справа № 208/2732/13-ц
№ провадження 2/208/225/14
РІШЕННЯ

Іменем
України

12 травня 2014 р.
м. Дніпродзержинськ

Заводський районний суд м.
Дніпродзержинська Дніпропетровської
області у складі: головуючого, судді
Ізотова В.М., при секретарі Кушта И.О., за
участю представника позивача
Криворучко С.М. та представника
відповідача ОСОБА_2, розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовом Товариства
з обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 «про
стягнення заборгованості та звернення
стягнення на предмет застави» та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» та
ОСОБА_4 "про визнання договору поруки
недійсним" ,

в с т а н о в и в

Позивач за первісним позовом
зазначив, що 21.04.2008 року між Відкритим
акціонерним товариством "Сведбанк",
правонаступником якого стало Публічне
акціонерне товариство «Сведбанк», та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір, за умовами якого
банк надав а ОСОБА_3 отримав кредит на
придбання нового автомобіля в сумі 37600
доларів США зі сплатою 12,5% річних за
весь термін фактичного користування
кредитом з кінцевим терміном
повернення до 20.04.2015 року.

В забезпечення виконання
кредитних зобов'язань, між ВАТ
"Сведбанк" та ОСОБА_3 21.04.2008 року був
укладений договір застави, за яким
відповідач ОСОБА_3 передав у заставу
придбаний за кредитні кошти
автомобіль.

02.02.2012 року ПАТ «Сведбанк» уклало
з ТОВ «Вердикт Фінанс» договори
факторингу та відступлення прав за
договором застави, згідно з якими ПАТ
«Сведбанк» відступило ТОВ «Вердикт
Фінанс» свої права вимоги по кредитним
договорам від боржників та за
договорами застави рухомого майна,
включаючи і договори укладені з ОСОБА_3

01.06.2012 року ТОВ «Вердикт Фінанс»
уклав з ОСОБА_4 договір поруки, згідно з
яким обсяг відповідальності
поручителя перед кредитором за
невиконання ОСОБА_3 кредитного
договору від 21.04.2008 року, становить 2000
грн.

Посилаючись на те, що, у зв'язку з
неналежним виконанням відповідачами
своїх зобов'язань за кредитним
договором станом на 15.02.2013 року
утворилася заборгованість в сумі 32467,41
доларів США, що за курсом НБУ станом на
15.02.2013 року є еквівалентом - 259512,00
гривень, позивач просить стягнути з
відповідачів заборгованість за
кредитним зобов'язанням та в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором звернути стягнення на
предмет застави шляхом продажу
заставленого автомобіля з укладенням
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
наданням ТОВ «Вердикт Фінанс» всіх
необхідних повноважень для здійснення
продажу предмета застави.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до
суду з зустрічним позовом в якому
зазначив, що 01.06.20012 року між ТОВ
"Вердикт Фінанс" та ОСОБА_4 було
укладено договір поруки, в якому ТОВ
"Вердикт Фінанс" та ОСОБА_4, не
попередивши його (ОСОБА_3) про складання
цього договору, обумовили права та
обов'язки які стосуються його (ОСОБА_3)
чим порушили його права. Оскільки цей
договір вчинений без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином і є фіктивним, ОСОБА_3
просить визнати цей договір недійсним.

Представник позивача ТОВ "Вердикт
Фінанс" в судовому засіданні первісний
позов підтримав, посилаючись на
обставини зазначені в позовній заяві. У
задоволенні зустрічного позову просив
відмовити оскільки оспорюваний
договір поруки не створює обов'язків
для ОСОБА_3 який не є стороною даного
договору і жодним чином не порушує його
цивільні права або інтереси і, крім
того, при укладанні договору поруки,
закон не вимагає будь-якого погодження
з боржником бо його обов'язкового
повідомлення про укладання такого
договору.

Представник відповідача ОСОБА_3
первісний позов не визнав та суду
пояснив, що, дійсно 21.04.2008 року між ВАТ
"Сведбанк" та ОСОБА_3 був укладений
кредитний договір за умовами якого
банк надав а ОСОБА_3 отримав кредит у
сумі 37600,00 доларів США зі сплатою 12%
річних за весь термін фактичного
користування кредитом з кінцевим
терміном повернення до 20.04.2015 року.
ОСОБА_3 частково сплачував кредит і
передбачені відсотки за час
користування грошима але яка існує на
цей час заборгованість по цьому
договору йому не відомо. Кредитний
договір діє до 20.04.2015 року і у ОСОБА_3 ще
є час з'ясувати існування дійсної
заборгованості і, якщо така має місце,
своєчасно її погасити. Крім того, ні ПАТ
«Сведбанк» ні позивач ТОВ «Вердикт
Фінанс» не повідомили його належним
чином про укладення договору
факторингу чим порушили його права.
Укладений 01.06.2012 року між ТОВ «Вердикт
Фінанс» та ОСОБА_4 договір поруки є
фіктивним оскільки був укладений без
його (ОСОБА_3) повідомлення а сторони
цього договору не мали наміру створити
юридичні наслідки. З зазначених
підстав, представник відповідача
ОСОБА_3 просив суд в задоволені
первісного позову відмовити а
зустрічний позов - задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судові
засідання не з'явився, хоча про час та
місце проведення судових засідань був
повідомлений належним чином, причини
неявки суду не повідомив, що, за
погодженням з представниками інших
учасників процесу, дозволило суду
провести розгляд справи за його
(ОСОБА_4) відсутності.

Вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлено наступні факти та
відповідні до них правовідносини.

З матеріалів справи вбачається,
що 21.04.2008 року між Відкритим
акціонерним товариством "Сведбанк",
правонаступником якого стало Публічне
акціонерне товариство «Сведбанк», та
відповідачем ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір № 0301/0408/64-055, за
умовами якого банк надав а ОСОБА_3
отримав кредит на придбання нового
автомобіля в сумі 37600 доларів США зі
сплатою 12,5% річних за весь термін
фактичного користування кредитом з
кінцевим терміном повернення до 20.04.2015
року.

В забезпечення виконання
кредитних зобов'язань, між ВАТ
"Сведбанк" та ОСОБА_3 21.04.2008 року був
укладений договір застави, за яким
відповідач ОСОБА_3 передав у заставу
придбаний за кредитні кошти належний
йому на праві власності автомобіль Subaru,
модель: FORESTER ТУРБО 2.5; 2007 року випуску,
кузов № НОМЕР_1, державний
реєстраційний № НОМЕР_2.

Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Відповідно до п.5.1.1
вищезазначеного кредитного договору,
позичальник - відповідач ОСОБА_3,
отримавши кредитні кошти, зобов'язався,
згідно графіку (а.с.14-15), щомісяця
погашати заборгованість за кредитним
договором.

Разом з тим, ОСОБА_3, згідно з
наданим позивачем розрахунком, у 2011
році виплати по кредиту та відсоткам
припинив у зв'язку з чим утворилась
заборгованість яка станом на 15.02.2013
року складає 32467,41 доларів США, що за
курсом НБУ станом на 15.02.2013 року є
еквівалентом - 259512,00 гривень.

Згідно ст. 610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України,
якщо договором встановлено обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів.

Зазначені вимоги закону
спростовують твердження представника
відповідача щодо передчасного
звернення позивача до суду з
зазначеним позовом оскільки кредитний
договір діє до 20.04.2015 року.

В силу ст. 19 Закону України «Про
заставу», за рахунок заставленого
майна заставодержатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі, що визначається на момент
фактичного задоволення, включаючи
відсотки, відшкодування збитків,
завданих прострочкою виконання (а у
випадках, передбачених законом чи
договором - неустойку), необхідні
витрати на утримання заставленого
майна, а також витрат на здійснення
забезпеченої заставою вимоги, якщо
інше не передбачено договором застави.

Відповідно до ст. 20 Закону України
«Про заставу», заставодержатель
набуває право звернення стягнення на
предмет застави в разі, якщо в момент
настання терміну виконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
воно не буде виконано, якщо інше не
передбачено законом чи договором.
Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду
або третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачене законом або
договором застави.

Відповідно до положень ст.ст. 589, 590
ЦК України, у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави, що здійснюється за рішенням
суду, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», обтяжувач, який
ініціює звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
зобов'язаний до початку процедури
звернення стягнення зареєструвати в
Державному реєстрі відомості про
звернення стягнення на предмет
обтяження.

Обтяження автомобіля, яке згідно
договору застави зареєстроване в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна, підтверджується Витягом про
реєстрацію в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна № 39919103 від
14.02.2013 року (а.с.49).

Виходячи з викладеного, надавши
належної оцінки представленим у справі
доказам у їх сукупності, приймаючи до
уваги, що ТОВ "Вердикт Фінанс" є
належним позивачем за даним позовом,
має право відповідної вимоги до
відповідача ОСОБА_3 та поручителя,
враховуючи, що позивач зареєстрував в
Державному реєстрі відомості про
звернення стягнення на предмет
обтяження, суд дійшов висновку про
необхідність задоволення первісного
позову щодо солідарного стягнення з
відповідачів на користь ТОВ «Вердикт
Фінанс» 2000.0 грн., звернення стягнення, в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 0301/0408/64-055 від
21.04.2008 року, яка станом на час укладення
договору факторингу та станом на 15.02.2013
року становить 32467,41 доларів США, на
предмет застави - автомобіль Subaru,
модель: FORESTER ТУРБО 2.5; 2007 року випуску,
кузов № НОМЕР_1, державний
реєстраційний № НОМЕР_2, вартість
якого, згідно договору застави
складала 211000,00 гривень, що належить
ОСОБА_3 на праві власності.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України,
кредитор у зобов'язанні може бути
замінений іншою особою внаслідок
передання ним своїх прав іншій особі за
правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК
України, за договором факторингу
(фінансування під відступлення права
грошової вимоги) одна сторона (фактор)
передає або зобов'язується передати
грошові кошти в розпорядження другої
сторони (клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов'язується
відступити фактору своє право грошової
вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно вищезазначених норм
Закону, 02.02.2012 року між ПАТ «Сведбанк»
та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено
договір факторингу № 11 (а.с. 31-42) та
договір «Про відступлення права за
договором застави» (а.с.25-29), згідно з
якими ПАТ «Сведбанк» разом з
відступленням своїх прав вимоги
заборгованостей по кредитним
договорам від боржників, одночасно
відступило ТОВ «Вердикт Фінанс» і
права вимоги за договорами застави
рухомого майна, які визначені цим
договором, включаючи і договори
укладені з відповідачем ОСОБА_3

01.06.2012 року ТОВ «Вердикт Фінанс»
уклав з ОСОБА_4 договір поруки №
0301/0408/64-055-П, згідно з яким, обсяг
відповідальності поручителя перед
кредитором за невиконання ОСОБА_3
кредитного договору від 21.06.2008 року,
становить 2000 грн.

Не погоджуючись з вищезазначеним
договором поруки, ОСОБА_3 у своєму
зустрічному позові зазначив, що цей
правочин є надуманим і фіктивним,
укладений з порушенням норм закону,
згоду на його укладання він (ОСОБА_3) не
давав а тому просив визнати цей договір
поруки недійсним.

Згідно з ст.ст. 546, 547 ЦК України,
виконання зобов'язання може
забезпечуватись порукою. Правочин щодо
забезпечення виконання зобов'язання
вчиняється у письмовій формі.

Згідно з ст. 553 ЦК України,
поручитель поручається перед
кредитором боржника за виконання ним
свого обов'язку. Поручитель відповідає
перед кредитором за порушення
зобов'язання боржником. Порукою може
забезпечуватися виконання
зобов'язання частково або у повному
обсязі.

В силу ст. 554 ЦК України, у разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору
поруки (а.с.44), відповідач ОСОБА_4, як
поручитель, зобов'язується перед
Кредитором відповідати за невиконання
відповідачем ОСОБА_3 обов'язків, які
виникли на підставі кредитного
договору № 0301/0408/64-055 від 21.06.2008 року у
обсязі 2000 грв.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою визнання недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частиною 1-3, 5 ст. 203 ЦК України, а саме:
зміст правочину не може суперечити
вимогам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати внутрішній
волі, а також правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що ним обумовлені.

Нормою ст. 234 ЦК України
встановлено, що фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, обумовлених цим
правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним.

При цьому, згідно ст. 204 ЦК України,
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Розмір зобов'язання поручителя,
згідно ст.ст. 3, 6, 12, 627, 553, 554 ЦК України,
визначається сторонами договору
поруки на власний розсуд, і сторони
такого договору, якими є кредитор та
поручитель, не зобов'язані при цьому
приймати до уваги думку інших суб'єктів
цивільно-правових відносин.

Аналізуючи вищенаведені норми
чинного законодавства в контексті
встановлених в судовому засіданні
фактичних обставин, суд не може
погодитись із наведеними ОСОБА_3 у
зустрічному позові доводами, як
підставами для задоволення
зустрічного позову.

На думку суду, оспорюваний
правочин відповідає вимогам ст. 203 ЦК
України, в матеріалах справи та в
самому договорі відсутні відомості,
які б вказували на фіктивність
вказаного договору а доводи
відповідача ОСОБА_3 щодо відсутності у
сторін спірного договору поруки наміру
створити юридичні наслідки носять
характер особистих припущень.

Отже, доводи ОСОБА_3 про
необхідність задоволення зустрічного
позову через укладання спірного
договору поруки без його згоди, як
боржника за кредитною угодою, та без
його повідомлення не ґрунтується на
законі, оскільки згідно положень Глави
49 ЦК України, договір поруки
укладається між кредитором і
поручителем. При цьому, закон не
вимагає будь-якого погодження з
боржником або навіть його повідомлення
про укладення такого договору та не
порушує права або інтереси ОСОБА_3, який
в загалі не є стороною цього договору.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень, користуючись при цьому
рівними правами, на засадах
змагальності, згідно ст. 10 ЦПК України.

Враховуючи, що відповідачами не надано
доказів на спростування вимог
первісного позову а також за
відсутності законно обґрунтованих
вимог щодо задоволення зустрічного
позову, виходячи з меж заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку, що викладені в
первісній позовній заяві посилання
позивача є обґрунтованими, а позов
таким, що підлягає задоволенню а в
задоволенні зустрічного позову
необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 25 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» у
разі задоволення судом позову про
звернення стягнення на предмет застави
в рішенні суду зазначаються спосіб
реалізації предмета застави із
застосуванням однієї із процедур,
передбачених ст. 26 цього Закону, яка
передбачає і продаж предмета застави
шляхом укладення договору
купівлі-продажу з іншою особою -
покупцем.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Керуючись статтями 11, 16, 509, 525, 526,
527, 530, 549, 553, 554, 589, 590, 1050, 1054 1077 ЦК
України, статтями 15, 19, 20 Закону
України «Про заставу», статтям 24, 25, 26, 28
Закону України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
статтями 10,60,212,214-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в

Позовну заяву Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 «про стягнення
заборгованості та звернення стягнення
на предмет застави», задовольнити
повністю.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_3
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» та
ОСОБА_4 "про визнання договору поруки
недійсним", відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на користь Товариства з
обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» 2000,00 (дві тисячі) гривень -
заборгованість за кредитним
зобов'язанням по договору поруки №
0301/0508/64-055-П від 01 червня 2012 року.

В рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ 0301/0408/64-055 від 21.04.2008 року, яка станом
на 15 лютого 2013 року становить 32467,41
доларів США, що за курсом НБУ на 01.02.2013
року є еквівалентом - 259512,00 гривень,
звернути стягнення на предмет застави:
автомобіль Subaru, модель: FORESTER ТУРБО 2.5; 2007
року випуску, кузов № НОМЕР_1,
державний реєстраційний № НОМЕР_2,
вартість якого, згідно договору
застави складала 211000,00 гривень, що
належить ОСОБА_3 на праві власності,
шляхом продажу вказаного автомобіля
Товариством з обмеженою
відповідальністю «Вердикт Фінанс» з
укладанням від його імені договору
купівлі-продажу будь-яким способом з
іншою особою-покупцем, з наданням
повноважень на отримання дублікату
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу замість
втраченого, зі зняттям вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України по свідоцтву про реєстрацію
транспортного засобу або його
дублікату для його подальшої
реалізації, а також наданням ТОВ
«Вердикт Фінанс» всіх повноважень,
необхідних для здійснення продажу.

Передати у володіння Товариству з
обмеженою відповідальністю «Вердикт
Фінанс» предмет застави: автомобіль
Subaru, модель: FORESTER ТУРБО 2.5; 2007 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, державний
реєстраційний № НОМЕР_2, що належить
ОСОБА_3 на праві власності та
знаходиться у нього або інших осіб, а
також комплект ключів від цього
автомобіля.

Стягнути солідарно з
відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
користь ТОВ «Вердикт Фінанс» судовий
збір у сумі 2130,00 грв. (дві тисячі сто
тридцять гривень).

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Заводський районний суд
м. Дніпродзержинська шляхом подачі
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня отримання копії повного
тексту рішення.

Суддя
Ізотов В. М.