У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року м.
Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу та
процентів за договором позики та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, приватне
підприємство «Гульден», приватний
нотаріус Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, про
визнання правочину удаваним, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Львівської області
від 29 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2011 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, просив
стягнути з відповідача на його користь
суму боргу за договором позики у
розмірі 252 500 грн, інфляційні витрати - 69
545 грн 04 коп., 3 % річних від простроченої
суми - 24 228 грн 42 коп. та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 8
травня 2008 року між ним та відповідачем
було укладено договір позики,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, за умовами якого він
передав ОСОБА_4 252 500 грн, які останній
зобов'язався повернути до 31 грудня 2008
року без повернення процентів.
Добровільно повернути борг ОСОБА_4
відмовляється.

У квітні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, просив
визнати удаваним правочином договір
позики від 8 травня 2008 року, укладений
між ним та ОСОБА_3

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим,
що отримані кошти за зазначеним
договором позики насправді були
передані як його частка у спільному
придбанні земельної ділянки по
АДРЕСА_1. Він, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 разом із
ОСОБА_3 брали участь у придбанні
земельної ділянки. Отримані від ОСОБА_3
кошти були передані власнику земельної
ділянки як завдаток, про що 11 квітня 2008
року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено
попередній договір купівлі-продажу
земельної ділянки, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
Оскільки ОСОБА_3 хвилювався, що його
можуть усунути від участі в
купівлі-продажі земельної ділянки, то
як гарантію розрахунку з ним попросив
ОСОБА_4 документально оформити з ним
договір позики на суму коштів, які він
вклав у придбання ділянки, на що ОСОБА_4
погодився. Зазначені особи мали намір
продати придбану за спільні кошти
земельну ділянку, а отриманий прибуток
поділити.

Рішенням Галицького районного суду м.
Львова від 19 лютого 2013 року у
первісному позові відмовлено.
Зустрічний позов задоволено. Визнано
договір позики від 8 травня 2008 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, удаваним правочином.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 29 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про задоволення
первісного позову частково. Стягнуто
із ОСОБА_4 252 500 грн, що еквівалентно 50 000
доларів США. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У зустрічному
позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
змінити рішення апеляційного суду у
частині стягнення з відповідача на
його користь розміру суми грошових
коштів, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права. Судові рішення у
частині зустрічного позову не
оскаржуються, а тому в цій частині
судом касаційної інстанції не
переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та вирішувати такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Відмовляючи у первісному позові, суд
першої інстанції виходив із того, що
укладений між сторонами договір позики
від 8 травня 2008 року є удаваним
правочином.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи первісний
позов, апеляційний суд виходив із
відсутності підстав для визнання
договору позики від 8 травня 2008 року
удаваним правочином.

Із висновками суду апеляційної
інстанції повністю не можна погодитися
з огляду на таке.

Як установлено апеляційним судом, 8
травня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір позики, посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
за умовами якого позичальник отримав
грошові кошти у розмірі 50 000 доларів
США, що еквівалентно 252 500 грн на день
підписання договору, та зобов'язався
повернути їх у строк та на умовах,
передбачених договором.

Взяті на себе зобов'язання за договором
позики ОСОБА_4 належним чином не
виконав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України
встановлено обов'язок позичальника
повернути позику (грошові кошти) у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Вирішуючи спір, апеляційний суд
обґрунтовано виходив із того, що
оскільки предметом договору позики,
укладеного між сторонами, були грошові
кошти в іноземній валюті, то положення
ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо стягнення з
боржника, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, інфляційних
втрат може бути застосоване лише у разі
прострочення грошового зобов'язання в
гривні.

Задовольняючи позов частково,
апеляційний суд виходив із того, що
зобов'язання за договором позики
ОСОБА_4 не виконав та стягнув з
позичальника на користь позикодавця
суму боргу за курсом, встановленим на
час укладення оскаржуваного договору.

Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», у разі пред'явлення
позову про стягнення грошової суми в
іноземній валюті суду слід у
мотивувальній частині рішення навести
розрахунки з переведенням іноземної
валюти в українську за курсом,
встановленим Національним банком
України на день ухвалення рішення.

Поза увагою апеляційного суду
залишився пункт 7 договору позики від 8
травня 2008 року, відповідно до якого,
якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний
відповідно до ст. 625 ЦК України сплатити
на вимогу позикодавця суму боргу, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

За змістом ст. ст. 303, 316 ЦПК України
апеляційний суд зобов'язаний надати
відповіді на всі доводи апеляційної
скарги. Недотримання вказаних вимог є
порушенням ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
щодо справедливого судового розгляду в
частині мотивування судового рішення
судом, який має право на дослідження
нових доказів і переоцінку доказів.

У порушення ст. ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК
України, апеляційний суд на зазначене
уваги не звернув, не навів розрахунки з
переведенням іноземної валюти в
українську за курсом, встановленим
Національним банком України на день
ухвалення рішення, належним чином не
дослідив умови договору позики та не
мотивував свого висновку про відмову у
стягненні з відповідача на користь
позивача три проценти річних від
простроченої суми.

Із урахуванням наведеного, рішення
апеляційного суду не може залишатись в
силі та з підстав, передбачених п. 3 ч. 1
ст. 338 ЦПК України, підлягає скасуванню
з направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справах,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 29 жовтня 2013 року скасувати
та направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова

В.О. Савченко