Номер провадження: 22-ц/785/4643/14
Номер справи місцевого суду: 1519/7539/11
Головуючий у першій інстанції Плавич
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого-Гірняк Л.А.

Суддів- Процик М.В., Заїкін А.П.

При секретарі -Булгак Х.

За участю представника відповідача-
ОСОБА_6

Відповідача-ОСОБА_12

Розглянула у відкритому судовому
засіданні м. Одесі апеляційну скаргу
ОСОБА_6 на рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 19 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6

-про стягнення боргу

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2011 року ОСОБА_7 звернувся
до суду з позовними вимогами в якому
зазначав, що 10 лютого 2010 року між
сторонами укладено договір позики 25
доларів США, які ОСОБА_6 зобов'язалась
повернути 10 березня 2010 року.
Посилаючись на те, що борг
відповідачка не повернула просила суд
стягнути з ОСОБА_6 суму основного
боргу199342,50 грн.; проценти на рівні
облікової ставки НБУ-27 848,13 грн.; три
проценти річних-9468 грн.( з 11 березня 2010
року по 14 жовтня 2011 року),а всього 236 659,39
грн.

Рішенням Малиновського
районного суду м. Одеси від 19 березня 2014
року позовні вимоги задоволено
частково. Суд стягнув з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_8 заборгованості за
договором позики у загальному розмірі
227190,63 гривень; судовий збір (державного
мита) в розмірі 1700,00 гривень та витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
судового процесу в розмірі 120.00 гривень.

В задоволенні інших вимог ОСОБА_9 до
ОСОБА_6 про стягнення боргу відмовив.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду з
ухваленням нового про відмову в
заявлених вимогах, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема
посилається на те, що грошей в борг не
брала, розписка не є письмовим доказом
на підтвердження факту боргових
зобов'язань, висновок експертизи не
відповідає дійсності.

В судове засідання ОСОБА_7 в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи сповіщений
належним чином.

В силу ст. 305 ч.2 ЦПК України
судова колегія вважає можливим
розглянути справу за її відсутністю.

Судова колегія, вислухавши доповідь
судді доповідача, пояснення сторін, що
з'явились, перевіривши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, дійшла висновку, що
вона не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Задовольняючи вимоги в частині
стягнення боргу та проценті за
користування грошима на рівні
облікової ставки Національного банку
Україна, районний суд виходив з вимог
ст.1046 та 1048 ч.1 ЦК України посилаючись на
те, що письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом факту укладення договору та
передачі грошової суми позичальнику.

Відмовляючи в вимогах щодо стягнення
інфляційних витрат районний суд
виходив з того, що до боргових
зобов'язань не можна застосувати
встановлені Державним комітетом
статистики України індекс споживчих
цін так як борг надавався в іноземній
валюті. Одночасно районний суд
відмовив в стягнені 3-х процентів
річних за прострочення грошового
зобовязання виходячи з того, що розмір
процентів визначений та заявлений га
рівні облікової ставки НБУ.

Матеріалами справи встановлено,
що 10 лютого 2010 року між ОСОБА_10 - з одної
сторони, та ОСОБА_6 - з іншої сторони,
було укладено договір позики,
відповідно умов якого позикодавець
ОСОБА_7 передав позичальникові ОСОБА_6
грошову суму в розмірі 25000,00 доларів
США, яку остання у повному обсязі
зобов'язалась повернути до 10 березня 2010
року.

Укладення договору позики було
засвідчено позичальником шляхом
складання розписки від 10 лютого 2010
року.(а.с.7)

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні(позичальникові) грошові
кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів( суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ,який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, районний суд прийшов до
правильного висновку, що письмова
розписка договору позики внаслідок
його реального характеру є доказом не
лише факту укладення договору але й
факту передачі грошей позичальнику.

Доводи апеляційної скарги на те,
що боргову розписку вона не писала та
не підписувала спростовується
висновками судово-почеркознавчих
експертиз від 15 квітня 2013 року та 23
грудня 2013 року(а.с. 43-46; 89-94).

Судова колегія не погоджується з
доводами апеляційної скарги про те, що
розписка не є належним документом на
підтвердження боргових зобов'язань так
як відповідно до правової позиції
постанови Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 18
вересня 2013 року № 6-63 цс13 письмова форма
договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, в тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості,несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом,який видається боржником
кредитору за договором
позики,підтверджуючи як його
укладення, так і умови договору, а також
засвідчуючи отримання боржником від
кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписка чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню природу укладеного договору,
незалежно від найменування документа,
і залежно від установлених результатів
робити відповідні правові висновки.

Предметом договору позики у
справі є іноземна валюта, яка до ч.2
ст.192 ЦК України може
використовуватися в Україні у випадках
та у порядку,встановлених законом.

Виходячи з співвідношення курсу
долара до національної валюти на час
розгляду справи, районний суд
правомірно стягнув з відповідача борг
в сумі 199342,50 грн.

Судова колегія погоджується і з
сумою стягнутих процентів за
користування грішми на рівні облікової
ставки НБУ за період з- 10 лютого 2010 року
по 14 жовтня 2011 року в розмірі 27 848,13 грн.,
оскільки ці вимоги узгоджуються з
ст.1048 ч.1 ЦК України

Виходячи з того, що в іншій
частині рішення суду не оскаржується,
судова колегія не перевіряє його
законність та обґрунтованість.

Виходячи з вищезазначеного,
судова колегія погоджується з
судженням суду першої інстанції , що
між сторонами виникли боргові
зобовязання, котрі відповідачка у
визначений строк не виконала.

Доводи апеляційної скарги, що
борг був отриманий не нею , а ОСОБА_11
спростовується борговими розписками
та висновками судово-почеркознавчих
експертиз.

Таким чином, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права,які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 308,315,317,319 ЦПК України,
судова колегія

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 19.03.2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Голодуючий суддя -
Л.А.Гірняк

Судді
М.В.Процик

А.П.Заїкін