АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4657/2014
Головуючий у 1 інстанції - Голік Н.О.
Доповідач - Слободянюк С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

20 травня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді - Слободянюк
С.В.,

суддів - Корчевного Г.В.,
Лапчевської О.Ф.,

при секретарі - Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, на заочне рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 12 листопада 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» про визнання недійсним п.
5.2. Кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л
А:

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом до відповідача, у якому
просить визнати недійсними п.5.2, п.5.3
кредитного договору №166/П/29/2007-840 від 22
листопада 2007 року, укладеного між ним
та ВАТ КБ «Надра».

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначав, що на його погляд, пеня та
штраф є різновидами неустойки як
юридичної відповідальності, а не
окремими видами штрафних санкцій.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 12 листопада 2013 року
прийнято відмову від частині позовних
вимог, щодо визнання недійсним п.5.3
кредитного договору ( а.с.38).

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 12 листопада
2013 року відмовлено у задоволені заяви
ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення (
а.с.43-46).

Не погоджуючись із заочними рішенням,
ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2,
подав апеляційну скаргу, в якій з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування оскаржуваного рішення,
ухвалення нового, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.
Витрати по сплаті судового збору
покласти на ПАТ КБ «Надра».

Апелянт посилається на неправильне
застосування норм матеріального права.

ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2
(довіреність від 20 березня 3013 оку
а.с.71), подав клопотання про розгляд
справи без його участі та без участі
ОСОБА_2 Останні належним чином
повідомлялись про час та місце
розгляду справи, про що свідчать
почтові зворотні відправлення від 14,15
квітня 2014 року( а.с.66,68).

В судовому засіданні представник ПАТ
КБ «Надра» - ХмировЕ.О. апеляційну
скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
це підтверджено матеріалами справи, що
22 листопада 2007 р. між ВАТ Комерційний
банк «Надра», правонаступником якого є
ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №166/П/29/2007-840,
предметом якого є надання банком
позичальнику у тимчасове користування
на умовах забезпеченості, повернення,
строковості та платності грошових
коштів у сумі 157 509,00 доларів США, в
порядку і на умовах, визначених
договором за програмою «нове житло»,
на строк з 22 листопада 2007 року до 19
листопада 2032 року з відсотковою
ставкою у розмірі 12,49% на рік (а.с.10-13).

Кредитний договір №166/П/29/2007-840 від 22
листопада 2007 р. вчинений у письмовій
формі та власноручно підписаний
позивачем.

Згідно з п. 3 ст. 203 ЦК України -
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог ЦК
України, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
інші правочини. ст. 638 ЦК України
визначено, що договір є укладеним, якщо
сторони в належній формі досягли згоди
з усіх істотних умов договору.

Відповідно до п.4.2.4 кредитного
договору, банк має право вимагати
дострокового повернення кредиту,
сплати нарахованих відсотків та інших
платежів, передбачених договором,
можливих штрафних санкцій.

Згідно п.5.2 кредитного договору (а.с.12), у
випадку прострочення виконання
зобов'язань позичальника щодо
повернення кредиту, сплати всіх
нарахованих відсотків комісій та
можливих штрафних санкцій у строк,
визначений у п.3.3.3. цього договору,
позичальник сплачує банку пеню в
розмірі подвійної облікової ставки
НБУ, що діяла на час виникнення
заборгованості, від несвоєчасно
сплаченої суми за кожен день
прострочення.

Відповідно до положення ст. 549 ЦК
України, особливості застосування
штрафу полягають у тому, що штраф
обчислюється тільки у відсотках і
тільки від суми порушеного
зобов'язання; він являє собою грошову
суму, яка одноразово виплачується
порушником зобов'язання. Основною
умовою застосування штрафу є те, що
штраф може встановлюватися за будь-яке
порушення зобов'язання.

Пеня ж, у свою чергу, є неустойкою, яка
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожний день
прострочення виконання. Як і штраф,
пеня обчислюється тільки у відсотках і
є триваючою неустойкою, тобто грошовою
сумою, яка нараховується за кожний день
прострочення. Відмінність пені від
штрафу полягає в тому, що пеня може
встановлюватися за несвоєчасне
виконання тільки грошового
зобов'язання.

Отже, виходячи з положень ст. 549 ЦК
України пеня та штраф є формами
неустойки, тобто не є окремими та
самостійними видами юридичної
відповідальності, а тому, у межах
одного виду відповідальності, може
застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
правомірність одночасного стягнення
пені та штрафу.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Згідно з ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України
підставою недійсності правочину є
суперечливість змісту правочину ЦК
України, актам цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України,
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Посилання апелянта на те, що п.5.2.
спірного кредитного договору не
відповідає вимогам ст. 215 ЦК України не
підтверджується матеріалами справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 ознайомлений з умовами
кредитного договору, його
волевиявлення було вільним і
відповідало його внутрішній волі, він
чітко усвідомлював всі умови договору
і вважав їх прийнятними для себе, а
також ознайомлений з іншою інформацією
згідно з вимогами законодавства, вся
надана інформація йому цілком
зрозуміла та не потребує додаткового
тлумачення, про що свідчить його підпис
під договором без будь-яких
застережень та жодних обмежень.

Суд першої інстанції правильно
зазначав, що суду не надано належних та
допустимих доказів щодо
невідповідності положень спірного
кредитного договору діючим нормам
закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому відсутні
підстави для скасування оскаржуваного
рішення. Доводи скарги висновок суду
не спростовують та на його
правильність не впливають.

Керуючись ст..ст.303,307,308,313 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє
в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Заочне рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 12 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: