Справа № 343/3592/13-ц
Провадження № 22-ц/779/962/2014
Головуючий у 1 інстанції Керніцький І.
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Матківського
Р.Й., Шишка А.І.

секретаря Вилки І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання права власності на
обов'язкову частку в спадковому майні
за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на рішення Долинського
районного суду від 11 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулась суд
з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання права власності на
обов'язкову частку в спадковому майні.

Позовні вимоги мотивовано тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати
ОСОБА_8 При житті мати здійснила
заповітне розпорядження, відповідно до
якого все своє майно заповіла братам
ОСОБА_3 та ОСОБА_9, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_3. Оскільки на час смерті
матері вона була пенсіонером,
непрацездатною та перебувала з 27
квітня 2007 року на обліку в управлінні
Пенсійного фонду України в Долинському
районі, то відповідно до ст. 1241 ЦК
України має право на обов'язкову частку
в спадщині. З метою прийняття спадщини
вона подала заяву в Долинську району
державну контору для отримання
свідоцтва про право на спадщину. Проте,
державний нотаріус відмовив у вчинені
нотаріальної дії з тих підстав, що вона
не входить до кола осіб, які мають право
на обов'язкову частку в спадщині.

Посилаючись на зазначені обставини,
просила визнати за нею право власності
на обов'язкову частку - 1/6 частину
домоволодіння по АДРЕСА_1.

Рішенням Долинського районного суду
від 11 березня 2014 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6
частку в спадковому майні -
будинковолодіння по АДРЕСА_1, що
належало її матері ОСОБА_8, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2.

На дане рішення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали
апеляційні скарги, в яких посилаються
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи. Зазначають, що суд
першої інстанції прийшов до
помилкового висновку, що на час смерті
спадкодавця ОСОБА_8 ОСОБА_2 була
непрацездатною, а тому має право на
обов'язкову частку у спадковому майні.
При цьому судом не взято до уваги
положення ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування», відповідно до якого
право на пенсію за віком мають жінки у 56
років, які народились з 1 квітня 1957 року
по 30 вересня 1957 року. Оскільки ОСОБА_2
досягла пенсійного віку тільки 26
квітня 2013 року, то на час відкриття
спадщини (ІНФОРМАЦІЯ_2) не була
непрацездатною особою. А вихід на
пенсію на пільгових умовах права на
обов'язкову частку у спадщині не дає.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_4
також вказує, що ОСОБА_2 звернулась до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини із пропуском
шестимісячного строку з дня відкриття
спадщини після смерті матері. Так, в
нотаріальну контору позивач
звернулась 24.08.2013 року, тільки після
смерті ОСОБА_3, тоді як шестимісячний
строк для прийняття спадщини
закінчився 06.08.2013 року. Крім того, із
позовом про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини позивач
не зверталась. Однак, вказані обставини
залишились поза увагою суду.

Посилаючись на зазначені
обставини просили рішення скасувати,
ухваливши нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

В засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_4 доводи її скарги
підтримав, а доводи апеляційної скарги
ОСОБА_5 визнав, з наведених в них
мотивів.

ОСОБА_2 та представник ОСОБА_3 доводів
скарг не визнали посилаючись на
обґрунтованість висновків суду.

ОСОБА_5, ОСОБА_6 не з'явилися, будучи
належним чином повідомленими, що не
перешкоджає розгляду справи в їхній
відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає
до часткового задоволення, а
апеляційна скарга ОСОБА_5 - до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої
інстанції виходив з того, що вона на час
смерті ОСОБА_8 була непрацездатною,
оскільки досягла встановленого для
жінок загального пенсійного віку, тому
відповідно до ст. 1241 ЦК України має
право на обов'язкову частку в
спадковому майні. А отже її позов
підлягає до задоволення.

При цьому суд керувався положеннями
ст.12 Закону України «Про пенсійне
забезпечення».

Проте погодитись із таким висновком
місцевого суду колегія суддів не може,
оскільки суд дійшов його з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

Судом правильно встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_8, мати
позивача, унаслідок чого відкрилася
спадщина на належне їй майно, в тому
числі і на будинковолодіння, що
знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.9).

Як вбачається із матеріалів справи, 25
липня 2012 року ОСОБА_8 зробила заповітне
розпорядження, відповідно до якого все
своє майно заповіла ОСОБА_3, ОСОБА_9, а
землю в урочищі «Топоса» розміром 0.11 га
- ОСОБА_10 (а.с.20).

Згідно вимог ст. 1241 ЦК України
малолітні, неповнолітні, повнолітні
непрацездатні діти спадкодавця,
непрацездатна вдова (вдівець) та
непрацездатні батьки спадкують,
незалежно від змісту заповіту,
половину частки, яка належала б кожному
з них у разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

При цьому як випливає зі змісту ст. 1220
ЦК України статус непрацездатності
спадкоємця повинен належати йому на
момент відкриття спадщини.

Відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, даних в п. 19 постанови
Пленуму від 30 травня 2008 року №7 «Про
судову практику у справах про
спадкування» перелік осіб, які мають
право на обов'язкову частку, що
визначений цією статтею є вичерпним і
розширеного тлумачення не потребує.

Той зі спадкоємців, який має право на
обов'язкову частку у спадщині та
проживав разом із спадкодавцем на день
його смерті, вважається таким, що
прийняв спадщину, якщо у визначеному
законом порядку не відмовився від неї.
Якщо той зі спадкоємців, хто має право
на обов'язкову частку та не проживав зі
спадкодавцем на день його смерті, не
подав заяву про прийняття спадщини, він
вважається таким, що не прийняв її.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
ОСОБА_2 посилалась на те, що з 27.04.2007 року
отримує пенсію на пільгових умовах та
перебуває в зв'язку із цим на обліку в
управлінні Пенсійного фонду України в
Долинському районі. Тому на час смерті
матері була непрацездатною і
відповідно має права на обов'язкову
частку в спадщині.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 1200 ЦК України, яка
на підставі ч. 1 ст. 8 ЦК України підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
непрацездатними особами є особи, які
досягли пенсійного віку, встановленого
законом.

Статтею 1 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року (з
наступними змінами та доповненнями)
визначено, що непрацездатні громадяни -
особи, які досягли встановленого
законом пенсійного віку або визнані
інвалідами, у тому числі діти-інваліди,
а також особи, які мають право на пенсію
у зв'язку з втратою годувальника
відповідно до цього Закону.

Згідно положень ст. 26 цього Закону
(у редакції Закону України від 08.07.2011 р.
№ 3668-VI « Про заходи щодо законодавчого
забезпечення реформування пенсійної
системи»)

особи мають право на призначення
пенсії за віком після досягнення віку 60
років та наявності страхового стажу не
менше 15 років. До досягнення віку,
встановленого абзацом першим цієї
статті, право на пенсію за віком мають
жінки 1961 року народження і старші після
досягнення ними такого віку, зокрема,
жінки у 56 років - які народилися з 1
квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року.

Вказані норми закону судом при
вирішенні спору застосовано не було, а
натомість неправильно застосовано
положення ст.12 Закону України «Про
пенсійне забезпечення», що діяли на
момент виходу позивача на пільгову
пенсію.

При цьому колегія суддів враховує
також положення ст. 5 ЦК України про дію
закону в часі, що передбачає
застосування нового закону (в даному
випадку ст. 26 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування») до відносин, які виникли
після введення його в дію.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.5).

Згідно довідок УПФУ в Долинському
районі позивач з 27.04.2007 року перебуває
на обліку в управлінні та отримує
пенсію за віком (а.с.17,60). Вказана
обставина підтверджується також і
пенсійним посвідченням (а.с. 49).

Отже на час відкриття спадщини, що
відкрилась внаслідок смерті ОСОБА_8,
позивач не досягла віку 56 років та не
була працездатною особою, тому не мала
права на обов'язкову частку у спадщині.

При цьому колегія суддів враховує, що
вихід позивача 27.04.2007 року на пенсію на
пільгових умовах права їй на
обов'язкову частку у спадщині не дає.

Наведені підстави щодо відсутності в
позивача права на обов'язкову частку в
спадщині обґрунтовано зазначені також
державним нотаріусом Долинської
державної нотаріальної контори (а.с. 15).

Що стосується доводів ОСОБА_4 в частині
пропуску позивачем строку на прийняття
спадщини, то такі не заслуговують на
увагу.

Як встановлено в засіданні
апеляційного суду рішенням
Долинського районного суду від 08.10.2013
року ОСОБА_2 було визначено додатковий
строк для подачі заяви про прийняття
спадщини після смерті матері ОСОБА_8,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 терміном 3 місяці
після вступу рішення в законну силу.

Тому на виконання вказаного рішення
суду ОСОБА_2 і звернулася в нотаріальну
контору для прийняття спадщини, в чому
їй 23.10.2013 року державним нотаріусом
було відмовлено.

Тому відповідно її апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення.

Вирішуючи даний спір суд першої
інстанції на порушення статей 212, 214 ЦПК
України на зазначені вимоги закону
уваги не звернув, не встановив, чи є
інші фактичні дані, які мають значення
для вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; у достатньому обсязі не
визначився щодо характеру спірних
правовідносин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Постановлене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
рішення, що призвело до неправильного
вирішення справи, не може залишатися в
силі і підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково, апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Долинського районного
суду від 11 березня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
права власності на обов'язкову частку в
спадковому майні відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Г.П. Мелінишин

Судді:
Р.Й. Матківський

А.І. Шишко