Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької
В.С., Кафідової О.В.,

Ступак О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Чугуївський РВ ГУ МВС
України в Харківській області, про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу недійсним, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Чугуївського
районного суду Харківської області від
03 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Харківської області від 03 квітня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, у якому просив
виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 та
зняти його з реєстраційного обліку за
вказаною адресою. На обґрунтування
зазначених позовних вимог посилався на
те, що за договором купівлі-продажу від
09 вересня 2005 року він
придбав у відповідача спірну указану
квартиру. При підписанні договору
відповідач підтвердив, що гроші за
договором отримав, але зобов'язань щодо
виселення з квартири не виконав. Так
після продажу квартири продавець
звернувся з проханням пожити в
квартирі до того часу, коли він знайде
собі житло, але останній через деякий
час взагалі відмовився виселятися з
квартири, почав зловживати спиртними
напоями, пошкодив вікна, за час
проживання в квартирі комунальні
послуги не сплачував. У зв'язку з тим, що
квартира необхідна для проживання
сім'ї ОСОБА_3, він просив виселити з неї
ОСОБА_4

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_3, у
лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду
з зустрічним позовом про визнання
договору купівлі-продажу
недійсним згідно зі ст. 225 ЦК України з
тих підстав, що при підписанні цього
договору він не усвідомлював значення
своїх дій. Зазначив, що з дитинства
хворів на олігофренію, лікувався в
спеціальному інтернаті. Крім того, при
підписанні договору покупець ОСОБА_3
обіцяв придбати йому маленьку кімнатку
в гуртожитку або в комунальній
квартирі.

Рішенням Чугуївського районного суду
Харківської області від 03
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 03 квітня 2014 року, позов
ОСОБА_3 задоволено, у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника ОСОБА_5, не погоджуючись
із рішеннями судів першої й
апеляційної інстанцій, просить
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, обґрунтовуючи
свою вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів, виходячи за межі доводів
касаційної скарги, дійшла висновку про
те, що касаційна скарга підлягає
задоволенню частково з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зміст ухвали суду апеляційної
інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК
України, в якій, зокрема, зазначаються
узагальнені доводи та заперечення
осіб, які беруть участь у справі;
встановлені судом першої інстанції
обставини; мотиви, з яких апеляційний
суд виходив при постановленні ухвали, і
положення закону, яким він керувався; у
разі відхилення апеляційної скарги
зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення
першої й апеляційної інстанцій у
повному обсязі зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що сторони у цій справі
знають один одного з дитинства, так як
проживали в одному будинку і були
сусідами.

09 вересня 2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
належної останньому на праві власності
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 2 договору продаж
квартири вчинено за 37 500 грн, які ОСОБА_4
отримав повністю до підписання
договору.

Згідно з п. 5 цього договору сторони
домовилися, що квартира буде повністю
звільнена продавцем і він буде знятий з
реєстраційного обліку, а також до 01
жовтня 2005 року він передасть ключі. У
договорі сторони поставили свої
підписи.

Водночас судами встановлено, що після
укладення договору ОСОБА_4
залишився проживати в зазначеній
квартирі, у якій разом з новим
власником ОСОБА_3 та його сім'єю
проживав протягом семи років, до літа
2012 року.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд виходив з того,
що під час розгляду справи ОСОБА_4 не
заперечував того, що до укладення
договору купівлі-продажу квартири він
разом з ОСОБА_3 займалися оформленням
спадщини після смерті батьків та після
отримання ним свідоцтва про право
власності на квартиру безпосередньо за
кошти ОСОБА_3 погашено
заборгованість за комунальні послуги
та квартирну плату, що утворилась за
багато років, а також вирішено питання
про підключення до квартири
водопостачання, освітлення та
опалення. Крім того, не заперечував
того, що в нотаріальній конторі
укладався саме договір
купівлі-продажу, а також, що у договорі
стоїть його підпис. На підставі
указаного суд дійшов висновку про
встановлення факту волевиявлення
позивача за зустрічним позовом саме на
продаж належної йому квартири.

Ураховуючи те, що зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував ст. 225 ЦК
України, тому апеляційним судом у
справі призначено амбулаторну
судово-психіатричну експертизу.

Згідно з висновком акта № 722
амбулаторної судово-психіатричної
експертизи від 10 вересня 2013 року,
складеним відділенням
судово-психіатричної експертизи № 18
Харківської обласної клінічної
психіатричної лікарні № 3, ОСОБА_4
потребує проведення стаціонарної
судово-психіатричної
експертизи.

Апеляційним судом задоволено
клопотання представника позивача за
зустрічним позовом та у справі
призначено стаціонарну
судово-психіатричну експертизу, проте
указана експертиза проведена не була у
зв'язку з тим, що ОСОБА_4 відмовився від
її проведення.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Таким чином, лише за таких умов, коли
фізична особа, яка є дієздатною у
момент вчинення правочину, перебувала
у такому стані, що не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, суд може визнати такий
правочин недійсним.

Йдеться про тимчасовий стан, при якому
особа внаслідок функціональних
розладів психіки, порушення
фізіологічних процесів в організмі або
інших хворобливих явищ не може
розуміти значення своїх дій або
керувати ними, тому правочин, укладений
в такому стані, не відображає
справжньої волі особи щодо
встановлення, припинення тощо
цивільних прав і обов'язків.

Відповідно правове значення для
визнання угоди недійсною має бути
неспроможність через нервове
потрясіння, фізичну травму, глибоке
алкогольне або наркотичне сп'яніння,
тощо, дієздатного громадянина розуміти
значення своїх дій або керувати ними
саме в момент укладення угоди.

Чинне законодавство передбачає, що суд
з урахуванням висновку
судово-психіатричної експертизи та
інших доказів щодо психічного стану
особи може визначити у своєму рішенні
день, з якого така особа визнається
недієздатною.

Отже, підставою для визнання угоди
недійсною за правилами
ст. 225 ЦК України може бути лише
абсолютна неспроможність особи в
момент укладення угоди розуміти
значення своїх дій або керувати ними.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд,
обґрунтовано виходив з недоведеності
указаного зустрічного позову, так як
наведені в ньому доводи щодо
захворювання позивача, яке могло
вплинути на його волевиявлення, не
знайшли свого підтвердження під час
розгляду справи, в якій відсутні
відомості про абсолютну
неспроможність ОСОБА_4 в момент
укладення договору розуміти значення
своїх дій або керувати ними, тому
правильно вважав, що під час укладення
договору купівлі-продажу квартири
ОСОБА_4 був повністю адекватним,
отже, відсутні установлені ст. 225 ЦК
України підстави для визнання
недійсним указаного договору.

Рішення й ухвала судів першої й
апеляційної інстанцій у частині
вирішення зустрічного позову є
законними й обґрунтованими, відсутні
підстави для їх скасування, тому вони у
цій частині підлягають залишенню без
змін на підставі ст. 337 ЦПК України.

Разом з тим, задовольняючи первісний
позов ОСОБА_3 про виселення ОСОБА_4 та
зняття його з реєстраційного обліку за
вказаною адресою, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з наявності
підстав, передбачених зокрема ст. 391 ЦК
України, за якою власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Проте таких висновків суди дійшли при
неповному з'ясуванні всіх обставин
справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

За положеннями ч. 1 ст. 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

За правилами ст. ст. 64, 161 ЖК Української
РСР до членів сім'ї власника житла
належать дружина, їх діти і батьки.
Членами сім'ї може бути визнано й інших
осіб, якщо вони постійно проживають
разом з власником житла і ведуть з ним
спільне господарство.

Однак суд залишив поза увагою та не
з'ясував питання про те, в якості кого
продовжив проживати ОСОБА_4 після
укладення договору купівлі-продажу та
чи не набув ОСОБА_4, проживаючи тривалий
час разом з ОСОБА_3 та його родиною з
їхнього дозволу, статусу члена його
сім'ї та чи наявні в даному випадку
підстави для застосування ст. 405 ЦК
України.

Без з'ясування зазначених обставин не є
безспірними висновки суду про
наявність підстав для виселення ОСОБА_4

Водночас ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів визначено
у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Зокрема, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, у тому числі
шляхом звернення до суду за захистом
свого майнового права, зокрема із
позовом про усунення перешкод у
користуванні власністю.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» від 11
грудня 2003 року, зняття з реєстрації
місця проживання здійснюється
протягом семи днів на підставі заяви
особи, запиту органу реєстрації за
новим місцем проживання особи,
остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як убачається із
вказаної норми, зняття з реєстрації
місця проживання може бути здійснено
на підставі рішення суду виключно
про: позбавлення права власності на
житлове приміщення; позбавлення
права користування житловим
приміщенням; визнання особи безвісно
відсутньою; оголошення фізичної
особи померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний
Закон є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані із
зняттям з реєстрації місця проживання,
положення ст. 7 цього Закону підлягають
застосуванню до всіх правовідносин,
виникнення, зміна чи припинення яких
пов'язані з юридичним фактом зняття з
реєстрації місця проживання.

Тому, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з цим
одну із таких вимог: про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
про позбавлення права користування
житловим приміщенням; про визнання
особи безвісно відсутньою та про
оголошення фізичної особи померлою.

Проте суд, вирішуючи справу в частині
позовних ОСОБА_3 про зняття з
реєстраційного обліку, на вищевказані
норми закону уваги не звернув й
відповідно належним чином не вирішив
питання про те, чи вірно ОСОБА_3 обрано
спосіб захисту порушеного його права
власності на спірну квартиру шляхом
пред'явлення позову про зняття ОСОБА_4
з реєстраційного обліку та з
урахуванням того, що питання про зняття
особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового чи цивільного
законодавства (наприклад, ст. ст. 71, 72,
116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України тощо),
належним чином не визначився із
наявністю правових підстав для
задоволення таких позовних вимог.

Апеляційний суд на порушення вимог ст.
ст. 303, 304, 315 ЦПК України не перевірив у
достатньому обсязі як доводів
апеляційної скарги, так і законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції по суті вирішеного спору.

Оскільки суди першої й апеляційної
інстанцій на порушення вимог
ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не
дотрималися норм процесуального права,
що призвело до неможливості встановити
фактичні обставини, які мають значення
для правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково, а ухвалені у справі рішення
та ухвала судів першої й апеляційної
інстанцій у частині вирішення
первісного позову - скасуванню з
направленням справи у цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Чугуївського районного суду
Харківської області від 03 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 03 квітня
2014 року в частині вирішення
первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Чугуївський РВ ГУ МВС
України в Харківській області, про
виселення та зняття з реєстраційного
обліку скасувати, справу в цій частині
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Рішення Чугуївського районного суду
Харківської області від 03 квітня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Харківської області від 03 квітня
2014 року в частині вирішення
зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання договору купівлі-продажу
недійсним залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді: В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Ступак

І.М. Фаловська