Ухвала

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів:
Кафідової О.В., Попович О.В.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення боргу та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
про визнання боргової розписки
нікчемним правочином та застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Київської області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначила, що 07
лютого 2012 року позичила ОСОБА_4 3 409 грн,
що підтверджується розпискою із
терміном повернення до 10 травня 2012
року, проте остання борг не повернула, а
тому просила стягнути зазначені кошти
в судовому порядку.

У жовтні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про визнання боргової розписки
нікчемним правочином та застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину, посилаючись на те, що
остання є суб'єктом підприємницької
діяльності, у якої вона з жовтня 2011 року
працювала за трудовим договором
продавцем в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» по
АДРЕСА_1.

У період з 02 по 07 лютого 2012 року у
магазині, в якому вона працювала, було
проведено ревізію, за наслідками якої
було виявлено недостачу близько 21 000
грн, при цьому акта ревізії не складали.
Після цього її було змушено написати
розписку на 1/6 частини від суми
недостачі в сумі 3 409 грн, однак вказані
гроші вона не отримувала.

Рішенням Яготинського районного суду
Київської області від 05
листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено, стягнуто із ОСОБА_4 на її
користь суму позики в розмірі 3 409 грн. У
задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 24 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та у
задоволенні первинного та зустрічного
позовів відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить
скасувати рішення апеляційного суду
Київської області від 24 грудня 2013 року,
рішення суду першої інстанції залишити
в силі, мотивуючи свою вимогу
неправильним застосуванням судом норм
матеріального та порушенням норм
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню з огляду на
наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_4
працювала у суб'єкта підприємницької
діяльності ОСОБА_3 (далі - СПД ОСОБА_3) за
трудовим договором від 01 жовтня 2011 року
продавцем в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» по
АДРЕСА_1.

07 лютого 2012 року ОСОБА_4 написала
розписку, з якої вбачається факт
отримання нею у ОСОБА_3 коштів в сумі 3 409
грн із зобов'язанням повернути до 10
травня 2012 року.

29 лютого 2012 року СПД ОСОБА_3 звільнила
ОСОБА_4 за ст. 38 КЗпП України.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_3, виходив з того,
що в судовому засіданні не встановлено
написання розписки ОСОБА_4 про
отримання коштів у сумі 3 409 грн під
впливом обману насильства або іншої
тяжкої обставини.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що при
укладенні договору позики від 07 лютого
2012 року порушення вимог статті 203 ЦК
України не встановлено.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що розписка
не є свідченням передачі грошей між
сторонами на підставі договору позики,
оскільки договір позики між ними не
укладався, а позичена сума 3 409 грн є
сумнівною за своїм розміром та
виходить із частини суми недостачі.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того роду та такої ж
якості.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника,
яка посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей. Однак
такий доказ повинен містити в собі
визначені законом і сторонами істотні
умови правочину.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК
України позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Отже, встановивши фактичні обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази в сукупності, суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
між сторонами виникли договірні
зобов'язання, відповідачем ОСОБА_4 не
доведено, що кошти в сумі 3 409 грн вона не
отримувала, а розписка про їх отримання
була написана під випливом обману,
насильства або іншої тяжкої обставини.

З огляду на вищевикладене судове
рішення апеляційного суду не може
вважатися законним і обґрунтованим та
відповідно до положень ст. 339
ЦПК України підлягає скасуванню із
залишенням в силі судового рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 24 грудня 2013 року скасувати,
рішення Яготинського районного суду
Київської області від 05
листопада 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:
О.В.
Кафідова

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик