АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5673/2014
Головуючий у 1-ій інстанції - Остапчук
Т.В. Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

у складі: головуючої судді
Музичко С.Г.

суддів Семенюк
Т.А., Гаращенка Д.Р.
при секретарі Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Печерського
районного суду м.Києва від 03 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про визнання
кредитного договору частково
недійсним

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду
м.Києва від 03.03.2014 року в задоволені
позову ОСОБА_2 про визнання кредитного
договору частково недійсним
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
представник позивачаОСОБА_2 - ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення Печерського
районного суду м. Києва від 03.03.2014 та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі.
Посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Сторони по справі в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, про
причини неявки суд не повідомили, про
дату та час розгляду справи
повідомлені належним чином що
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає розгляду справи за їх
відсутності.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених в суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а оскаржуване рішення - залишенню без
змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що при
підписані кредитного договору,
передбачені чинним законодавством
вимоги для укладення договорів були
дотримані.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду з огляду на таке.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Судом першої інстанції
встановлено, що 25.07.2008 між ОСОБА_2 та ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ 014/4070/82/40037. За цим кредитним договором
відповідачу було надано кредит в
розмірі 20 000дол. США зі сплатою 13,85%
річних строком до 25.07.2018 року.

Відповідачем були виконані умови
договору та передано у повній сумі
кредитні кошти позивачу. ВАТ
«Райффайзен Банк Аваль» також надано
ліцензію, яка дає банку право
здійснювати операції з валютними
цінностями, а саме право укладання
договорів та надання кредиту
позичальнику у доларах США.

Статтею 99 Конституції
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
закон не встановлює обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України,
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до законодавства
гривня має статус універсального
платіжного засобу, який без обмежень
приймається на всій території України,
однак обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання та валютного
контролю, є декрет Кабінету Міністрів
України.

Статтею 1054 ЦК передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статті 47 та 49 Закону України «Про банки
і банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучення коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції незалежно від виду
валюти, яка використовується. Указані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії.

Порядок надання дозволу НБУ на
банківські операції та генеральних
ліцензій установлюється також
положенням про порядок видачі банкам
банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затверджений
постановою правління НБУ від 17 липня 2007
№ 275, у п. 5.3 якого зазначено, що
письмовий дозвіл на здійснення
операцій з валютними цінностями, що
перераховані в цьому положенні, є
генеральною ліцензією на здійснення
валютних операції згідно з декретом
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 декрету Кабінету
Міністрів України операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій НБУ. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі письмового
дозволу (генеральна ліцензія) на
здійснення операцій з валютними
цінностями згідно з п.2 ст.5 цього ж
декрету.

Аналізуючи наведені норми
матеріального права, колегія суддів
дійшла висновку, що банк як фінансова
установа, отримавши в установленому
законом порядку банківську ліцензію
відповідний письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями, який є генеральною
ліцензією на валютні операції, має
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог пп. „в" п. 4 ст. 5 декрету
Кабінету Міністрів України, який
передбачає наявність індивідуальної
ліцензії на надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і умови таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі, то на даний час
законодавством не встановлено межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті. Ця
обставина не дозволяє стверджувати, що
режим індивідуального ліцензування
поширюється на валютні операції,
пов'язані з наданням
резидентами(банками та іншими
фінансовими установами) кредитів в
іноземній валюті іншим резидентам.

Відповідно до п. 1.5 положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, затвердженого постановою
правління НБУ від 14.10.2004 № 483,
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких НБУ видав йому банківську
ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операцій з валютними
цінностями).

Право відповідача на здійснення
операцій з валютними цінностями
підтверджується наявними в матеріалах
справи доказами (а.с.41-45, 119-121).

Таким чином, надання кредитів в
іноземній валюті відповідно до
кредитних договорів при наявності
Банківської ліцензії та Письмового
дозволу НБУ відповідає вимогам
законодавства України.

Підставами визнання договорів
недійсними мають бути ті фактичні
обставини, які існували на час
укладення договору і не можуть бути дії
сторін або події, які відбулись під час
виконання укладеного договору.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Стаття 638 ЦК України передбачає, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 1.1.1. кредитного договору
передбачено, що сторони за взаємною
згодою домовились про валюту кредиту.
(а.с. 2)

Таким чином, підписавши кредитний
договір сторони прийшли згоди стосовно
всіх умов, позивач має всі необхідні
ліцензії для здійснення валютних
операцій відповідно до вимог Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» та Декрету КМУ «Про
систему валютного регулювання та
валютного контролю», а тому з
врахуванням положення ст. 215 ЦК України
підстави для визнання кредитного
договору недійсним відсутні.

Частиною 2 ст. 551 ЦК України
передбачено, якщо предметом неустойки
є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки може бути, встановлений
законом, може бути збільшений у
договорі.

При вирішенні спору, суд дійшов
вірного висновку про відповідність
положенням ст.ст. 549 - 551 ЦК України
встановленого у п. 16.3 вказаного
кредитного договору розміру пені 0,5%
від простроченої до оплати суми за
кожен календарний день прострочення.

Обмеження розміру пені, що підлягає
стягненню, подвійною обліковою ставкою
НБУ, передбачене Законом України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» від
22.11.1996р. стосується суб'єктів
підприємницької діяльності, проте
ОСОБА_2 є фізичною особою, тому
посилання апелянта на зазначений Закон
є необґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні, не спростовують висновків
суду першої інстанції, не впливають на
їх правильність та не можуть бути
прийняті до уваги.

Враховуючи вищевикладене,
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції повно та всебічно
з'ясував обставини, на які сторони
посилались як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні та
наявними в матеріалах справи доказами,
і, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, підстав для його
скасування немає.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України,
колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду
м.Києва від 03 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня її
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді