Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1497/14
Головуючий у 1 інстанції: Мєркулова
Суддя-доповідач: Бабак А.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 13
лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа: фізична особа-підприємець
ОСОБА_5 про визнання правочину
недійсним та повернення безпідставно
набутих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_3, третя особа:
фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про
визнання правочину недійсним та
повернення безпідставно набутих
грошових коштів.

В обґрунтування позову зазначала, що
маючи намір придбати житло у
Заводському районі в м. Запоріжжі, у
червні 2013 року звернулась до агенції
нерухомості «Вікторія» з проханням
знайти для неї житло.

25 червня 2013 року в приміщенні офісу
«Вікторія» вона уклала попередній
договір з відповідачем ОСОБА_3 з
приводу договору купівлі-продажу 29/100
частин квартири за адресою: АДРЕСА_1,
яка належить ОСОБА_3 на праві власності.

Даний договір вони уклали у простій
письмовій формі: вона і ОСОБА_3
поставили свої підписи на договорі і на
виконання цього договору вона передала
ОСОБА_3 в рахунок купівлі квартири 24 450
грн.

Основний договір згідно п.1.1
попереднього договору вони повинні
були укласти до 25.11.2013 року у нотаріуса,
однак, в серпні 2013 року відповідач
виявила бажання розірвати договір, бо
не захотіла чекати гроші і обіцяла
повернути аванс в сумі 24 450 грн.

27.08.2013 року в приміщенні офісу
«Вікторія» вона і ОСОБА_3 підписали, що
договір розірваний по домовленості
сторін, і що протягом трьох днів їй
будуть повернуті гроші в сумі 24 450 грн.,
але гроші їй не були повернуті.

Вона неодноразово зверталась до
ОСОБА_3, але остання не відповідала на
телефонні дзвінки і уникала зустрічей.

Посилаючись на вказані обставини,
просила суд визнати попередній договір
від 25.06.2013 року недійсним внаслідок
його нікчемності та стягнути з
відповідача ОСОБА_3 на її користь 24 450
грн. та судові витрати.

Рішенням Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 13 лютого 2014 року
позов задоволено. Визнано попередній
договір від 25.06.2013 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3,недійсним внаслідок
його нікчемності. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 24 450 гривен, а також
витрати за сплату судового збору в
розмірі 244,50 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
висновки суду не відповідають
обставинам справи і наданим доказам,
рішення ухвалено з порушенням судом
норм матеріального та процесуального
права, оскільки судом не вірно
застосовані норми ст. 215 ЦК України та
визнано недійсним договір, який за
законом є нікчемний, Крім того, суд
стягнув з неї суму, яку вона не
отримувала в момент укладення
попереднього договору, будь-яких
доказів отримання нею вказаної суми
позивачем не надано. Просила рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову ОСОБА_4

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не
відповідає.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що попередній
договір від 25 червня 2013 року
купівлі-продажу квартири, на підставі
якого позивач звернулася до суду про
стягнення суми нотаріально не
посвідчений, тому є нікчемний. З цих
підстав визнав його недійним.

Судова колегія з таким висновком суду
погодитися не може виходячи з
наступного.

Відповідно ч.1 ст. 635 ЦК України,
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Законом може бути встановлено
обмеження щодо строку (терміну), в який
має бути укладений основний договір на
підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не
встановлені попереднім договором,
погоджуються у порядку, встановленому
сторонами у попередньому договорі,
якщо такий порядок не встановлений
актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору, а якщо форма основного
договору не встановлена, - у письмовій
формі.

Судом першої інстанції встановлено, що
25 червня 2013 року між сторонами
укладений попередній договір
купівлі-продажу 29/100 частин квартири за
адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3
на праві власності (а.с. 7-8). За вказаним
договором сторони зобов'язалися в
строк до 25 листопада 2013 року укласти
договір дарування нерухомого майна та
нотаріально посвідчити - п.1.1. Договору.

В силу ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

В порушення вимог вказаної статті
попередній договір укладений в
Агентстві нерухомості «Вікторія» та
нотаріально не посвідчений.

Статтею 203 ЦК України встановлені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
зокрема зазначено, що правочин має
вчинятися у формі встановленій
законом.

Незважаючи на те, що попередній
договір-купівлі-продажу від 25.06.2013 року
укладений у письмовій формі, однак він
нотаріально не посвідчений, а тому є
нікчемним, в силу ч.1 ст. 220 ЦК України.

Відповідно ч.2 ст. 215 ЦК України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Дійшовши обґрунтованої думки щодо
нікчемності попереднього договору
купівлі-продажу від 25.05.2013 року що
встановлена законом, суд першої
інстанції залишив поза увагою норми
вказаної статті та роз'яснення
Верховного Суду України, що містяться в
п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», яким передбачено, що
нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом,
помилково задовольнив позовні вимоги
ОСОБА_4 та визнав попередній договір
недійсним внаслідок його нікчемності.

Не погоджується судова колегія і з
висновком суду щодо стягнення
безпідставно набутих коштів за
вказаним попереднім договором.

За загальним правилом, встановленим ст.
216 ЦК України, наслідком укладення
правочину, що не відповідає вимогам
закону і визнається недійсним, є
двостороння реституція.

Двостороння реституція полягає у тому,
що кожна сторона недійсного правочину
має повернути іншій стороні все, що
вона одержала на виконання такого
правочину. Правові наслідки
недійсності нікчемного правочину,
встановлені законом, не можуть
змінюватися за домовленістю сторін.
Проте, суд з власної ініціативи,
керуючись власним переконанням і
матеріалами справи, має право
визначати, які саме наслідки
недійсності нікчемного правочину
будуть застосовуватися у кожному
окремому випадку. При цьому пропозиції
або бажання сторін не мають правового
значення.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 в
цій частині її позовних вимог та
стягуючи на її користь з ОСОБА_3 24450,00
грн., суд першої інстанції виходив з
того, що в тексті попереднього договору
купівлі-продажу квартири від 25.06.2013
року зазначено, що на його виконання
ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_4 грошові
кошти в сумі 24450,00 грн., що еквівалентно
3000 доларів США. На підтвердження
отримання грошей ОСОБА_3, судом
допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
які підтвердили передачу грошових
коштів ОСОБА_3

Однак, в п.3.1 вказаного договору
зазначено, що ОСОБА_4 передала ОСОБА_3
24450,00 грн., що еквівалентно 3000 доларів
США. (а.с. 7 зв.). На підтвердження
зазначеного будь-якого письмового
доказу - розписки, що є обов'язковим в
силу ч.2 ст. 1047 ЦК України, у разі
відсутності нотаріального посвідчення
договору, позивачем не надано.

Судом залишено поза увагою, що
відповідно абзацу 2 ч.1 ст. 218 ЦК України,
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Крім того, 27 серпня 2013 року сторони
дійшли обоюдної згоди про розірвання
договору та відмову укласти основний
договір купівлі-продажу квартири 25.11.2013
року, про що письмово підтвердили на
своїх екземплярах договорів. Будь-яких
обмовлень щодо строків повернення
грошових коштів, як і виселення із
квартири сторони не зазначали.

Враховуючи, що попередній договір є
нікчемний, який не створює ніяких
правових наслідків, належних та
допустимих доказів щодо передачі
позивачем ОСОБА_4 грошових коштів нею
не надано, а відповідач заперечує факт
отримання грошей, тому висновок суду
щодо передачі грошей ОСОБА_4 та
отримання їх ОСОБА_3 ґрунтується на
припущеннях, що в силу ч.4 ст. 60 ЦПК
України є недопустимим.

За таких обставин, судова колегія
дійшла висновку про відсутність
підстав щодо задоволення позовних
вимог ОСОБА_4 про стягнення грошових
коштів.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 307,309,313,314,316,317 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 13 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення
наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа: фізична особа-підприємець
ОСОБА_5 про визнання правочину
недійсним та повернення безпідставно
набутих грошових коштів відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: