Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц778/2052/14
Головуючий у 1 інстанції: Махіборода
Суддя-доповідач: Стрелець
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 р.
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізькій області у складі:

головуючого Савченко О.В.,

суддів
Стрелець Л.Г.,

Гончар М. С.

при секретарі:
Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 березня 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ
«Родовід Банк» про визнання кредитного
договору та договору поруки недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду із позовом до ПАТ
«Родовід Банк» про визнання кредитного
договору та договору поруки недійсним.

В обгрунутвання позову зазначали,
що16.07.2008р. між ВАТ «Родовід Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Родовід
Банк», та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 34.12/АК-00018.08.2,
відповідно до якого, останній отримав
від банка кредит на суму 22138,22 доларів
США на придбання автомобіля. Термін
повернення коштів був встановлений - до
16.07.2015р., із сплатою відсотків за його
користування в розмірі 7,70 % річних.

В забезпечення виконання кредитного
договору банк уклав з ОСОБА_3 договір
застави рухомого майна № 34.12/АК-00018.08.2-3
від 16.07.2008р. - автомобіля КІА Сеratо, та з
ОСОБА_4 - договір поруки №34.12/АК-00018.08.2-3/П
від 16.07.2008 року.

В позові зазначали, що вони виплачували
банку грошові кошти відповідно графіку
погашення платежів до 2010 року. А потім,
через матеріальні труднощі, вони
припинили погашати заборгованість за
кредитним договором.

Пункт 3.6 кредитного договору
№34.12/АК-00018.08.2 від 16.07.2008р. щодо
нарахування пені, та п.1.2, і п.1.3 договору
поруки №34.12/АК-00018.08.2-3/П від 16.07.2008р. в
частині нарахування пені, на їх думку є
несправедливими і протирічать вимогам
ч.5 ст.11, п.5 ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів», відповідно до
яких, передбачено визнання недійсними
умови договору, що обмежують права
споживача, та укладені всупереч
принципу добросовісності, а також, є
істотним дисбалансом договірних прав
та обов'язків на шкоду споживача, а
саме: нарахування банком непомірно
високої суми пені.

Посилаючись на вказані обставини
позивачі просили суд визнати
недійсними п. 3.6 кредитного договору
№34.12/АК-00018.08.2 від 16.07.2008р. щодо
нарахування пені, та п.1.2 і п.1.3 договору
поруки №34.12/АК-00018.08.2-3/П від 16.07.2008р. в
частині нарахування пені.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 березня 2014 року в
позові ОСОБА_3 п. 3.6 кредитного договору
№34.12/АК-00018.08.2 відмовлено. В позові
ОСОБА_4 п.1.2 та п.1.3 договору поруки
№34.12/АК-00018.08.2-3/П від 16.07.2008р. в частині
нарахування пені відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_3
зазначають, що висновки суду не
відповідають обставинам справи,
рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального права та процесуального
права, тому просять його скасувати та
постановити нове рішення, яким
задовольнити їх позовні вимоги в
повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що
16.07.2008р. між ВАТ «Родовід Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Родовід
Банк», та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір № 34.12/АК-00018.08.2,
відповідно до якого, останній отримав
від банка кредит на суму 22138,22 доларів
США на придбання автомобіля. Термін
повернення коштів був встановлений - до
16.07.2015р., включно та на умовах,
передбачених у цьому договорі, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит, сплатити проценти за
користування кредитом та виконати свої
зобов'язання у повному обсязі у
терміни, передбачені цим договором (а.с.
8-12).

В забезпечення виконання кредитного
договору банк уклав з ОСОБА_3 договір
застави рухомого майна № 34.12/АК-00018.08.2-3
від 16.07.2008р. - автомобіля КІА Сеratо, та з
ОСОБА_4 - договір поруки №34.12/АК-00018.08.2-3/П
від 16.07.2008 року.

Відповідно до п. 3.6 за порушення строків
повернення кредитів чи сплати
процентів, сплачувати Банку за кожний
день прострочки пеню у розмірі 1.6% від
суми простроченої заборгованості. (а.с.
9), аналогічні положення про
нарахування пені містить і договір
поруки №34.12/АК-00018.08.2-3/П від 16.07.2008 року.(
а.с.22)

Позивачі обґрунтовуючи позов вважають,
що включенням вказаного пункту до
кредитного договору та договору поруки
відповідач порушив вимоги ч. 5 ст. 11,
ст.ст. 18,21 Закону України „Про захист
прав споживачів", ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 Закону України „
Про захист прав споживачів" до
договорів із споживачами про надання
споживчого кредиту застосовуються
положення цього Закону про
несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України
„Про захист прав споживачів"
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Відповідно до 4 ч.1 ст. 21 Закону України
„Про захист прав споживачів" крім
інших випадків порушень прав
споживачів, які можуть бути
встановлені та доведені виходячи з
відповідних положень законодавства у
сфері захисту прав споживачів,
вважається, що для цілей застосування
цього Закону та пов'язаного з ним
законодавства про захист прав
споживачів права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо:
порушується принцип рівності сторін
договору, учасником якого є споживач.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання
повинне виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
ЦК.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, певних змістом зобов'язання
(неналежне виконання)

Відповідно до ст. 611 ЦК України, при
порушенні зобов'язання наступають
правові наслідки, установлені
договором або законом.

Згідно положень ст. 55 Закону України
„Про банки і банківську діяльність"
відносини банку з клієнтом регулюються
законодавством України, нормативно -
правовими актоми Національного банку
України та угодами (договорами) між
клієнтом та банком.

Кредитний договір є консенсуальним,
оплатним та двостороннім. Кредитний
договір вважається укладеним з моменту
досягнення згоди по всім істотним
умовам договору.

Отже, вказаний кредитний договір, є
укладеним, про що свідчать підписи
кожної із сторін і є обов'язковим до
виконання сторонами відповідно до ст.
526 ЦК України, згідно вимог якої
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу), інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Стаття 629 ЦК України встановлює, що
договір є обов'язковим до виконання
сторонами.

Загальними вимогами для чинності
правочину згідно ст. 203 ЦК України є те,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Так сторони за вказаним кредитним
договором у п. 3.6 домовились, що за
порушення строків повернення кредитів
чи сплати процентів сплачувати банку
за кожний день прострочки пеню у
розмірі 1.6% від суми простроченої
заборгованості. Поручитель бере на
себе зобов'язання відповідати перед
банком в тому ж обсязі на тих же умовах
та в ті ж строки що і позичальник.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4на дату
укладення Договорів, які є предметом
спору, мали необхідний обсяг цивільної
дієздатності, що не заперечується ними.

Отже позивачі до підписання договорів,
мали можливість ознайомитися з їх
умовами та не погодитись чи
відмовитись від укладання договорів,
проте договори були підписані, та
кредитний договір виконувався
сторонами, а саме позивачі до кінця 2010
року сплачували платежі відповідно
графіку, після чого в односторонньому
порядку припинили погашати суми
кредиту, посилаючись на сімейні
матеріальні труднощі, у зв'язку з чим
утворилась заборгованість.

Між тим в засіданні суду апеляційної
інстанції апелянт ОСОБА_3 пояснив, що в
2012 році ним було здійснено останній
платіж. Вказані пояснення апелянта
підтверджуються довідкою про
погашення заборгованості за кредитним
договором № 34.12/АК - 00018.08.2, де зазначено,
що 31.05.2012 року ОСОБА_3 сплатив 4000 доларів
США.

Позивачі не надали належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що вони після підписання договору
оспорювали або намагалися змінити
умови договору, розірвати відразу
після його укладення, навпаки позивачі
сплачували кошти на умовах договору, що
свідчить про прийнятність для них умов
спірних пунктів кредитного договору та
договору поруки на момент укладення.

Доводи апелянтів про те, що банк
порушив вимоги ст.ст. 18,19,21 Закону
України „Про захист прав споживачів",
оскільки кредитний договір є
несправедливим, порушує принцип
добросовісності та розумності, був
укладений в інтересах Банку, а не в
інтересах позичальника, не заслуговує
на увагу, оскільки підписання
позивачем кредитного договору, а також
той факт, що позивач ОСОБА_3 придбав
автомобіль для власних потреб,
частково виконав умови договору щодо
повернення кредитних коштів в доларах
США, свідчать про те, що кредитний
договір укладений саме в інтересах
ОСОБА_3 і відповідав його інтересам.

Доводи апелянтів щодо неправильної
оцінки судом зібраних у справі доказів
та невідповідність покладених в основу
рішення висновків суду фактичним
обставинам справи, позбавлені
правового обґрунтування і не були
підтверджені при розгляді справи судом
апеляційної інстанції.

Що стосується інших доводів
апеляційної скарги щодо порушенням
судом норм матеріального та
процесуального права, то колегія
суддів вважає, що вони є
необґрунтованими, зводяться до незгоди
з висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
права, висновків суду не спростовують,
а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Отже за таких обставин колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції є правильними, оскільки
ґрунтуються на обставинах, які
встановлені в судовому засіданні,
наданих сторонами доказах, у
відповідності з нормами матеріального
і процесуального законодавства,
підстав для скасування рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги
немає, тому відповідно до ч.1 ст 308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,314,315,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 21 березня 2014 року в цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте вона може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: