АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4190/14 Справа №
інстанції - Подорець О. Б.
Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

13 травня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь
В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі -
Шаботинець С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, треті особи: Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, Амур -
Нижньодніпровська районна у м.
Дніпропетровську рада про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщення

за апеляційною скаргою ОСОБА_5

на рішення Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 березня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

18 червня 2013 року позивачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_5 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
посилаючись на те, що їм на праві
приватної власності належить
домоволодіння АДРЕСА_1. Відповідач по
справі перебувала у зареєстрованому
шлюбі з братом позивачів ОСОБА_7 та була
зареєстрована в будинку з 14.02.2002, як
член сім'ї. Рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 31.05.2011 шлюб
між ОСОБА_7 та відповідачкою по справі
ОСОБА_5 було розірвано. Відповідачка
ОСОБА_5 в будинку не проживає тривалий
час, а саме з 01.06.2009, місце її проживання
позивачам не відомо, її речі в будинку
відсутні. Ніхто не перешкоджає їй
проживати за місцем реєстрації.
Оскільки реєстрація відповідача
перешкоджає позивачам в користуванні
та розпорядженні їх власністю, вони
вимушені сплачувати за останню
комунальні послуги, просили суд на
підставі ст.ст. 319, 391, 405 ЦК України
визнати , відповідача ОСОБА_5 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - домоволодінням АДРЕСА_1

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
18 грудня 2013 року до участі у справі в
якості третьої особи залучено
Амур-Нижньодніпровську районну у м.
Дніпропетровську раду.

Рішенням Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 березня 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщення -
задоволенні.

Визнано ОСОБА_5 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
житловим будинком АДРЕСА_1

Також вирішено питання щодо судових
витрат (а.с. 132-134).

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове,
яким відмовити у задоволені позовних
вимоги в повному обсязі (а.с.136-141).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до
свідоцтв про право на спадщину за
законом від 17 червня 2005 року належить
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та належало
ОСОБА_7 по ? частині кожному.

Відповідно до договору купівлі-продажу
від 30 травня 2011 року ОСОБА_7 продав
належну йому ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1 ОСОБА_2, тобто останньому стала
належати ? частина домоволодіння (а.с.7).

02 березня 2001 року укладено шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про шлюб (а.с.12).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
31 травня 2011 року шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_5 розірвано. Зазначеним судовим
рішенням встановлено, що сторони
припинили шлюбні стосунки в травні 2009
року (а.с.13).

В будинку на теперішній час
зареєстровані та проживають позивачі
та члени їх сім'ї, та є зареєстрованою,
але не проживає відповідач ОСОБА_5 Дані
обставини визнані сторонами по справі,
а також підтверджуються копією домової
книги, актом від 01.09.2013 виданим головою
квартального комітету №7
Амур-Нижньодніпровської районної ради
міста Дніпропетровська (а.с.14-16,58),
показами допитаних свідків.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1
інстанції виходив із того, що
відповідачка не є власником
домоволодіння, не є членом сім'ї або
його власника чи колишнього власника,
з 2009 року відповідачка без поважних
причин не проживає в житловому будинку
АДРЕСА_1 Колишній чоловік відповідача
ОСОБА_7 не є власником спірного майна.
Доказів того, що їй перешкоджали
користуватися будинком, остання суду
не надала та не заперечувала, що з цим
питанням ані до позивачів, ані до суду
не зверталася. Зареєстрована вона була
за життя колишнього власника будинку -
ОСОБА_8 Відповідачем не надано доказів
того, що після зміни власника будинку,
вона зверталася до нових власників -
позивачів по справі з приводу
користування будинком, і останні їй
перешкоджали в такому користуванні.

При цьому правильно керувався нормами
матеріального права, а саме ст. ст. 16, 386,
391 ЦК України, якими передбачені
способи захистку права власності.
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Об'єктом
власності особи може бути, зокрема,
житло - жилий будинок, садиба, квартира
(ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника
жилого будинку, квартири визначені ст.
383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання у право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Аналіз змісту
вказаних правових норм свідчить про те,
що право члена сім'ї власника будинку
(квартири) користуватися цим житлом
існує лише за наявності у власника
права приватної власності на це майно.
Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів його
сім'ї на користування цим будинком.
Таким чином права членів сім'ї власника
будинку на об'єкт власності є похідними
від прав самого власника. Передбачаючи
право власника жилого будинку
(квартири) на відчуження цих об'єктів,
закон не передбачив при цьому перехід
прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири) на відміну
від договору найму (оренди) житла - ст.
ст. 810, 814 ЦК України. Частина ж 4 ст. 156 ЖК
України передбачає збереження такого
права користування житлом лише для
членів сім'ї, які припинили сімейні
відносини з власником будинку, при
умові збереження права власності на
будинок цього ж власника, тобто при
незмінності власника майна.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, а оскаржуване
рішення, є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду 1 інстанції,
яким у досить повному обсязі з'ясовані
права та обов'язки сторін, обставини
справи, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, а відповідно до ст.
212 ЦПК України, виключне право оцінки
доказів належить суду, який має
оцінювати докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному і об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Порушень норм
матеріального та процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення - не
встановлено, тому апеляційний суд
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК
України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
03 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: