У Х В А Л А

іменем україни

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М. І.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Нагорняка В. А.,

Мостової Г. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до відділу
освіти виконавчого комітету
Самбірської міської ради про стягнення
невиплачених коштів за відрядження та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Самбірського міськрайонного суду
Львівської області від 28 травня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради, у якому зазначала, що з 2007
року вона працювала на посаді
директора Малої академії наук
учнівської молоді м. Самбора. 31 серпня
2011 року її було звільнено з роботи на
підставі п. 5 ст. 36 КЗпП України у зв'язку
з переведенням на посаду методиста
Центру позашкільної освіти м. Самбора.
При звільненні їй не виплачено 96 грн
компенсаційних виплат на одноденні
відрядження.

Посилаючись на вказані обставини,
просила стягнути з відповідача
96 грн коштів у зв'язку з
перебуванням у відрядженні та 46 306 грн 07
коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Самбірського
міськрайонного суду Львівської
області від 28 травня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 23 грудня 2013 року, позов задоволено
частково.

Стягнуто з відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради на користь ОСОБА_3 1 680 грн 12
коп. середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні.

Вирішено питання судових витрат. В
іншій частині позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судами норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
ухвалені у справі судові рішення
вважає незаконними, просить їх змінити,
задовольнивши її позов в повному
обсязі.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позов та
стягуючи на користь позивачки
1 680 грн 12 коп. середнього заробітку за
час затримки розрахунку при
звільненні, суд першої інстанції
виходив із того, що після звільнення
позивачки з роботи в порядку
переведення з нею не було проведено
повного розрахунку.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, апеляційний суд
виходив із того, що невиплата позивачці
при її звільненні з роботи
компенсаційних виплат на одноденні
відрядження не може бути правовою
підставою для притягнення відповідача
до відповідальності, передбаченої
ст. 117 КЗпП України, оскільки
компенсаційні виплати на відрядження
не враховуються при обчисленні
середньої заробітної плати.

Проте з такими висновками
апеляційного суду повністю погодитись
не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з вересня 2007
року ОСОБА_3 працювала на посаді
директора Малої академії наук
учнівської молоді м.
Самбора.

31 серпня 2011 року позивачку
звільнено з цієї посади на підставі
п. 5 ст. 36 КЗпП України у
зв'язку із переведенням на посаду
методиста Центру позашкільної освіти
м. Самбора.

Обґрунтовуючи підставність позову,
позивачка посилалась на те, що при
звільненні їй не були виплачені 96 грн
коштів компенсаційних виплат на
одноденні відрядження, які мали місце у
квітні - липні 2011 року. Посилаючись на
приписи ст. ст. 116, 117 КЗпП України,
просила стягнути з відповідача на свою
користь 96 грн коштів за відрядження та
46 306 грн 07 коп. середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв'язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
що працівникові не були виплачені
належні йому від підприємства,
установи, організації суми в день
звільнення, суд на підставі статті 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при
непроведенні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Із матеріалів справи вбачається і
таке не заперечувалося відповідачем,
що при звільненні позивачки з роботи 31
серпня 2011 року їй не було виплачено 96
грн компенсаційних виплат на одноденні
відрядження у період з квітня по липень
2011 року.

Згідно з довідкою відділу освіти
виконавчого комітету Самбірської
міської ради від 27 травня 2013 року №
01-15/578 вказані кошти їй були виплачені 17
лютого 2013 року (платіжне доручення від
31 січня 2013 року № 10) (а. с. 60).

Визначаючи середній заробіток за
час затримки розрахунку при
звільненні, суд першої інстанції
виходив із розміру невиплаченої суми,
на яку позивачка мала право, частку, яку
ця сума становить у заявлених вимогах
та істотності цієї частки у порівнянні
із середнім заробітком.

Визначаючи розмір середньоденної
заробітної плати позивачки, суд першої
інстанції взяв за основу її заробітну
плату за квітень і травень 2011
року згідно з довідкою № 01-15/569.

У той же час, на порушення приписів
ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої
інстанції залишив поза увагою те, що
спору з приводу розміру невиплачених
позивачці компенсаційних виплат на
одноденні відрядження немає, а
позивачка була звільнена у серпні 2011
року і двома повними місяцями перед її
звільненням є червень і липень 2011 року,
саме за які і повинна враховуватися
заробітна плата при визначенні
середньої заробітної плати позивачки,
як це передбачено постановою Кабінету
Міністрів України від 08 грудня 1995 року
№ 100.

Залишаючи рішення суду першої
інстанції у цій частині без змін, на
порушення приписів ст. 303 ЦПК України
суд апеляційної інстанції на зазначене
уваги не звернув, доводів апеляційної
скарги та правильності застосованого
судом першої інстанції розрахунку при
визначенні належних до виплати
позивачці сум належним чином не
перевірив. Крім того, погоджуючись із
висновком суду першої інстанції щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
апеляційний суд, у той же час, у
мотивувальній частині ухвали зазначив,
що невиплата позивачці при її
звільненні з роботи компенсаційних
виплат на одноденні відрядження не
може бути правовою підставою для
притягнення відповідача до
відповідальності, передбаченої ст. 117
КЗпП України, оскільки компенсаційні
виплати на відрядження не враховуються
при обчисленні середньої заробітної
плати.

Такі висновки апеляційного суду є
взаємовиключними.

Порушення судом апеляційної інстанції
при розгляді справи норм
процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для її правильного вирішення, тому
постановлена ним ухвала не може
вважатись законною і обґрунтованою та
в силу ст. 338 ЦПК України підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М. І. Наумчук

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

Г. І. Мостова

В. А. Нагорняк

Д. О. Остапчук