АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/1485/2014
інстанції: Сімчук С.Б.
Доповідач: Вербицька Л.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року травня місяця 16 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Вербицької
Л.І.Суддів:Радченка С.В. Слюсаренко
О.В.При секретарі:Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6, на
рішення Білозерського районного суду
Херсонської області від 03 квітня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_8 про визнання права власності на
? частину будинку,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року позивач звернулася до
суду з зазначеним позовом. В
обгрунтування своїх вимог ОСОБА_7
зазначала, що 08 серпня 2001 року між її
чоловіком ОСОБА_9 та відповідачем було
укладено договір довічного утримання
згідно умов якого ОСОБА_8
зобов'язувався здійснювати догляд за
нею та її чоловіком, а останній передав
у власність відповідача належний йому
на праві особистої власності житловий
будинок АДРЕСА_1. Оскільки з часу
укладення договору відповідач не
здійснював догляд за ними, а після
смерті ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, не виконує
і обов'язку доглядати за нею, рішенням
апеляційного суду Херсонської області
від 15 листопада 2013 року договір
довічного утримання від 08 серпня 2001
року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в частині
обов'язку ОСОБА_8 утримувати ОСОБА_7
розірвано.

Враховуючи, що вона надала нотаріально
завірену згоду на укладення договору
довічного утримання і у власність
відповідача перейшла і її частка у
спільному майні подружжя, а з
розірванням договору довічного
утримання в частині обов'язку ОСОБА_8 її
утримувати вона має право вимагати
повернення майна, яке було передано
відповідачу, ОСОБА_7 просила суд
визнати за нею право власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Рішенням Білозерського районного суду
Херсонської області від 03 квітня 2014
року позов задоволено. Вирішено:
визнати за ОСОБА_7 право власності на ?
частину будинку АДРЕСА_1; стягнути з
ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 витрати по
сплаті судового збору в сумі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10, який діє в
інтересах ОСОБА_8, вважаючи рішення
суду першої інстанції незаконним,
необґрунтованим та таким, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

В письмових запереченнях ОСОБА_11, який
діє в інтересах ОСОБА_7, посилаючись на
безпідставність доводів апеляційної
скарги та законність рішення, просить
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обгрунтованість рішення
суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки договір довічного утримання в
частині обов'язку відповідача
утримувати ОСОБА_7 розірвано, позивач
набула право власності на ? частину
спірного майна - житлового будинку, яке
було передано її чоловіком на умовах,
передбачених договором довічного
утримання, та набула право вимагати
його повернення.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини по справі, надані
сторонами докази, правильно визначив
юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1,
виданого Широкобалківським бюро ЗАГС
Білозерського району Херсонської
області, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 17 листопада 1951
року (а.с.11).

08 серпня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8
було укладено договір довічного
утримання, згідно якого ОСОБА_8
зобов'язувався здійснювати догляд за
ОСОБА_9 та ОСОБА_7, забезпечити їх
харчуванням, доглядом, одягом, а ОСОБА_9
у свою чергу передав у власність
набувача житловий будинок з надвірними
спорудами та будівлями по АДРЕСА_1, який
належав йому на праві власності на
підставі свідоцтва про право особистої
власності на житло, виданого
Широкобалківською сільською радою
Білозерського району 27 лютого 1987 року
та зареєстровано в інвентарбюро м.
Херсона за №729 ( а.с.12). ОСОБА_7
висловила свою згоду на укладення
ОСОБА_9 договору довічного утримання
у письмовій нотаріально посвідченій
формі.

Відповідно до свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_2, виданого виконавчим
комітетом Широкобалківської
сільської ради Білозерського району
Херсонської області, ОСОБА_9 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.7).

Рішенням апеляційного суду
Херсонської області від 15 листопада 2013
року договір довічного утримання від 08
серпня 2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_8 в
частині обов'язку ОСОБА_8 утримувати
ОСОБА_7 розірвано (а.с.13-14).

Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Згідно ч.1 ст.756 ЦК України у разі
розірвання договору довічного
утримання (догляду) у зв'язку з
невиконанням або неналежним
виконанням набувачем обов'язків за
договором, відчужувач набуває право
власності на майно, яке було ним
передане, і має право вимагати його
повернення.

Особливості укладення договору
довічного утримання (догляду) щодо
майна, що є у спільній сумісній
власності, визначено ст. 747 ЦК України.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом (ст. 611 ЦК
України).

Зважаючи на те, що рішенням суду
договір довічного утримання від 08
серпня 2001 року в частині обов'язку
ОСОБА_8 утримувати ОСОБА_7 розірвано, а
житловий будинок, який було передано
відповідачу за договором довічного
утримання, нажитий подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю і кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування та
розпорядження цим майном, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
визнання за позивачем права власності
на ? частину спірного будинку, як
правовий наслідок розірвання договору
довічного утримання.

Доводи апеляційної скарги щодо
незастосування судом першої інстанції
строку позовної давності, який
порушено позивачем під час звернення
до суду за захистом її права власності
на частку спірного житлового будинку
внаслідок укладення договору
довічного утримання від 08 серпня 2001
року, колегією суддів до уваги не
приймаються, оскільки даний строк
розпочинається не з моменту укладення
договору довічного утримання, а з
моменту порушення права позивача.
Зазначений строк ОСОБА_7 порушено не
було.

Інші доводи апеляційної скарги
колегією суддів також не приймаються
до уваги як такі, що не ґрунтуються на
вимогах закону, що регулює спірні
правовідносини, не підтверджені
належними доказами та не спростовують
мотивованих висновків суду.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що рішення суду ухвалено з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і підстави для
його скасування або зміни відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Білозерського районного суду
Херсонської області від 03 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і з цього часу
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді