Єдиний унікальний номер 248/727/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4185/2014
Головуючий у 1 інстанції Сташків Н.М.
Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Мальованого Ю.М.,
Папоян В.В.,

при секретарях Саєнко В.В., Бакунець
Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за
апеляційними скаргами сторін на
рішення Харцизького міського суду
Донецької області від 07 квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Харцизького міського суду
Донецької області від 07 квітня 2014 року
позов задоволено частково:

Визнати об'єктами права спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з двох кімнат, жилою площею
31,02 кв. м, загальною площею 45,08 кв. м, та
грошові кошти, які зберігаються на
рахунках на ім'я ОСОБА_2 у Харцизькому
центральному відділенні філії
„Донецьке регіональне управління"
публічного акціонерного товариства
комерційного банку „ПриватБанк", у
тому числі на депозитному рахунку
НОМЕР_1 в сумі 115913 грн. 76 коп., на рахунку
НОМЕР_2 за період з 20 жовтня 2013 року по 14
лютого 2014 року в розмірі 10575 грн. 31 коп.
та на рахунку для зарахування пенсії,
картка НОМЕР_3, станом на 20 жовтня 2013
року в розмірі 166 грн. 37 коп.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
ідеальну частку квартири АДРЕСА_1, яка
складається з двох кімнат, жилою площею
31,02 кв. м, загальною площею 45,08 кв. м.

Виділити ОСОБА_1 ? частку грошових
коштів та ? частку нарахованих і
несплачених відсотків на депозитному
рахунку НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2 у
Харцизькому центральному відділенні
філії „Донецьке регіональне
управління" публічного акціонерного
товариства комерційного банку
„ПриватБанк" в розмірі 57956 грн. 88 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ?
частку грошових коштів, нарахованих за
рахунками на ім'я ОСОБА_2 у Харцизькому
центральному відділенні філії
„Донецьке регіональне управління"
публічного акціонерного товариства
комерційного банку „ПриватБанк", в
тому числі за рахунком НОМЕР_2 за період
з 20 жовтня 2013 року по 14 лютого 2014 року в
розмірі 5287 грн. 66 коп. та за рахунком для
зарахування пенсії, карта НОМЕР_3,
станом на 20 жовтня 2013 року у розмірі 83
грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
сплачений судовий збір 1033 грн. 28 коп.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Не погоджуючись з рішенням, сторони
звернулись до Апеляційного суду
Донецької області з апеляційними
скаргами.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить
рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя грошових
коштів, які зберігались на рахунку
НОМЕР_4 на 20 жовтня 2013 року у ТВ БВ №
10004/0169 філії Донецького обласного
управління АТ "Ощадбанк", та їх поділу,
стягнення витрат на правову допомогу
скасувати і ухвалити нове рішення про
задоволення цих позовних вимог,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

В обґрунтування скарги позивач
зазначає, що суми відшкодування шкоди,
заподіяної здоров'ю відповідача
внаслідок професійного захворювання,
накопичувались і використовувались в
інтересах сім'ї, отже є спільним
сумісним майном подружжя і підлягають
поділу. Суд дійшов неправильного
висновку, що адвокат, який здійснює
адвокатську діяльність, не є особою,
яка надає правову допомогу, та що
довідка про оплату послуг не є
документом, що підтверджує витрати,
пов'язані з наданням цій стороні
правової допомоги адвокатом.

ОСОБА_2 в поданій ним апеляційній
скарзі, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення в частині
вирішення вимог про розподіл квартири
та розподіл грошових внесків, які
знаходяться на депозитному рахунку
НОМЕР_1 в Харцизькому центральному
відділенні філії „Донецьке
регіональне управління" публічного
акціонерного товариства комерційного
банку „ПриватБанк" в розмірі 57956 грн. 88
коп., збільшивши його частку на 1/3.

В обґрунтування скарги відповідач
зазначає, що суд не провів попередній
розгляд справи, що унеможливило подати
заперечення проти позову, зустрічний
позов та докази на підтвердження, що
спірна квартира придбана ним за власні
кошти. Крім того, суд безпідставно при
розподілі грошових коштів не збільшив
його частку на 1/3, не зваживши, що на
його утриманні знаходиться повнолітня
донька, яка продовжує навчання, а
позивач тривалий час не працювала, не
мала заробітку та не вносила ніяких
коштів до сімейного бюджету.

У судовому засіданні сторони
підтримали подані ними апеляційні
скарги з наведених у них мотивів.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції керувався ст.ст. 22,
24 КпШС України та нормами Сімейного
Кодексу України й виходив з того, що
спірна квартира та грошові кошти, які
зберігаються на рахунках на ім'я ОСОБА_2
у Харцизькому центральному відділенні
філії „Донецьке регіональне
управління" публічного акціонерного
товариства комерційного банку
„ПриватБанк", у тому числі на
депозитному рахунку НОМЕР_1 в сумі 115913
грн. 76 коп., на рахунку НОМЕР_2 за період
з 20 жовтня 2013 року по 14 лютого 2014 року в
розмірі 10575 грн. 31 коп. та на рахунку для
зарахування пенсії, картка НОМЕР_3,
станом на 20 жовтня 2013 року в розмірі 166
грн. 37 коп., є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя, оскільки це майно
набуто сторонами за час шлюбу; частки
подружжя є рівними.

Відмовляючи у розподілі коштів, які
зберігаються на картковому рахунку
територіального відокремленого
безбалансового відділення № 10004/0169
Донецького обласного управління АТ
"Ощадбанк", який відкритий на ім'я
ОСОБА_2, НОМЕР_4, суд мотивував висновок
тим, що ці кошти є страховими виплатами
за обов'язковим особистим
страхуванням, тобто є особистою
приватною власністю відповідача.

Рішення суду в частині поділу грошових
коштів в розмірі 10575 грн. 31 коп. та в
розмірі 166 грн. 37 коп., які зберігаються
на рахунку НОМЕР_2 та на рахунку для
зарахування пенсії, картка НОМЕР_3,
відповідно, сторонами не оскаржується.

Перевіряючи законність й
обґрунтованість рішення в оскарженій
частині, апеляційний суд приходить до
наступного висновку.

Згідно зі статтею 22 КпШС України, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Як передбачено статтею 28 КпШС
України, в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

Аналогічні положення містять статті 60,
69, 70 СК України, який набрав законної
сили з 01 січня 2004 року.

Судом першої інстанції установлено і
це підтверджується матеріалами справи,
що 15 квітня 1994 року сторони у справі
уклали шлюб, який рішенням Харцизького
міського суду Донецької області від 03
лютого 2014 року розірвано (ас. 13, 99).

За час шлюбу подружжя на підставі
договору купівлі-продажу, нотаріально
посвідченого 01 вересня 2001 року, набуло
двокімнатну квартиру № 25 жилою площею
31,02 кв. м, загальною площею 45,08 кв. м, що
знаходиться у будинку АДРЕСА_1 (ас. 51).

Таким чином, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що квартира є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, оскільки придбана
за час шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 24 КпШС
України, який був чинним на час
придбання квартири, майно, яке належало
кожному з подружжя до одруження, а
також одержане ним під час шлюбу в дар
або в порядку успадкування, є власністю
кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є
також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Частиною 2 ст. 28 КпШС України
передбачено, що суд може визнати майно,
нажите кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу, власністю кожного з
них.

Суд підставно визнав, що квартира є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя, оскільки законодавчо було
закріплено випадки, коли майно є
власністю кожного з подружжя. Діюче
станом на 2001 рік законодавство не
передбачало, що суми відшкодування
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я, є
особистою приватною власністю. Факт
роздільного проживання подружжя при
фактичному припиненні шлюбу ОСОБА_2 не
доведений, рішення суду не
ухвалювалось. Пред'явлення позову про
поділ квартири свідчить про те, що
ОСОБА_1 не визнає, що квартира є
особистою приватною власністю
відповідача.

Отже, наведені в апеляційній скарзі
доводи (проживання подружжя окремо на
час придбання квартири, визнання
ОСОБА_1 обставини, що квартира є
особистою приватною власністю
відповідача) належними та допустимими
доказами не підтверджуються і не
спростовують висновків суду про те, що
квартира є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

При вирішенні спору про поділ майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках
може відступити від засади рівності
часток подружжя, враховуючи обставини,
що мають істотне значення для справи, а
також інтереси неповнолітніх дітей,
непрацездатних повнолітніх дітей (за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування). Під
обставинами, що мають істотне значення
для справи, потрібно розуміти не тільки
випадки, коли один із подружжя не дбав
про матеріальне забезпечення сім'ї,
приховав, знищив чи пошкодив спільне
майно, витрачав його на шкоду інтересам
сім'ї, але і випадки коли один із
подружжя не мав з поважної причини
(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку чи доходу
(ч. 1 ст. 60 СК).

Рішення суду повинно містити мотиви та
обґрунтування відступу від засади
рівності часток подружжя у їхньому
спільному майні.

Такі роз'яснення дав Пленум Верховного
Суду України у п. 30 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя".

Визнавши грошові кошти на депозитному
рахунку НОМЕР_1 в сумі 115913 грн. 76 коп.
спільним сумісним майном подружжя та
визначивши частку кожного з подружжя
по ? частині, суд правильно застосував
положення ч. 2 ст. 70 СК України, оскільки
знаходження повнолітньої дитини, яка
продовжує навчання, на утриманні
відповідача, а також неможливість
доньки проживати в одній квартирі з
матір'ю через неприязні відносини не є
підставою для відступу від засади
рівності часток подружжя у їхньому
спільному майні. Посилання у рішенні
на те, що дана норма містить вичерпний
перелік обставин, що мають істотне
значення для справи, на правильність
висновків суду про відсутність
законних підстав збільшити частку
ОСОБА_2 не впливає.

Згідно з ч. 5 ст. 57 СК України, особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є страхові суми, одержані нею, ним за
обов'язковим особистим страхуванням.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 24 постанови від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя", не належать
до спільної сумісної власності,
зокрема, страхові суми, одержані за
обов'язковим особистим страхуванням.

Встановивши, що грошові кошти, які
зберігаються на рахунку НОМЕР_4 на 20
жовтня 2013 року у ТВ БВ № 10004/0169 філії
Донецького обласного управління АТ
"Ощадбанк", є страховими виплатами, які
перераховуються ОСОБА_2 відділенням
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Харцизьку
Донецької області, суд першої
інстанції з додержанням вимог ч. 5 ст. 57
СК України та урахуванням
вищенаведених роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України зробив
правильний висновок, що такі грошові
кошти не є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та не підлягають
поділу.

Що ж стосується вирішення судом
питання щодо розподілу судових витрат,
зокрема, стягнення витрат на правову
допомогу, то суд дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_1 4000 грн. витрат на правову
допомогу.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що
витрати на правову допомогу входять до
витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Виходячи із змісту ст. ст. 56, 84 ЦПК
України, ці витрати мають бути
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, які допускаються до участі в
розгляді справи ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у розгляді
справи.

Особа, яка надає правову допомогу, має
право: знайомитися з матеріалами
справи, робити з них витяги, знімати
копії долучених до справи документів,
бути присутнім у судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що 13
лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
укладено договір про надання юридичної
допомоги по цивільній справі та
представництва в суді. Договором
обумовлено, що адвокат діє з
повноваженнями позивача, відповідача,
третьої особи, заінтересованої особи, а
також з правом подавати від імені
клієнта заяви, документи до
відповідних установ та організацій,
одержувати необхідні довідки та
документи, користуватися усіма
правами, наданими законом позивачу,
відповідачу, третій особі (ас. 29).

Згідно з довідкою (без дати) позивачем
сплачено адвокату 4000 грн. (ас. 141).

Відомості про те, що остання була
допущена до участі в розгляді справи
ухвалою суду як особа, що надає правову
допомогу, відсутні.

Із журналу судових засідань
вбачається, що ОСОБА_3 брала участь у
справі як представник позивача, а не
особа, яка надає правову допомогу.

За таких обставин суд правомірно не
стягнув з ОСОБА_2 на користь позивача 4000
грн. витрат на правову допомогу.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги
позивача, що суд зробив неправильний
висновок про відсутність підстав для
стягнення витрат на правову допомогу.

Не є обґрунтованими доводи скарги
ОСОБА_2 щодо не проведення судом першої
інстанції попереднього судового
засідання, оскільки відповідно до
вимог ч. 7 ст. 130 ЦПК України попереднє
судове засідання не є обов'язковим.
Питання про необхідність його
проведення вирішується суддею під час
відкриття провадження у справі.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
часткове задоволення позовних вимог
ОСОБА_1 При цьому судом дотримані
вимоги цивільного процесуального
закону, всебічно, повно з'ясовано
обставини справи, досліджено надані
сторонами докази, яким дана належна
правова оцінка. Наведені в апеляційних
скаргах доводи не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо зміни або
скасування оскаржуваного рішення.

З урахуванням викладеного апеляційний
суд відхиляє обидві скарги і залишає
рішення в оскарженій частині без змін,
згідно зі ст. 308 ЦПК України.

Рішення суду в частині поділу грошових
коштів в розмірі 10575 грн. 31 коп. та в
розмірі 166 грн. 37 коп., які зберігаються
на рахунку НОМЕР_2 та на рахунку для
зарахування пенсії, картка НОМЕР_3,
відповідно, сторонами не оскаржується.
Його законність й обґрунтованість
апеляційним судом не перевірялась.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 315 ЦПК України,
апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Харцизького міського суду
Донецької області від 07 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді