У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Агентство по збору
боргів» про стягнення заробітної
плати, стягнення середнього заробітку
за час затримки розрахунку, за
касаційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агентство
по збору боргів» на заочне рішення
Шевченківського районного суду
м. Києва від 13 липня 2012 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 11
вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2008 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, в якому з
урахуванням уточнень до позовних вимог
просила суд стягнути з відповідача на
її користь невиплачену заробітну плату
в сумі 5 638 грн 09 коп.,
компенсацію за невикористану
відпустку в розмірі 645 грн 14 коп.
та середньомісячну заробітну плату за
весь час затримки розрахунку при
звільненні в сумі 67 446 грн 15 коп.

В обґрунтування позову посилалася на
те, що 03 вересня 2007 року відповідач
прийняв її на роботу на посаду
заступника директора з фінансових
питань із випробувальним терміном на 3
місяці, з окладом в сумі 7 380 грн. 01
жовтня 2007 року позивача переведено на
посаду головного бухгалтера.

30 жовтня 2007 року між сторонами укладено
письмовий трудовий договір №3,
відповідно до умов якого на період
проходження позивачем випробувального
терміну її оклад становить 7 380 грн, а
після випробувального терміну 9 230 грн.

29 лютого 2008 року між сторонами було
укладено угоду про розірвання
трудового договору за згодою сторін.
Відповідно до умов вказаної угоди днем
припинення трудового договору
встановлено 03 березня 2008
року.

Наказом відповідача від 03 березня 2008
року №12-к позивача звільнено з роботи
на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач зазначала, що на день
звільнення відповідач при розрахунку
заборгованості по заробітній платі
виходив з того, що оклад позивача
становив 7 380 грн, хоча мав виходити з
розміру посадового окладу в сумі 9 230
грн, а відтак останній виплатив їй при
звільненні не всю заробітну плату.

Посилаючись на вказані обставини
позивач звернулась з позовом до суду за
захистом порушеного права.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 13
липня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду м. Києва від
11 вересня 2013 року позов задоволено.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями заявник звернувся
із касаційною скаргою, в якій просить
оскаржувані судові рішення скасувати
та ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції з висновками
якого погодився апеляційний суд,
виходив з того, що термін випробування
для позивача закінчився 03 грудня 2007
року, а відтак з цього часу відповідач
мав нараховувати йому заробітну плату,
виходячи з розміру окладу в сумі 9 230 грн
чого останнім зроблено не було, а тому
утворилась заборгованість по виплаті
заробітної плати, яку необхідно
стягнути з відповідача на користь
позивача з врахуванням середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

З такими висновками судів колегія
суддів суду касаційної інстанції
погоджується та вважає їх такими, що
зроблені за повним та всебічним
з'ясуванням всіх обставин по справі та
з дотриманням вимог закону, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що відповідач на
підставі наказу від 03 вересня 2007 року
№9-к прийняв позивача на роботу на
посаду заступника директора з
фінансових питань починаючи з 03
вересня 2007 року з випробувальним
терміном у 3 місяці та окладом 7 380 грн.

Відповідно до особистої заяви позивача
від 01 жовтня 2007 року наказом від 01
жовтня 2007 року №17-к переведено її з
посади заступника директора з
фінансових питань на посаду головного
бухгалтера з 01 жовтня 2007 року,
встановлено термін випробування 2
місяці з посадовим окладом в розмірі 7
380 грн.

30 жовтня 2007 року між сторонами укладено
трудовий договір №3 (далі - Договір),
який було розірвано на підставі
письмової угоди про розірвання
трудового договору від 29 лютого 2008 року
(далі - Угода) за взаємною згодою сторін
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.
Відповідно до умов Угоди днем
припинення трудового договору
вважається 03 березня 2008 року.

Відповідно до п. п. 1.3,
2.4, 5.1 Договору прийняття на роботу
оформляється наказом по Агентству,
працівнику встановлюється
випробувальний термін строком на три
місяці, посадовий оклад працівнику на
іспитовий строк встановлюється в сумі 7
380 грн на місяць, при умові успішного
проходження іспитового строку
посадовий оклад складає 9 230
грн на місяць.

Відповідно до наказу
відповідача від 03 березня 2008 року №12-к
позивача звільнено із займаної посади
на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за
згодою сторін.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди виходили з того, що відповідачем
при прийнятті на роботу було погоджено
випробувальний термін строком на 3
місяці, та останнім не надано доказів
встановлення іншого строку
випробування при прийнятті на роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 21, ч. ч. 1, 3 ст. 24, ст.
ст. 26, 27 КЗпП України трудовий договір
є угода між працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.
Трудовий договір укладається, як
правило, в письмовій формі. Укладення
трудового договору оформляється
наказом чи розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

При укладенні трудового договору може
бути обумовлене угодою сторін
випробування з метою перевірки
відповідності працівника роботі, яка
йому доручається. Умова про
випробування повинна бути застережена
в наказі (розпорядженні) про прийняття
на роботу.

В період випробування на працівників
поширюється законодавство про працю.

Строк випробування при прийнятті на
роботу, якщо інше не встановлено
законодавством України, не може
перевищувати трьох місяців, а в окремих
випадках, за погодженням з відповідним
виборним органом первинної
профспілкової організації, - шести
місяців.

З огляду на вказані вимоги закону, та
враховуючи встановлені обставини по
справі суди дійшли правильних
висновків про фактичне укладення між
сторонами трудового договору від 03
вересня 2007 року про прийняття позивача
на роботу до відповідача на посаду
заступника директора з фінансових
питань з випробувальним терміном на 3
місяці та окладом 7 380 грн, що було
оформлено відповідним наказом від 03
вересня 2007 року №9-к.

Таким чином, судами також правильно
зроблені висновки про закінчення
випробувального терміну на який
приймався позивач 03 грудня 2007 року,
оскільки відповідачем вказана
обставина не спростована.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 28 КЗпП
України, коли строк випробування
закінчився, а працівник продовжує
працювати, то він вважається таким, що
витримав випробування, і наступне
розірвання трудового договору
допускається лише на загальних
підставах.

Виходячи з вказаних вимог закону,
наказу про прийняття на роботу від 03
вересня 2007 року №9-к, наказу про
переведення на посаду головного
бухгалтера №17-к від 01 жовтня 2007 року,
умов Договору, судами правильно
встановлено, що днем прийняття на
роботу позивача слід вважати 03 вересня
2007 року, а днем закінчення
випробувального терміну 03 грудня 2007
року, а відтак, після закінчення
випробувального терміну відповідач
повинен був встановити позивачу
посадовий оклад у розмірі 9 230 грн на
місяць, чого останнім зроблено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 47, ст. ст. 116, 117 КЗпП
України власник або уповноважений ним
орган зобов'язаний в день звільнення
видати працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі спору про розмір сум, належних
працівникові при звільненні, власник
або уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
ним суму.

В разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

З огляду на зазначені вимоги закону
судами правомірно стягнуто з
відповідача на користь позивача
невиплачену заробітну плату, середній
заробіток за час затримки розрахунку
по день фактичного розрахунку.

Правильними також є висновки судів в
частині стягнення з відповідача на
користь позивача грошової компенсації
за дні невикористаної щорічної
відпустки.

З урахуванням викладених обставин
оскаржувані судові рішення ухвалено за
повним та всебічним дослідженням всіх
обставин по справі з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для визнання їх
незаконними та необґрунтованими
відсутні.

Доводи касаційної скарги правильних
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Агентство
по збору боргів» відхилити.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 13 липня 2012 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 11 вересня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
В.О. Савченко