Справа №585/3622/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сольона Н. М.Номер
провадження 22-ц/788/843/14 Суддя-доповідач -
Семеній Лідія. Іванівна. Категорія - 51
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

Головуючого - Семеній Л. І.,

суддів - Білецького О. М., Кононенко О.
Ю.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою та доповнення до апеляційної
скарги Приватного акціонерного
товариства з іноземними інвестиціями
«Слобожанська Будівельна Кераміка»

на рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 17 березня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Приватного акціонерного товариства з
іноземними інвестиціями «Слобожанська
Будівельна Кераміка»

про поновлення на роботі, стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу, компенсації за невикористану
відпустку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 17 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді директора
представництва відділу розподільчої
та складської логістики Приватного
акціонерного товариства з іноземними
інвестиціями «Слобожанська Будівельна
Кераміка» (далі - ПрАТ «СБК»).

Стягнуто з ПрАТ «СБК» на користь ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в розмірі 74801,48 грн.,
компенсацію за невикористану
відпустку тривалістю 6 календарних
днів у сумі 2394,25 грн., моральну шкоду у
сумі 500 грн.

Допущено негайне виконання рішення
суду в частині поновлення ОСОБА_3 на
роботі та стягнення заробітної плати в
межах місячного платежу.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ПрАТ «СБК» 243,60 грн. судового
збору в прибуток держави.

ПрАТ «СБК» з рішенням суду першої
інстанції не погодилося і оскаржило
його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі та доповненні до
неї представник товариства,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин у справі, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить оскаржуване рішення скасувати,
а справу направити на новий розгляд.

Апелянт вказує, що позивачем не
доведено звернення до адміністрації
товариства із заявою про звільнення за
власним бажанням. Зміст виконуваних
позивачем робіт прирівнюється до
роботи, яка виконується завідуючими
складами, а тому у відповідача були
законні підстави звільняти позивача за
п.2 ст.41 КЗпП України. Зазначає, що
оскільки позивача було переведено на
останню його посаду, а не звільнено з
попередньої та прийнято на нову, тому
договір про повну матеріальну
відповідальність, укладений ще за
попередньою посадою, продовжив свою
дію, а відтак допущені ОСОБА_3
порушення, що призвели до матеріальних
збитків товариства, є підставою для
його звільнення. Крім того, суд
безпідставно врахував у середній
заробіток позивача виплати за
відпустку, відрядження та лікарняні.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_3,
його представника ОСОБА_4, які
заперечили проти задоволення скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не належить до категорії осіб,
які можуть бути звільнені з роботи в
зв'язку з втратою довіри, оскільки в
посадові обов'язки позивача не входило
безпосереднє обслуговування грошових,
товарних або культурних цінностей; з
ним не укладався договір про повну
матеріальну відповідальність, а також
із недоведеності відповідачем
вчинення позивачем винних дій при
виконанні трудових обов'язків, що дають
підстави для втрати довіри до нього з
боку роботодавця.

Колегія суддів погоджується з цим
висновком суду, оскільки він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Так, п.2 ч.1 ст.41 КЗпП України
передбачено, що трудовий договір з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу може бути
розірваний у випадку винних дій
працівника, який безпосередньо
обслуговує грошові, товарні або
культурні цінності, якщо ці дії дають
підстави для втрати довіри до нього з
боку власника або уповноваженого ним
органу.

Як роз'яснено в абз.2 п.28 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
6 листопада 1992 року N 9 "Про
практику розгляду судами трудових
спорів", звільнення з підстав втрати
довіри (п.2 ст.41 КЗпП України) суд може
визнати обґрунтованим, якщо працівник,
який безпосередньо обслуговує грошові
або товарні цінності (зайнятий їх
прийманням, зберіганням,
транспортуванням, розподілом і т. п.)
вчинив умисно або необережно такі дії,
які дають власнику або уповноваженому
ним органу підстави для втрати до нього
довіри.

З огляду на вимоги ст.10 ЦПК України саме
на роботодавцеві лежить обов'язок
надати докази фактів винного вчинення
працівником дисциплінарних
проступків.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що відповідно до наказу №
253/п від 23.09.1999 року ОСОБА_3 був прийнятий
на роботу в Акціонерне товариство
закритого типу з іноземними
інвестиціям «Слобожанська Будівельна
Кераміка» знімальником-укладачем. З
01.08.2001 року переведений майстром з
підготовки пічних вагонок, з 21.01.2003 року
переведений футерувальником, з 15.05.2003
року переведений начальником
залізничної дільниці, з 09.06.2003 року
переведений в.о. менеджера логістики, з
01.07.2003 року переведений менеджером
логістики, а з 01.10.2004 року переведений
старшим менеджером логістики.

Відповідно до наказу № 29-ОС від 12.04.2012
року він переведений на посаду
директора представництва відділу
розподільчої та складської логістики
(а.с.9-12).

Наказом №49-ОС від 20.08.2013 року позивача
тимчасово відсторонено від роботи
директора представництва відділу
розподільчої та складської логістики
департаменту продажу та маркетингу м.
Ромни у зв'язку з виробничою
необхідністю, до закінчення службового
розслідування та прийняття
остаточного рішення з факту скоєння
працівником винних вчинків, що надають
підстави для втрати до нього довіри зі
сторони власника (а.с.18).

Наказом генерального директора ПрАТ
«СБК» №52-ОС від 30.08.2013 року ОСОБА_3
звільнено із займаної посади за
втратою довіри згідно з п.2 ст.41 КЗпП
України, підстава:

матеріали службового розслідування
(а.с.17).

В ньому не зазначено, які саме винні дії
позивача при виконанні трудових
обов'язків, стали підставою для втрати
довір'я з боку роботодавця.

Згідно з роз'ясненнями п.18 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів» при
розгляді справ про поновлення на
роботі судам необхідно з`ясувати, з
яких підстав проведено звільнення
працівника згідно з наказом
(розпорядженням) і перевіряти їх
відповідність законові.

З заперечень відповідача вбачається,
що підставою для звільнення стало те,
що позивач знаючи, що діє не в інтересах
товариства, оформив минулими числами
товарно-транспортну накладну (в
подальшому ТТН) від 14.06.2012 року,
попросив директора представництва
ПрАТ «СБК» в м. Дніпропетровськ
поставити свій підпис та печатки на ТТН
2012 року, поставив свій підпис та
печатку №5 на ТТН, де
вантажовідправником була філія ПрАТ
«СБК» в с. Озерна Київської області,
внаслідок чого товариство втратило
214338,12 грн., що були стягнуті за рішенням
суду (а.с.71).

З наказами про звільнення та про
відсторонення від роботи у зв'язку з
виробничою необхідністю позивач був
ознайомлений 10.09.2013 року та цього ж дня
отримав трудову книжку (а.с. 17,18,44-46).

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 був
членом первинної профспілкової
організації ПрАТ «СБК» з 25.09.1999 року по
30.08.2013 року, до якої відповідач з
відповідним поданням щодо звільнення
позивача не звертався (а.с.42).

На підставі ухвали Роменського
міськрайонного суду Сумської області
від 03.12.2013 року первинною профспілковою
організацією ПрАТ «СБК» розглянуте
питання щодо надання згоди на
звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП
України та надано таку згоду (а.с.58, 63).

З посадової інструкції позивача
вбачається, що він не наділений
повноваженнями щодо обслуговування
грошових коштів, товарних або
культурних цінностей (а.с.103-105).

Позивач, обіймаючи посаду директора
представництва відділу розподільчої
та складської логістики, не укладав з
товариством договору про матеріальну
відповідальність, не приймав і не
отримував грошових, товарних,
культурних цінностей відповідача і не
мав зобов'язань щодо їх зберігання.

Зазначена посада не входить до
Переліку посад і робіт, що заміщають чи
виконують працівники, з якими
підприємство, установа, організація
може укладати письмові договори про
повну матеріальну відповідальність за
незабезпечення схоронності цінностей,
переданих їм для зберігання, обробки,
продажу (відпуску), перевезення чи
застосування у процесі виробництва, а
також типового договору про повну
індивідуальну матеріальну
відповідальність» , затвердженого
чинною постановою Державного комітету
Ради Міністрів СРСР по праці та
соціальним питанням і Секретаріату
Всесоюзної центральної ради
професійних спілок від 28 грудня 1977
року N 447/24, який є вичерпним.

Оцінивши належним чином надані
сторонами докази в їх сукупності,
місцевий суд прийшов до обґрунтованого
висновку про те, що законних підстав
для звільнення позивача за п.2 ст.41 КЗпП
України у відповідача не було, а тому
порушені внаслідок незаконного
звільнення трудові права позивача
підлягають захисту.

Висновок суду про порушення
роботодавцем порядку застосування
дисциплінарних стягнень,
передбаченого ст.147-149 КЗпП є
помилковим, оскільки звільнення у
зв'язку з втратою довіри не є
дисциплінарним стягненням, а тому не
потребує дотримання цього порядку.
Проте, він не призвів до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України, у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Таким чином, встановивши, що звільнення
ОСОБА_3 з посади директора
представництва відділу розподільчої
та складської логістики є незаконним,
суд вірно поновив його на попередній
роботі, а також прийняв рішення про
виплату середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Визначаючи розмір середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, що
становить 134 дні, у сумі 74801 грн. 48 коп.,
суд першої інстанції правильно взяв до
уваги наданий позивачем розрахунок,
оскільки відповідач на його
спростування свого розрахунку не
надав, та виходив з середньоденного
заробітку позивача у сумі 558 грн. 22 коп.,
що був обчислений згідно з п.2,4 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№100.

Рішення суду в частині стягнення на
користь позивача 2394,25 грн. компенсації
за 6 календарних днів невикористаної
відпустки, з сумою якої сторони
погодилися, є законним та
обґрунтованим.

Надавши оцінку моральним стражданням
позивача, що були заподіяні йому
відповідачем в результаті незаконного
звільнення, суд першої інстанції вірно
визначив розмір грошової компенсації
на відшкодування моральної шкоди у
сумі 500 грн., який відповідає принципам
розумності та достатності.

За таких обставин висновок місцевого
суду про часткове задоволення позовних
вимог є законним та обґрунтованим.

При цьому суд правильно керувався
положеннями ст.ст.41, 43, 135-1, 235, 237-1 КЗпП
України та взяв до уваги роз'яснення
Верховного Суду України, дані в
Постанові Пленуму №9 від 06.11.1992 року

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір про повну матеріальну
відповідальність, укладений з
позивачем за попередньою посадою,
продовжив свою дію, є безпідставними,
оскільки в зв'язку з переведенням його
на посаду директора представництва
відділу розподільчої та складської
логістики, його посадові обов'язки
старшого менеджера логістики
припинилися, одночасно з ними й
припинилася дія договору про повну
матеріальну відповідальність, а за
новою посадою такий договір з
позивачем не укладався та і не підлягав
укладанню, оскільки, як уже
зазначалося, вказана посада не
передбачена вищезазначеним Переліком.

Посилання апелянта на те, що судом
проігноровано обставини, які стали
підставою для звільнення позивача,
судова колегія відхиляє, оскільки
місцевим судом повно та об'єктивно
досліджено всі обставини справи, дано
належну оцінку доказам, які подавались
сторонами, і вірно встановлено, що в
даному випадку підстави для звільнення
позивача за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України
відсутні.

Доводи відповідача про те, що при
обчисленні середньоденного заробітку,
окрім основної заробітної плати за
фактично відпрацьовані робочі дні,
позивачем враховані суми, отримані ним
у червні за перебування у відпустці
-2597,10 грн., та у відрядженні: у червні
-2591,04 грн. і липні - 779,33 грн., які згідно з
п.4 вище зазначеного Порядку не
враховується при обчисленні, є
безпідставними.

Як вбачається з розрахунку позивача,
для визначення середнього заробітку
ним взята заробітна плата за червень 2013
року у сумі 9254 грн. 74 коп. з нарахованої
в цьому місяці у сумі 14849 грн. 28 коп., що
складається: 3767, 23 грн. - оклад по
годинах, 2597,10 грн. - відпустка щорічна,
2591, 04 грн. - відрядження, 2232,69 грн. -
премія квартальна, 299,37 грн. -індексація
зарплати, 3361,85 грн. - доплата за продаж
до окладу, та за липень - 5258 грн. 87 коп. з
нарахованих - 14412 грн. 90 коп., що
складається: 4180, 17 грн. - оклад по
годинах, 3048,05 грн. - оплата по
лікарняному, 1828,83 грн. - оплата по
лікарняному за рахунок організації,
779,33 грн. - відрядження, 299,37 грн. -
індексація зарплати,4277,15 грн. - доплата
за продаж до окладу, тобто без
врахування зазначених відповідачем
сум (а.с.73, 155).

Крім того, відповідач не позбавлений
права звернутися до суду першої
інстанції для виправлення
арифметичної помилки у разі допущення
її при проведенні розрахунку у
відповідності до вимог ст.219 ЦПК
України, а також для роз'яснення в
частині визначення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
утриманням чи без утримання
прибуткового податку та інших
обов'язкових платежів відповідно до
ст.221 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Колегією суддів не виявлено
неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які могли б бути
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1
ст.314, ст.ст.315, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства з іноземними
інвестиціями «Слобожанська Будівельна
Кераміка» та доповнення до неї
відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 17 березня 2014
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -