощадбанк» від 21 грудня 2009року він був
звільнений з вищевказаної посади на
підставі п. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
зі скороченням штату.

Позивач вказав, що 21 грудня 2009року він
був повідомлений зі списком вакантних
посад та дав згоду на заняття посади
начальника відділу організації
інкасації та перевезення цінностей,
але отримав необгрунтовану відмову
відповідача відносно можливості його
праці на цій посаді. Після отримання
відмови, він був звільнений з роботи,
хоча позивач вважав, що відповідач мав
можливість працевлаштувати його на
іншій вакантній посаді.

Позивач послався на те, що відповідач в
порушенні вимог ст.43 КЗпП, яка
передбачає розірвання трудового
договору з передбачених п.1 ст.40 КЗпП
підстав, лише за попередньою згодою
виборного органу первинної
профспілкової організації управління
банку, членом якої він є, звільнив його
без отримання попередньої згоди з
виборним органом профспілкової
організації управління банку, та
незалежного письмового подання цей
орган не направляв.

Також ОСОБА_2 стверджував, що з 03 липня
2009р. по день звільнення керівництво
відповідача неодноразово здійснювало
на нього психоемоційний тиск, в тому
числі приниження, образи, загрози
звільнення і незаконній вимозі
виконання роботи, не обумовленої
трудовим договором, тому він був
змушений звертатися до суду зі
скаргами на дії відповідача.

Згідно перевірки територіальної
державної інспекція праці в Одеській
області міського департаменту нагляду
за дотриманням законодавства про працю
Міністерства праці і соціальної
політики України були встановлені
факти порушення вимог трудового
законодавства при його звільненні, та
був складений протокол про здійснення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.І ст. 41 КУпАП.

Також позивач ОСОБА_2 вказав, що його
звільнення було здійснено з порушенням
вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, оскільки
на момент розірвання трудового
договору, у відповідача була
можливість для його працевлаштування
на іншій посаді з урахуванням його
освіти та кваліфікації.

В судовому засіданні першої інстанції
представник позивача звернув увагу
суду на те, що позивач був звільнений з
порушенням трудового законодавства,
так як відповідач додатково ввів
посаду замісника начальника відділу
інкасації, на яку був призначений
ОСОБА_4, який працював на посаді
інкасатора-водія і належного досвіду
управлінсько-адміністративної та
організаційної роботи не мав, в той час,
як позивач ОСОБА_2 безперечно і
добросовісно пропрацював більше 8
років в філіалі Одеському обласному
управлінні «Ощадбанку», що
відповідачем не було враховано
відповідно до вимог ч.І ст. 42, ч.2 ст.49-2
КЗпП України при скороченні штату
працівників, переважне право залишення
на роботі працівників з вищою
кваліфікацією і продуктивністю роботи.
Що незаконні дії відповідача при
звільнені ОСОБА_2, спричинили йому
моральну шкоду, що виразилось в його
моральних та фізичних стражданнях
протягом тривалого часу, що він в
період з липня 2009р. до дня звільнення
був вимушений проходити стаціонарне
лікування.

Представник відповідача позов не
визнав та стверджував, що ОСОБА_2 був
звільнений з роботі з додержанням
вимог трудового законодавства.

Рішенням суду від 23 жовтня 2013року позов
ОСОБА_2 задоволений частково (а.с.195,
196-198).

Суд визнав незаконним і скасував наказ
начальника управління філії Одеського
обласного управління ВАТ «Ощадбанк»
від 21 грудня 2009року № 222-К про
звільнення ОСОБА_2

Суд визнав вважати ОСОБА_2 звільненим з
посади заступника начальника відділу
організації інкасації та перевезення
цінностей за власним бажанням на
підставі частини 1 ст. 38 КЗпП України
від 20 квітня 2010р.

Судом стягнуто з ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі Одеської
філії на користь ОСОБА_2 середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу в сумі 13329грн.80коп. В решті
позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду в
частині відмови у задоволені позову
про стягнення моральної шкоди та
ухвалити рішення про стягнення з
відповідача на його користь моральну
шкоду в сумі 50000грн., посилаючись на те,
що суд необґрунтовано відмовив йому у
задоволені позову про стягнення
моральної шкоди (а.с.216-218).

В апеляційній скарзі апелянт ПАТ
«Державний ощадний банк України» в
особі філії Одеської обласного
управління ВАТ «Ощадбанк» просить
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 23 жовтня 2013р. ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеської обласного управління ВАТ
«Ощадбанк» на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 23 жовтня
2013р. змінити частково, скасувати
рішення суду в частині задоволення
позову ОСОБА_2 про визнання незаконним
та скасування наказу про звільнення
ОСОБА_2 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП
України, визнання звільнення ОСОБА_2 на
підставі п.1 ст. 38 КЗпП України, та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, залишив без змін
рішення суду в іншій частині,
посилаючись на те, що суд безпідставно
і в порушені вимог матеріального і
процесуального права частково
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2
(а.с.205-208).

Заслухавши суддю-доповідача, сторони,
розглянувши матеріали справи і доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 і
ПАТ «Державний ощадний банк України» в
особі філії Одеської обласного
управління ВАТ «Ощадбанк» підлягають
задоволенню частково, з наступних
підстав.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Частиною 3 ст.10 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що при його звільненні були
допущені порушення трудового
законодавства.

Судова колегія погоджується з вказаним
висновком суду, який відповідає
обставинам по справі і зібраним
доказам.

Судом першої інстанції було
встановлено та знайшло підтвердження в
суді апеляційної інстанції, наступне.

Позивач ОСОБА_2 працював на посаді з
березня 2003року до дня звільнення на
посаді начальника відділу організації
інкасації та перевезення цінностей в
філії Одеського управління ВАТ
«Ощадбанк».

Наказом № 222-К від 21 грудня 2009року
ОСОБА_2 був звільнений з посади
заступника начальнику відділу на
підставі п. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку
зі скороченням штату.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках змін в
організації виробництва і праці, в тому
числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Звільнення працівника за п.1 ст.40 КЗпП
України допускається, якщо неможливо
перевести працівника, за його згодою,
на іншу роботу.

Відповідно до роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06листопада 1992р. за №9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів", у
справах про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п.1 ст.40 КЗпП України, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.1
ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями. Працівник, який був
незаконно звільнений до реорганізації,
оновлюється на роботі в тому
підприємстві, де збереглося його
попереднє місце роботи. При ліквідації
підприємства (установи, організації)
правила п.1 ст.40 КЗпП можуть
застосовуватись і в тих випадках, коли
після припинення його діяльності
одночасно утворюється нове
підприємство.

В цих випадках працівник не вправі
вимагати поновлення його на роботі на
заново утвореному підприємстві, якщо
він не був переведений туди в
установленому порядку. Судам слід мати
на увазі, що при проведенні звільнення
власник або уповноважений ним орган
вправі в межах однорідних професій і
посад провести перестановку
(перегрупування) працівників і
перевести більш кваліфікованого
працівника, посада якого скорочується,
з його згоди на іншу посаду, звільнивши
з неї з цих підстав менш
кваліфікованого працівника. Якщо це
право не використовувалось, суд не
повинен обговорювати питання про
доцільність такої перестановки
(перегрупування).

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що звільнення
позивача відбулося з порушенням вимог
трудового законодавства щодо порядку
розірвання трудового договору за п.1 ч.1
ст.40 КЗпП України.

Так, позивач в порушенні вимог КЗпП
України був звільнений без
попереднього попередження його про
наступне звільнення за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП
України.

Даний факт визнав в судовому засіданні
апеляційної інстанції представник
відповідача і пояснив, що не може
надати суду докази відносно
попередження позивача про його
звільнення.

В порушенні вимог ст.43 КЗпП, яка
передбачає розірвання трудового
договору з передбачених п.1 ст.40 КЗпП
підстав, лише за попередньою згодою
виборного органу первинної
профспілкової організації управління
банку, членом якої був ОСОБА_2, позивача
було звільнено без отримання
попередньої згоди з виборним органом
профспілкової організації управління
банку, та належного письмового подання
цей орган не направляв.

Згідно перевірки територіальної
державної інспекція праці в Одеській
області міського департаменту нагляду
за дотриманням законодавства про працю
Міністерства праці і соціальної
політики України були встановлені
факти порушення вимог трудового
законодавства при його звільненні, та
був складений протокол про здійснення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.І ст. 41 КУпАП.

Представник відповідача також в
судовому засіданні апеляційної
інстанції визнав, що перевіркою
територіальної державної інспекції
праці в Одеської області міського
департаменту нагляду за дотриманням
законодавства про працю Міністерства
праці і соціальної політики України
було встановлено, що ОСОБА_2 був
звільнений з порушенням вимог
трудового законодавства, про що був
складений протокол про здійснення
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч.І ст. 41 КУпАП.

Крім того, суд першої інстанції вірно
встановив, що відповідач додатково
ввів посаду замісника начальника
відділу інкасації, на яку позивач
погодився, але відповідач без
урахування усіх обставин, безпідставно
призначив на вказану посаду ОСОБА_4,
який працював на посаді
інкасатора-водія і належного досвіду
управлінсько-адміністративної та
організаційної роботи не мав, в той час,
як позивач ОСОБА_2 безперечно і
добросовісно пропрацював більше 8
років в філіалі Одеському обласному
управлінні «Ощадбанку» та мав
відповідно до вимог ч.І ст. 42, ч.2 ст.49-2
КЗпП України при скороченні штату
працівників, переважне право залишення
на роботі, як працівник з вищою
кваліфікацією і продуктивністю роботи.

Судова колегія, не приймає до уваги
надані в судовому засіданні
апеляційної інстанції доводи
представника відповідача відносно
того, що ОСОБА_4 мав переважне право на
залишення на роботі у зв'язку з
находженням на утриманні дітей,
оскільки вказані обставини не були
своєчасно надані при вирішенні питання
про переважне право на залишення на
роботі ОСОБА_4 і ОСОБА_2

З урахуванням того, що судом першої і
апеляційної інстанції було
встановлено, та фактично визнано
представником відповідача, що ОСОБА_2
був звільнений з порушенням вимог
трудового законодавства, судова
колегія, вважає, що рішення суду в
частині визнання незаконним і
скасування наказу начальника
управління філії Одеського обласного
управління ВАТ «Ощадбанк» від 21 грудня
2009року № 222-К про звільнення ОСОБА_2 за
п.1 ст.40 КЗпП України підлягає залишенню
без змін.

Разом з тим, рішення суду в частині
визнання ОСОБА_2 звільненим з посади
заступника начальника відділу
організації інкасації та перевезення
цінностей за власним бажанням на
підставі частини 1 ст. 38 КЗпП України
від 20 квітня 2010р., в частині стягнення з
ПАТ «Державний ощадний банк України» в
особі Одеської філії на користь ОСОБА_2
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, в частині відмови у задоволені
позову ОСОБА_2 про стягнення моральної
шкоди підлягає скасуванню, з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться в разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Суд першої інстанції встановив факт
звільнення ОСОБА_2 з порушенням вимог
трудового законодавства, безпідставно
відмовив у задоволені позову про
стягнення моральної шкоди.

Судова колегія, вважає, що незаконні
дії відповідача при звільнені позивача
ОСОБА_2, спричинили йому моральну
шкоду, що виразилось в його моральних
та фізичних стражданнях протягом
тривалого часу, що він з зв'язку з
подіями, пов'язаними зі звільненням,
проходив лікування, що підтверджується
відповідними медичними документами.

З урахуванням обставин справи, засад
розумності, виваженості та
справедливості, судова колегія, вважає,
що з ПАТ «Державний ощадний банк
України» в особі Одеської філії слід
стягнути на користь ОСОБА_2 моральну
шкоду в сумі 3000грн.

Рішення суду в частині задоволення
позову ОСОБА_2 до ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеської обласного управління АТ
«Ощадбанк» про визнання звільнення за
власним бажанням, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягає скасуванню з відмовою у
задоволені позову ОСОБА_2 про визнання
звільнення за власним бажанням,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, оскільки позивач
ОСОБА_2 не подавав відповідачу заяву
про звільнення його за власним
бажанням та він не поновляється на
роботі, і не ставить питання про
поновлення на роботі, тому на його
користь не може бути стягнуто середній
заробіток за час вимушеного прогулу.

Судом апеляційної інстанції сторонам
було запропоновано вирішити спір
мирним шляхом, але представник
відповідача від цього відмовився. Тому
лише у випадку вирішення спору між
сторонами мирним шляхом, можливо було
при згоді відповідача звільнити
позивача за власним бажанням.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст.304, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ПАТ «Державний
ощадний банк України» в особі філії
Одеської обласного управління ВАТ
«Ощадбанк» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 23 жовтня 2013року - скасувати в
частині задоволення позову ОСОБА_2 до
ПАТ «Державний ощадний банк України» в
особі філії Одеської обласного
управління АТ «Ощадбанк» про визнання
звільнення за власним бажанням,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і в частині відмови
у задоволені позову ОСОБА_2 про
стягнення моральної шкоди.

У задоволені позову ОСОБА_2 до ПАТ
«Державний ощадний банк України» в
особі філії Одеської обласного
управління АТ «Ощадбанк» про визнання
звільнення за власним бажанням,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу - відмовити.

Позов ОСОБА_2 про стягнення моральної
шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «Державний ощадний банк
України» в особі філії Одеської
обласного управління АТ «Ощадбанк» на
користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі
3000грн.

В іншій частині рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 23 жовтня
2013року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.
Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили рішенням апеляційного
суду шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
І.П.Сидоренко

Судді
С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра