Справа № 750/292/14 Провадження №
22-ц/795/819/2014 Головуючий у I інстанції
-Рахманкулова І. П. Доповідач -
Шитченко Н. В.Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бойко О.В., Литвиненко І.В.,

при секретарі - Мартиновій А.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
яка діє в інтересах неповнолітньої
ОСОБА_3, на рішення Деснянського
районного суду м. Чернігова від 21
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1, яка діє в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_3, до публічного
акціонерного товариства «Фідобанк»,
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
іпотеки, -

в с т а н о в и
в:

Рішенням Деснянського районного суду
м. Чернігова від 21 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, до
ПАТ «Фідобанк», ОСОБА_4 про визнання
договору іпотеки недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, вважаючи
рішення суду першої інстанції
незаконним, просить скасувати його та
ухвалити нове рішення про задоволення
її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд першої інстанції при
постановленні рішення не врахував
того, що оспорюваний договір був
укладений з порушенням майнових прав
неповнолітньої дитини.

Апелянт зазначає, що суд безпідставно
не взяв до уваги положення нормативних
актів, які встановлюють право дитини
користуватися приміщенням нарівні з
власником. Вказує, що договір, всупереч
вимог чинного законодавства, вчинений
без отримання дозволу органу опіки і
піклування, оскільки неповнолітня на
момент укладення договору іпотеки
фактично мешкала у будинку, який
виступив предметом договору іпотеки.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_1 на час укладення договору
іпотеки була зареєстрована та
проживала АДРЕСА_1, про що зазначено в
її заявах про надання згоди на передачу
в іпотеку та заставу її чоловіком
рухомого та нерухомого майна, а
належних доказів проживання
малолітньої дитини та самої ОСОБА_1 на
час укладення іпотечного договору в
будинку, що виступив предметом іпотеки,
стороною позивача не надано.

Суд апеляційної інстанції
погоджується з таким висновком суду,
оскільки він ґрунтується на матеріалах
справи та відповідає вимогам чинного
законодавства.

По справі встановлено, що 25 січня 2007
року між ВАТ «Акціонерний комерційний
банк «Престиж», правонаступником якого
є ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_4 був
укладений договір іпотеки, згідно
якого для забезпечення виконання
зобов'язання за кредитним договором
від 25 січня 2007 року про надання
останньому кредиту в сумі 197175 доларів
США, передано в іпотеку банківської
установи житловий будинок з надвірними
будівлями та земельну ділянку площею
0,0766 га, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_2 (а.с. 4-7).

В п. 1 договору іпотеки зазначено, що
вищевказаний житловий будинок
належить ОСОБА_4 на підставі свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
виданого 28 лютого 2005 року виконавчим
комітетом Деснянської районної ради
згідно рішення виконкому Деснянської
районної ради № 47 від 14 лютого 2005 року.

Статтею 203 ЦК України передбачено
вимоги, додержання яких є необхідними
для чинності правочину.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір іпотеки був укладений з
порушенням майнових прав
неповнолітньої дитини, не можуть бути
взяті до уваги апеляційним судом,
оскільки спростовуються фактичними
обставинами справи та письмовими
доказами.

Так, згідно свідоцтва про народження,
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 8).

З копії паспорту позивача вбачається,
що з 30 травня 1991 року та на час
укладення спірного договору іпотеки
ОСОБА_1 була зареєстрована АДРЕСА_1 (а.с.
56). Саме вказане місцезнаходження вона
зазначала в своїй заяві на ім'я
нотаріуса про надання згоди на
передачу в іпотеку її чоловіком,
ОСОБА_4, нерухомого майна (а.с. 55).

Вказана заява містить посилання на те,
що всі умови договору іпотеки були
врегульовані між подружжям до
підписання правочину. Про те, що
позивач зрозуміла умови договору та їх
правові наслідки, погодилась з ними,
свідчить наявність її підпису, з чого
можливо зробити висновок, що умови
повністю задовольняли позивача та були
вигідними їх родині.

Згідно довідки вуличного комітету
Деснянської районної у місті Чернігові
ради від 15 січня 2007 року ОСОБА_4
зареєстрований та проживає один
АДРЕСА_2 (а.с. 54).

Приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України
встановлено, що місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків
(усиновлювачів) або одного з них, з ким
вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я, в якому
вона проживає.

Зважаючи на вищенаведені норми та
оцінивши обставини справи в
сукупності, суд першої інстанції
правильно зазначив, що оскільки
належні докази проживання
неповнолітньої ОСОБА_3 під час
укладення договору іпотеки відсутні,
дитина, яка не досягла десяти років,
могла проживати за місцем проживання
одного з батьків, в даному випадку - з
матір'ю, ОСОБА_1, а отже права дитини на
користування житловим будинком по
АДРЕСА_2 порушені не були.

Є необґрунтованими посилання апелянта
на необхідність надання під час
укладення договору дозволу органу
опіки і піклування, враховуючи
наступне.

Відповідно приписів ч. 1 ст. 224 ЦК
України правочин, вчинений без дозволу
органу опіки та піклування (стаття 71
Кодексу), є нікчемним. Проте, положення
вказаної норми, які на думку апелянта
не враховані судом при вирішенні спору,
стосуються випадків, коли над особою
встановлено опіку або піклування
(глава 6 ЦК України).

Позивачем не надано жодних доказів
стосовно встановлення над
неповнолітньою ОСОБА_3, в інтересах
якої заявлений позов, встановлено
опіку чи піклування.

Апеляційний суд погоджується також ж
висновком суду першої інстанції про те,
що акт комісії від 6 січня 2014 року,
скріплений печаткою вуличного
комітету, який засвідчує проживання
малолітньої ОСОБА_3 з 2005 року по даний
час за адресою: АДРЕСА_2, не може бути
належним доказом на підтвердження
заявлених позивачем вимог, оскільки
суперечить іншим наявним в матеріалах
справи доказам, що підтверджували
проживання сторін на час укладення
оспорюваного договору іпотеки,
зокрема: довідці вуличного комітету №
2007/1-57 від 15 січня 2007 року, за якою ОСОБА_4
був зареєстрований і проживав на той
час один. Крім цього, апеляційний суд
зважає також на те, що наданий
позивачем акт був складений через сім
років після оспорюваного договору і
підписаний іншим головою вуличного
комітету, ніж в 2007 році.

Крім наведеного акту суду не було
надано жодного доказу, зокрема: з
лікувальної установи або
навчально-виховного закладу, який
свідчив би про проживання
неповнолітньої ОСОБА_4 у будинку по
АДРЕСА_2.

Проаналізувавши наявні у справі
докази, апеляційний суд приходить до
висновку, що обставини, на які позивач
посилався в позові та які зазначає в
апеляційній скарзі, не знайшли свого
підтвердження наданими доказами і не
ґрунтуються на вимогах діючого
законодавства.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд
приходить до висновку, що суд першої
інстанції правильно визначив
наявність правових підстав для відмови
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1,
оскільки рішення суду першої інстанції
ухвалено з дотриманням норм
матеріального права та процесуального
права і підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317,
319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_3, -
відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Чернігова від 21 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: