Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів : Демянчук С.В.,
Максимчук З.М.,

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., за участю позивача, представника
позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Рівненського міського суду від
19 березня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору дарування будинку,

В С Т А Н О В
И Л А :

25 жовтня 2012 року ОСОБА_3 звернувся
в Рівненський міський суд з позовом до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, в якому просив визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1 укладений 04.10.2008 року, з
тих підстав, що цей договір був
удаваний та мав фіктивний характер.

Рішенням Рівненського міського
суду від 08 травня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_3 було задоволено у
повному обсязі і це рішення ухвалою
колегії суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області від 09 липня
2013 року було залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року рішення
Рівненського міського суду від 08
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Рівненської області від 09 липня 2013
року було скасовано та передано справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

_______________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/943/2014
Головуючий у 1 інстанції :
Куцоконь Ю.П.

Доповідач : Григоренко М.П.

При новому розгляді справи в
Рівненському міському суді 15 січня 2014
року позивач ОСОБА_3 подав заяву про
зміну підстав позову і просив визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1 укладений 04.10.2008 року,
відповідно до положень частини 1 статті
234 ЦК України, так як цей правочин є
фіктивним, оскільки він не мав наміру
передавати синам у власність житловий
будинок, який являється його єдиним
житлом, так само і останні не мали
наміру приймати його.

Рішенням Рівненського міського суду
від 19 березня 2014 року позов ОСОБА_3
задоволено.

Визнано недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 укладений
04.10.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1762.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3219
грн. судових витрат по справі, що
складаються з судового збору.

В поданій на рішення суду
апеляційній скарзі ОСОБА_2
покликається на його незаконність,
через порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, а також невідповідність
висновків суду дійсним обставинам
справи.

Вказує, що вимоги щодо форми укладення
договору дарування були дотримані.
Після укладення договору дарування
відповідачі отримали ключі від
вказаного будинку. Нотаріально
посвідчений договір дарування
відповідачами було зареєстровано в КП
„Рівненське МБТІ" (витяг про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 20624398 від 20.10.2008 року та витяг
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно № 20624457 від 20.10.2008 року).
Також відповідні зміни було внесено і в
технічний паспорт вказаного будинку.

Відповідна реєстрація та внесення змін
до технічного паспорта не могли бути
здійснені без наявності у відповідачів
правовстановлюючих документів на
спірний будинок, тому позивач здійснив
передачу зазначених документів ОСОБА_4
та ОСОБА_2 Тобто, відповідачі прийняли в
дарунок житловий будинок АДРЕСА_1

Також зазначає, що позивач, укладаючи
оспорюваний договір дарування, так і
його дружина, даючи згоду на його
укладення, свідомо допускали,
передбачали та бажали настання
наслідків, передбачених договором
дарування від 04.10.2008 року.

Крім того вказує, що він неодноразово в
судових засіданнях суду першої
інстанції підтверджував наявність в
нього наміру на прийняття у власність
подарованої йому частини будинку та
надавав суду докази, що дарунок ним
було

прийнято у встановленому законом
порядку.

Вважає, що судом прийнято помилкове
рішення про задоволення позову.

Із цих підстав просить оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у
задоволенні позову.

В поданих запереченнях на апеляційну
скаргу позивач ОСОБА_3 вказує, що
вважає рішення суду першої інстанції
законним та обґрунтованим, а тому
просить залишити його без змін, а
апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи
ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та
просив її задовольнити.

Позивач та його представник просили
апеляційну скаргу відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
визнаючи фіктивним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 укладений
04.10.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1762, суд першої інстанції
виходив із того, що відповідачі
фактично не прийняли дарунок, у
відповідності до положень статті 722 ЦК
України, оскільки позивач до цього часу
продовжує одноособово користуватись
спірним житловим будинком і у нього на
руках знаходяться всі документи на цей
будинок, а у відповідачів відсутні
наміри на реалізацію свого права
власності на цей будинок.

Крім того, суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що здійснення
відповідачами державної реєстрації
договору дарування та свого права
власності на спірний будинок, на
підставі цього договору дарування, не
означає прийняття останніми дарунку,
оскільки право власності на цей
будинок у них могло виникнути лише із
моменту реального отримання цього
будинку в користування разом із
документами.

Проте, на розсуд колегії суддів,
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню, у зв'язку із недоведеністю
обставин, що мають значення для справи,
які суд першої інстанції вважав
встановленими, невідповідністю
висновків суду обставинам справи та
порушенням норм матеріального права, з
ухваленням у справі нового рішення.

Статтею 234 ЦК України встановлено, що
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним. Правові наслідки визнання
фіктивного правочину недійсним
встановлюються законами.

За своєю природою фіктивний правочин
вчиняється його сторонами без наміру
виникнення, зміни або припинення
цивільних прав і обов'язків, тобто "про
людське око", знаючи, що він не буде
виконаний.

Особа, яка звертається з вимогою про
визнання правочину фіктивним, має
довести суду відсутність в учасників
правочину наміру створити юридичні
наслідки на момент вчинення правочину.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
роз'яснено, що в разі, якщо на виконання
правочину було передано майно, такий
правочин не може бути кваліфікований
як фіктивний.

Крім того, для визнання правочину
фіктивним необхідно встановити
наявність умислу всіх сторін
правочину.

Отже, задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 суд першої інстанції на
зазначені положення матеріального
закону уваги не звернув та дійшов
передчасного висновку, що укладений
договір дарування є недійсним через
його фіктивність, при тому, що
відповідач ОСОБА_2, як учасник цього
правочину, весь час заперечував це.

Частиною 4 статті 722 ЦК України
передбачено, що прийняття
обдаровуваним документів, які
посвідчують право власності на річ,
інших документів, які посвідчують
належність дарувальникові предмета
договору, або символів речі (ключів,
макетів тощо) є прийняттям дарунку.

З матеріалів справи вбачається і це не
оспорюється жодною із сторін у справі,
що після укладення договору дарування
відповідачі здійснили державну
реєстрацію даного договору та
зареєстрували за собою право власності
на нерухоме майно відповідно до цього
договору дарування, тому саме це і
свідчить про прийняття останніми в дар
від свого батька по 1/2 частині
житлового будинку АДРЕСА_1 оскільки без
наявності на руках всіх необхідних
правовстановлюючих документів на цей
будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були б не в
змозі здійснити цю реєстрацію, яка до
того ж, могла бути здійснена лише за
наявністю їх особистого волевиявлення
з даного приводу.

Крім того, по справі встановлено і про
це в ході апеляційного розгляду вказав
сам позивач, що після отримання в дар
житлового будинку відповідачі
здійснили приватизацію земельної
ділянки на своє ім'я, на якій
розташований спірний житловий будинок,
яка не могла бути проведена останніми
без наявності у них всіх необхідних
правовстановлюючих документів на цей
житловий будинок.

Саме вчинення вищевказаних юридично
значимих дій відповідачами і свідчить
про прийняття останніми дарунку,
відповідно до договору дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 укладений
04.10.2008

року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Рівненського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі за № 1762 і що цей правочин є
реальним.

Те, що після укладення договору
дарування та оформлення відповідачами
права власності на спірний будинок,
позивач продовжував проживати у цьому
житловому будинку і у нього залишились
всі документи на цей будинок, він
продовжував сплачувати всі платежі за
надані комунальні послуги, а
відповідачі продовжували проживати в
іншому місці, жодним чином не означає,
що договір дарування спірного
житлового будинку мав фіктивний
характер, а вказує лише на наявність
між сторонами у даній справі сталих
відносин, характерних для осіб, які
перебувають між собою у родинних
відносинах.

Не є достатньою підставою для
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
визнання його вимог відповідачем
ОСОБА_4, оскільки інший учасник
правочину, який позивач просить
визнати фіктивним, а саме відповідач
ОСОБА_2, стверджує, що договір дарування
мав реальний характер і був вчинений за
ініціативою його матері, яка також була
співвласником спірного житлового
будинку і питання про визнання
недійсним цього договору виникло лише
після смерті останньої, так як він не є
рідним сином для позивача.

Стаття ст. 204 ЦК України проголошує
презумпцію правомірності правочину,
яка може бути спростована лише з
підстав, встановлених законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України встановлено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У зв'язку із викладеним, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 має бути
відмовлено, за недоведеністю.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від
19 березня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування будинку - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити
рішення апеляційного суду до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Демянчук С.В.

Максимчук З.М.