У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука М.І.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Нагорняка В.А.,

Мостової Г.І.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» про захист прав
споживачів, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 01 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 19 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») про захист прав
споживачів.

Позивачка посилалась на те, що 28
березня 2008 року вона уклала з
відповідачем договір про іпотечний
кредит, згідно з умовами якого вона
отримала грошові кошти у сумі 126 250 грн
зі сплатою 15 % річних строком до 28
березня 2016 року з цільовим
призначенням - на поліпшення якості
окремої квартири АДРЕСА_1.

04 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено додаткову
угоду до договору про іпотечний кредит
від 28 березня 2008 року, відповідно
до умов якої відповідач зобов'язався
надати позивачці кошти у розмірі 26 744,94
дол. США на придбання нерухомості.
Незважаючи на умови додаткової угоди
про надання позивачці кредитних
коштів, відповідач здійснив продаж
іноземної валюти у сумі 26 744,94 дол. США,
на підставі заяви від 04 серпня
2008 року № 49 на продаж іноземної валюти,
яку ОСОБА_3 не підписувала, а отримані
від продажу іноземної валюти кошти у
гривні направив на погашення залишку
кредиту у гривневому еквіваленті.

Позивачка просила визнати поважними
причини пропуску строків позовної
давності та поновити строк для
звернення до суду із позовом; визнати
недійсною додаткову угоду від 04 серпня
2008 року до договору про іпотечний
кредит від 28 березня 2008 року,
укладену між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанк», зобов'язати ПАТ КБ
«ПриватБанк» скасувати нарахування
кредитної заборгованості, відсотків,
комісій, штрафів, пені та інших
нарахувань, відповідно до умов
договору про іпотечний кредит.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона від 01 листопада 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Херсонської області
від 19 грудня 2013 року, позов задоволено.
Визнано недійсною додаткову угоду від
04 серпня 2008 року до договору про
іпотечний кредит від 28 березня 2008 року
№ НЕНLGI000004846, укладену між ОСОБА_3 та
ПАТ КБ «ПриватБанк».

Скасовано нарахування кредитної
заборгованості, відсотків, комісій,
штрафів, пені та інших нарахувань,
виконаних ПАТ КБ «ПриватБанк»,
відповідно до умов додаткової угоди
від 04 серпня 2008 року до договору про
іпотечний кредит від 28 березня 2008 року
№ НЕНLGI000004846, укладеної між ОСОБА_3
та ПАБ КБ «ПриватБанк».

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ПАБ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду, направити справу на
новий судовий розгляд.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення не відповідають
вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 28 березня 2008
року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» був укладений договір про
іпотечний кредит №
НЕНLGI000004846, згідно з умовами якого
позивачка отримала кредитні кошти в
сумі 126 250 грн зі сплатою 15 % річних
терміном до 28 березня 2016 року з
цільовим призначенням - на поліпшення
якості окремої квартири, розташованої
за адресою: АДРЕСА_1 (п. п. 1.1, 1.3 договору
про іпотечний кредит).

04 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено додаткову
угоду до договору про іпотечний кредит
від 28 березня 2008 року № НЕНLGI000004846,
відповідно до п. 8.1 якої відповідач
зобов'язався надати позивачці на
рахунок НОМЕР_1 кредитні кошти в сумі
26 744,94 дол. США на придбання
нерухомості зі сплатою 1,17 % на місяць за
користування кредитними коштами та 3 %
річних за резервування ресурсів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
посилалась на те, що на підставі
укладеної додаткової угоди від 04
серпня 2008 року (в якій прямо і
недвозначно зазначено зобов'язання
банку надати їй на рахунок НОМЕР_1
кредитні кошти у сумі 26 744,94 дол. США на
придбання нерухомості), банк
самостійно, без її згоди, підробивши
від її імені первинний платіжний
документ - заяву від 04 серпня 2008 року №
49 на продаж іноземної валюти, здійснив
продаж іноземної валюти у сумі 26 744,94
дол. США, а отриманий від продажу валюти
еквівалент у гривні направив на
погашення залишку строкового кредиту у
гривні, отриманого нею за договором про
іпотечний кредит від 28 березня 2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що згідно з висновком експерта
судово-почеркознавчої експертизи від 14
серпня 2013 року № 813 підпис від імені
ОСОБА_3 в графі «Підпис клієнта. П.І.Б.»
заяви № 49 про продаж іноземної валюти
від 04 серпня 2008 року виконаний не
ОСОБА_3, а іншою особою. Крім того, у
заяві не йдеться про надання банку
повноважень, які він вчинив, оскільки у
заяві про перерахування коштів
зазначено зовсім інший рахунок, ніж
той, який зазначений у додатковій
угоді, що вказує на умисне порушення
банком умов договору між сторонами та
настання наслідків, передбачених ст. 230
ЦК України. Зазначені дії банку
вказують на те, що при підписанні угоди
банк мав на меті змінити валюту кредиту
та збільшити відсоткову ставку, та не
мав наміру надавати кредитні кошти
позичальнику, але при цьому не
повідомив позичальника про свої дійсні
наміри. Відповідач ввів ОСОБА_3 в оману
щодо природи правочину, а саме,
додаткової угоди від 04 серпня 2008 року,
шляхом використання двозначних
положень договору про видачу кредиту
на придбання нерухомості та спонукав
її до укладання правочину - додаткової
угоди до договору про іпотечний кредит
від 28 березня 2008 року.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Згідно із ст. 230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК
України), такий правочин визнається
судом недійсним.

Договір є укладеним з моменту
передання грошей (ч. 2 ст. 1046 ЦК України)
і є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним (ст. 204
ЦК України).

Обставиною, яка має істотне значення у
цьому випадку, вважається помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 24
липня 2008 року ОСОБА_3 звернулась до ПАТ
КБ «ПриватБанк» із письмовою заявою
про конвертацію кредитного договору
від 28 березня 2008 року № HEHLGІ із
гривні в долари США шляхом укладення
додаткової угоди.

04 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено додаткову
угоду до договору про іпотечний кредит
від 28 березня 2008 року № НЕНLGI000004846.

Згідно з п. 1.1 додаткової угоди банк
зобов'язується надати позичальникові
кредитні кошти шляхом видачі готівки
через касу чи/або шляхом перерахування
на рахунок, зазначений в п. 8.1 цього
договору.

Відповідно до п. 1.2 додаткової угоди
позичальник доручає банку провадити
погашення заборгованості за даним
кредитним договором в передбачені
даним договором строки за рахунок
коштів, розмішених на рахунку
позичальника, номер якого зазначений п.
8.2 договору. Зазначене доручення
позичальника не підлягає виконанню
банком у випадку пред'явлення
позичальником документа, що
підтверджує сплату заборгованості
іншим способом.

Згідно з п. 8.1 додаткової угоди банк
зобов'язується надані позичальникові
кредиті кошти шляхом перерахування на
рахунок НОМЕР_1 на строк з 04 серпня 2008
року по 28 березня 2016 року включно у
вигляді строкового кредиту у сумі 26 744,94
дол. США, зі сплатою за користування
кредитом у розмірі 1,17 % на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом.

Станом на 04 серпня 2008 року
заборгованість за договором про
іпотечний кредит від 28 березня 2008 року
№ HEHLGІ становить 124 096 грн 65
коп., що еквівалентно 26 744,94 дол. США.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Вирішуючи спір, суди попередніх
інстанцій належним чином не
перевірили, чи виконувала позивачка
грошові зобов'язання за додатковою
угодою та не надали вказаним
обставинам належної оцінки.

Відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Суди попередніх інстанції виходити з
того, що ОСОБА_3 кредитні кошти за
додатковою угодою від 04 серпня 2008 року
не отримувала.

З огляду на це, вказаний договір
відповідно до положень
ст. ст. 1051, 1046 ЦК України є неукладеним.

Договір який є неукладеним не може
визнаватись недійсним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, судами в повному
обсязі не встановлені, судові рішення
не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Комсомольського районного
суду м. Херсона від 01 листопада 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 19 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.І. Наумчук

Судді: Т.Л.
Ізмайлова

Г.І. Мостова

В.А. Нагорняк

Д.О. Остапчук