Справа №477/3691/13-ц 12.05.2014 12.05.2014 12.05.2014
Провадження № 22-ц/784/1465/14
Головуючий у першій інстанції Семенова
Доповідач в апеляційній інстанції
У Х В А Л А

іменем України

12 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

з участю:

представники позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
та ОСОБА_5,

представника відповідача Швеця А.Г.,

третьої особи ОСОБА_7,

її представника - ОСОБА_8,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_3 рішення Жовтневого районного
суду Миколаївської області від 03
квітня 2014 року, ухваленого у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до
Грейгівської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області про визнання права власності
на квартиру та визнання недійсним
витягу про державну реєстрацію прав - ,

у с т а н о в и л а:

29 січня 2014 року ОСОБА_3 пред'явив до
Грейгівської сільської ради
Жовтневого району Миколаївської
області зазначений позов, який
обґрунтовував наступним.

З липня 1988 року і по липень 1998 року він,
на підставі безстрокового трудового
договору, працював на різних посадах у
Грейговському підзвітному
хлібоприймальному пункті Засільського
хлібоприймального підприємства.

Як працівнику підприємства йому в
особисте користування було передано
квартиру АДРЕСА_1, яку він і викупив у
підприємства 20 грудня 1992 року за
договором купівлі-продажу, укладеному
у простій письмовій формі за 2 950
карбованців.

Не дивлячись на це, відповідач без
будь-яких правових підстав передав
названу, вже належну йому квартиру, у
користування сім'ї ОСОБА_9, а після
смерті того, розпорядженням сільського
голови № 3/185від 12 листопада 2013 року,
вона взагалі була вилучена з його
власності і передана у власність
дружини померлого ОСОБА_7 та їх дітей.

На підставі цього розпорядження,
ОСОБА_7 та члени її сім'ї отримали
свідоцтво про право спільної часткової
власності на спірну квартиру і провели
державну реєстрацію цього права.

За його скаргою та приписом прокурора
Жовтневого району, рішеннями
Грейгівської сільської ради № 1 від 25
червня 2013 року та № 2 від 04 липня 2013 року
незаконні розпорядження сільської
голови були скасовані, проте і до цього
часу він не може користуватися
належним йому житлом, оскільки ОСОБА_7
не визнає за ним права на квартиру і
всіляко перешкоджає його реалізації,
обґрунтовуючи це записом про власника
спірного житла в реєстрі прав
власності.

Посилаючись на виписані обставини і на
втрату договору про купівлю квартири,
просив визнати за ним право власності
на квартиру і визнати недійсним витяг
про державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_7

Рішенням Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 03 квітня 2014
року ОСОБА_3 у позові відмовлено за його
недоведеністю.

ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати й
ухвалити нове рішення - про задоволення
його вимог у повному обсязі.

Скаргу обгрунтовував
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи та
неправильним застосуванням судом норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити
і залишити оскаржене рішення суду 1
інстанції без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як
викладено в оскаржуваному судовому
рішенні, суд 1 інстанції виходив з того,
що у визначений позивачем спосіб його
право на житло не може бути захищено,
тим більше, за відсутності доказів
обставин, на яких він наполягає в
обґрунтування своїх вимог. За такого,
як на думку суду, у позові слід
відмовити.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом 1 інстанції, його
висновки щодо них та результату
вирішення справи, вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, відповідно до статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК
України, завданнями цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений та своєчасний розгляд і
вирішення, в порядку позовного,
наказного та окремого провадження,
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави, що виникають із
цивільних, житлових, земельних,
сімейних. трудових відносин, а також
справ, розгляд яких, в порядку
цивільного судочинства, прямо
передбачено законом..

Кожна особа, а у встановлених законом
випадках, органи та особи, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб, або державні чи
суспільні інтереси, мають право в
порядку, встановленому Цивільним
процесуальним кодексом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів; або прав, свобод та
інтересів інших осіб, інтереси яких
вони захищають, державних чи
суспільних інтересів.

Відмова від права на звернення до суду
за захистом є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків, прямо
встановлених ЦПК України.

При цьому, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК України, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

При цьому слід мати на увазі, що справа,
яка вирішується по суті, закінчується
ухваленням рішення суду.

В силу ст. ст. 10, 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі"
рішення суду у цивільні справі, як
найважливіший акт правосуддя,
покликаний забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини і наповнити
реальністю принцип верховенства права,
повинен ухвалюватися за неухильного
додержання вимог чинного
процесуального законодавства про його
законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до
уваги, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності
судового розгляду цивільних справ
(стаття 159 ЦПК), рішення може бути
обґрунтоване лише доказами, одержаними
у визначеному законом порядку та
дослідженими в тому судовому
засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог
статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, а також особи, які не
брали участі у справі, якщо суд вирішив
питання про їх права та обов'язки, мають
право оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення суд апеляційної
інстанції виходить з повноважень суду
апеляційної інстанції, визначених
статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм
підстав щодо перегляду судових рішень
в апеляційному порядку, передбачених
статтями 308-311 ЦПК України, і повинен
з'ясувати: чи враховані судом першої
інстанції при ухваленні рішення всі
факти, що входять до предмета
доказування; чи підтверджені обставини
(факти), якими мотивовано рішення,
належними й допустимими доказами та чи
доведені вони; чи відповідають
висновки суду встановленим фактам; чи
дотримано та чи правильно застосовані
норми матеріального й процесуального
права.

Як результат розгляду, апеляційний суд
визначає підстави перегляду судового
рішення, і відповідно до наданих йому
повноважень формулює резолютивну
частину своєї ухвали чи рішення.

З врахуванням викладеного,
колегія суддів вважає, що оскаржене
рішення районного суду у повній мірі
відповідає виписаному вище.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_3,
він стверджував, що за житловим наймом
займав спірну квартиру, а потім, за
договором купівлі-продажу, укладеному
у простій письмовій формі, 20 грудня 1992
року викупив її у Засільського
хлібоприймального підприємства, яке
було титульним володільцем названого
житла.

За таких тверджень, належним засобом
захисту права особи на об'єкт
нерухомості слід вважати, засіб,
передбачений нормами ЦК України, що
діяли на час виникнення спірних
відносин.

Так, за статтями 47, 153, 227 й главою 20 ЦК
України ( в редакції 1963 року) договір
вважається укладеним, коли між
сторонами в потрібній у належних
випадках формі досягнуто згоди по всіх
істотних умовах.

Істотними для договорів
купівлі-продажу є умови, що стосуються
їх предмету та ціни.

Крім того, договір купівлі-продажу
жилого будинку повинен бути
нотаріально посвідчений, якщо хоча б
однією з сторін є громадянин.

Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
названого Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Договір купівлі-продажу жилого
будинку підлягає реєстрації у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів.

Таким чином, належним способом захисту
права особи, на придбане до набрання
чинності діючого ЦК України за
договором купівлі-продажу житло, є
пред'явлення позову про визнання
договору купівлі-продажу дійсним, а не
позову про визнання права власності.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач просив захистити своє право на
спірне житло саме за названим останнім
способом захисту, що є помилкою і вже з
названої підстави позов не міг бути
задоволений.

Оскільки цього ж, з таких же підстав
дійшов і місцевий суд, то підстав для
скасування оскарженого рішення немає.

Крім того, виписаний правовий
наслідок заявленого позову повністю
відповідає сумісній постанові Ради
міністрів Української РСР і
Української республіканської ради
професійних спілок від 19 травня 1989 р. N
142 Про затвердження Положення про
продаж громадянам в власність квартир
у будинках державного і громадського
житлового фонду, їх утримання і ремонт.

Відповідно п. 1 названого
положення виконавчі комітети місцевих
Рад народних депутатів, підприємства,
об'єднання і організації мають право
продавати громадянам у власність
незаселені квартири в будинках, що
підлягають реконструкції або
капітальному ремонту.

Відповідно до Закону УРСР "Про
власність" наймач жилого приміщення в
будинку державного і громадського
житлового фонду та члени його сім'ї
вправі викупити у власника відповідну
квартиру.

У матеріалах справи відсутні
докази обох підстав, за наявності яких
спірна квартира могла бути продана
позивачу.

За такого, і за наведеної підстави
позов не міг бути задоволений, що вірно
констатував і суд 1 інстанції.

Що ж до вимоги про визнання недійсним
витягу про державну реєстрацію права,
то в цивільно-процесуальному розумінні
вона не є позовною вимогою, а тому не
могла вирішуватися в порядку
цивільного судочинства. Витяг є
результатом технічної роботи
реєстраційного органу і сам по собі не
є правовстановлюючим документом, який
створює чи припинає право особи, на ім'я
якої він виданий. Оскарженню підлягає
документ, на підставі якого внесено
відповідний запис про право, або дії
реєстраційного органу, який допустився
порушення закону при внесені запису чи
видачі витягу, а не як не сам витяг.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки більша
частина з них не має підтвердження, а ті
ж, що мають місце, носять формальний
характер і не вплинули на результат
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів ,-

У Х В А Л И Л
А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
Миколаївської області від 03 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
дня її проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді: