Справа №591/8347/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/758/14 Суддя-доповідач -
Лузан Л. В. Категорія - 41
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В., Сибільової Л.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 12 березня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 до виконавчого комітету
Сумської міської ради,

третя особа: Товариство з обмеженою
відповідальністю "Зарічник",

про визнання членами сім'ї померлого та
набуття права користування квартирою,

в с т а н о
в и л а :

Рішенням суду від 12 березня 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду і
постановлення нового рішення про
задоволення позовних вимог з тих
підстав, що судом неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи, що у справі не були доведені
обставини, що мають значення для
справи, які суд визнав встановленими,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та що судом були
порушені норми матеріального і
процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається наступне.

Рішенням виконавчого комітету
Сумської міської ради депутатів
трудящих від 03 червня 1976 року № 359 "Про
затвердження протоколу житлової
комісії міськвиконкому по заселенню
нового житлового будинку по АДРЕСА_1"
родині ОСОБА_5 у складі із чотирьох
чоловік ( він, дружина та двоє синів)
розподілена двокімнатна квартира
АДРЕСА_1 (а.с.41-46).

Спірна квартира АДРЕСА_1 належить до
комунальної власності територіальної
громади м. Суми.

Відповідно до довідки Муніципального
унітарного підприємства м. Апатіти від
03 листопада 2003 року ОСОБА_6 був
зареєстрований з 1977 року за адресою:
АДРЕСА_2 разом зі своїми синами -
ОСОБА_10, 1977 року народження, та ОСОБА_5,
1980 року народження (а.с.8).

На підставі рішення виконавчого
комітету Сумської міської ради від 19
травня 1998 року №227 "Про бронювання
житлових приміщень" ОСОБА_6 видане
охоронне свідоцтво на квартиру АДРЕСА_1
на період роботи в м. Апатіти
Мурманської області, яке відноситься
до районів Крайньої Півночі, за
строковим трудовим договором до 12
лютого 2001 року (а.с. 49, 50).

З часу вибуття сім'ї ОСОБА_6 на роботу в
м. Апатіти Мурманської області, спірна
квартира здавалась у піднайом іншим
особам (а не відповідачам) (ас.48).

02 вересня 1998 року ОСОБА_6 уклав договір
піднайму жилого приміщення - квартири
АДРЕСА_1 з ОСОБА_7 - відповідачкою у
справі (а.с.9, 47-48).

З матеріалів справи вбачається, що з
часом, проживаючи у районі Крайньої
Півночі, ОСОБА_6 прийняв громадянство
Російської Федерації.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер у м. Апатіти
Мурманської області (а.с. 52).

З матеріалів справи вбачається, що за
життя ОСОБА_6 Сумська міська рада
пред'являла до нього позов про визнання
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням. Ухвалою
Зарічного районного суду м. Суми від 31
серпня 2007 року провадження у даній
справі №2-1669/2007 було закрите у зв'язку
зі смертю відповідача ОСОБА_6.(а.с.51
зворот) .

У спірній квартирі з 02 жовтня 1998 року
були прописані (зареєстровані) :

відповідачка - ОСОБА_7, 1975 року
народження, та її діти ОСОБА_8, 1998 року
народження, та ОСОБА_9, 1999 року
народження ( ас. 5,6, 48).

В карточці прописки стоїть відмітка
про те, що у спірній квартирі ОСОБА_3
прописана тимчасово - до 12 лютого 2001
року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з його
недоведеності.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
правильно встановивши фактичні
обставини справи та давши правильну
оцінку всім зібраним у справі доказам,
дійшов обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
позову, а доводи апеляційної скарги про
протилежне не можна визнати
обґрунтованими.

При цьому колегія суддів виходить з
наступного.

Статтею 73 ЖК України передбачається, що
жилі приміщення, що їх займають наймачі
та члени їх сімей, бронюються при
направленні на роботу за кордон - на
весь час перебування за кордоном, при
виїзді на роботу в райони Крайньої
Півночі і в прирівняні до них
місцевості - на весь час дії трудового
договору, а у випадках, передбачених
законодавством Союзу РСР, - на весь час
перебування в районах Крайньої Півночі
і в прирівняних до них місцевостях.

За статтею 75 ЖК України у разі
бронювання жилого приміщення
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті Ради народних
депутатів за місцем знаходження
приміщення, що бронюється, видає
наймачеві або членові його сім'ї
охоронне свідоцтво (броню). У разі
виникнення спору питання вирішується в
судовому порядку.

Відповідно до ст. 76 ЖУ України якщо
наймач та члени його сім'ї не
повернулись у заброньоване жиле
приміщення протягом шести місяців
після закінчення строку дії броні,
договір найму жилого приміщення за
позовом наймодавця може бути розірвано
в судовому порядку.

Правила бронювання жилих приміщень
затверджуються Радою Міністрів
Української РСР ( ст. 77 ЖК України).

Згідно ч. 1 ст. 99 ЖК України піднаймачі і
тимчасові жильці самостійного права на
займане жиле приміщення не набувають
незалежно від тривалості проживання. У
разі припинення дії договору найму
жилого приміщення одночасно
припиняється і дія договору піднайму.

Судом першої інстанції було
встановлено, що ОСОБА_6 був прописаний
і постійно проживав у спірній квартирі
АДРЕСА_1. З місця постійного проживання
він вибув на роботу в район Крайньої
Півночі. Відповідно до вимог статей 73, 75
ЖК України 19 травня 1998 року рішенням
виконавчого комітету Сумської міської
ради № 227 ОСОБА_6, як наймачу спірного
житлового приміщення, було видане
охоронне свідоцтво на квартиру АДРЕСА_1
на період роботи в м. Апатіти
Мурманської області, яке відноситься
до районів Крайньої Півночі, до 12
лютого 2001 року.

З часу закінчення броні і до дня смерті
ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1) від нього не
надходило заяви про продовження строку
дії броні та документи, передбачені п. 5
Правил бронювання жилих приміщень в
УРСР, затв. постановою Ради Міністрів
УРСР від 9 вересня 1985 року N 342.

На період дії броні, з 02 вересня 1998 року
до 12 лютого 2001 року, ОСОБА_6 уклав
договір піднайму жилого приміщення -
квартири АДРЕСА_1 з відповідачкою
ОСОБА_7, яка вселилася та з 02 жовтня 1998
року прописалася (зареєструвалася) у
спірному житловому приміщенні разом зі
своїми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9.

Таким чином вбачається, що право
проживання і користування житловою
площею спірної квартири у позивачки та
членів її сім'ї, як піднаймачів, було
похідним від права на цю житлову площу
у наймача - ОСОБА_6 Після смерті ОСОБА_6,
тобто з ІНФОРМАЦІЯ_1, договірні
відносини з приводу найму спірного
житлового приміщення з ним
припинились, а тому і позивачі, як
піднаймачі, втратили право проживання
на цій житловій площі.

Як на підставу для задоволення позову
позивачка посилалась на положення
ст.ст. 64, 65 ЖК України, відповідно до
яких члени сім'ї наймача, які
проживають разом з ним, користуються
нарівні з наймачем усіма правами і
несуть усі обов'язки, що випливають з
договору найму жилого приміщення. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Проте суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку, що положення
названих норм права не даються
правових підстав доля задоволення
позову. Зокрема.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали суду
будь-яких доказів на підтвердження
своїх доводів про те, що ОСОБА_6 є їх
"далеким родичем".

На підтвердження своїх доводів про те,
що з 2002-2006 рр. вони проживали однією
сім'єю з ОСОБА_6, позивачі посилались на
те, що в цей період ОСОБА_6 у літні
місяці приїздив у м. Суми та вони разом
з ним проживали у спірній квартирі,
разом проводили вільний час,
відвідували родичів, разом придбавали
продукти харчування та готували їжу і
т.і., разом сплачували комунальні
послуги.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дав вірну оцінку названим
доводам позивачів та наданим з цього
приводу доказам і прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що в
період 2002-2006 рр. між позивачами та
ОСОБА_6 не існувало усталених сімейних
відносин.

Доводи позивачів зводяться лише до їх
відносин з ОСОБА_6 на протязі
нетривалого періоду, а саме, під час
перебування останнього влітку у м.
Суми.

В той же час вбачається, що у інший
період часу, окрім літнього відпочинку
ОСОБА_6 у м. Суми, позивачі мали сім'ю,
яка складалась із них та їх дітей, і ця
сім'я проживала у спірній квартирі у м.
Суми, в той час як ОСОБА_6 мав свою сім'ю,
яка складалась із дружини та двох
синів, та проживала у м. Апатіти
Мурманської області. Позивачі не
надали будь-яких доказів, які б
свідчили про те, що в названий період
часу (тобто поза межами літнього
відпочинку ОСОБА_6 у м. Суми ) вони мали з
ОСОБА_6 усталені сімейні відносини,
тобто постійно проживали разом з
ОСОБА_6, як з наймачем, і вели з ним
спільне господарство, як це
передбачено ст. 65 ЖК.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що
після закінчення строку дії договору
піднайму, тобто після 12 лютого 2001 року,
позивачі продовжували проживати у
спірній квартирі як тимчасові
мешканці.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного колегія
суддів вважає, що судом першої
інстанції були повно та всебічно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права при дотриманні
норм процесуального права, доводи,
викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 12 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу може
бути оскаржена у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -