інстанції Ярмола О.Я.Провадження №
22-ц/780/811/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 20 листопада 2013
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, третя особа: Фурсівська
сільська рада Білоцерківського району
Київської області про усунення
перешкод в користуванні земельною
ділянкою та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Фурсівської
сільської ради Білоцерківського
району Київської області, виконавчого
комітету Фурсівської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області, треті особи: Білоцерківська
районна державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус Білоцерківського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_4, Друга
Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним
державних актів на право власності на
земельну ділянку.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1,
третя особа: Фурсівська сільська рада
Білоцерківського району Київської
області про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у 2011
році став власником житлового будинку
АДРЕСА_1 та земельної ділянки 0.0959 для
будівництва та обслуговування цього
жилого будинку та господарських споруд
за цією ж адресою. Весною 2012 р. ОСОБА_2 за
участю землевпорядника визначив
межові знаки своєї земельної ділянки і
було виявлено факт самозахвату його
земельної ділянки в різних місцях на 1.2
-0,2 м, власником сусіднього
домоволодіння АДРЕСА_2 ОСОБА_1 Між
сторонами почали виникати різні
конфлікти. Комісія Фурсівської
сільської ради встановила, що
дерев'яний сарай відповідача ОСОБА_1
встановлений впритул межі, крім того,
на ділянці відповідача виникло
сміттєзвалище, захаращення і зелені
насадження знаходяться впритул до
спільної межі, що є перешкодою у
користуванні позивачу його земельною
ділянкою.

З урахуванням уточнень, позивач ОСОБА_2
просив зобов'язати ОСОБА_1 усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою за адресою АДРЕСА_1. шляхом
перенесення дерев'яного сараю на
відстань 1 м. до межі його земельної
ділянки, шляхом знищення сміттєзвалища
та розрідження і обрізання насаджень,
які впритул знаходяться біля земельної
ділянки ОСОБА_2 Зобов'язати ОСОБА_1
перенести паркан з земельної ділянки
ОСОБА_2 в частині самозахвату,
перенести дерев'яну тимчасову споруду
на відстань 1 м від межі його земельної
ділянки, розрідити і обрізати зелені
насадження, які знаходяться на межі та
біля самої межі між земельними
ділянками сторін. Стягнути з
відповідача судові витрати по справі.

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2,
Фурсівської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області, виконавчого комітету
Фурсівської сільської ради
Білоцерківського району Київської
області, треті особи: Білоцерківська
районна державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус Білоцерківського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_4, Друга
Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним
державних актів на право власності на
земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
рішенням виконкому Фурсівської
сільської ради 27.02.2001р. було,
затверджено технічну документацію та
передано у власність ОСОБА_9 земельну
ділянку загальною площею 0,3096 га.
розташовану в АДРЕСА_1. На підставі
зазначеного рішення сільради ОСОБА_9
28.11.2001р. було видано державний акт на
право приватної власності на вказану
земельну ділянку, яка не перебувала у
фактичному її користуванні. ОСОБА_9
подарувала свою земельну ділянку
ОСОБА_10 на підставі договору дарування
від 21.08.2004р. Після смерті ОСОБА_10
відповідно до свідоцтв про право на
спадщину за заповітом, виданих 08.11.2011р.
право власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_6, ОСОБА_7 і
ОСОБА_8, по 13 частині кожному. В
подальшому, відповідно до договору
купівлі-продажу від 10.12.2011 року дану
земельну ділянку придбав ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 вважала, що при
виготовленні технічної документації
землемірами була допущена помилка у
визначені межі земельної ділянки з
домоволодінням по АДРЕСА_2, так як
визначена межа в державних актах на
земельні ділянки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 не
відповідає фактичній межі, а межа, яка
визначена в державних актах ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 проходить по куту будинку
ОСОБА_1 ПП «Обрій», яке займається
виготовленням технічної документації
підтвердило вищезазначені обставини,
зокрема помилку, яка виникла при
складанні технічної документації при
виготовленні державного акту в 2001 р. на
ділянку АДРЕСА_1, власником якої на той
час була ОСОБА_9, а потім дана помилка
послугувала і іншим помилкам в
державних актах ОСОБА_10 в 2004 р. і ОСОБА_1
в 2007 р.

Позивач ОСОБА_1 просила, визнати
недійсним та скасувати з моменту
прийняття рішення виконкому
Фурсівської сільської ради від 27.02.2001 р.
про затвердження технічної
документації та передачу у власність
ОСОБА_9 земельної ділянки для
будівництва та обслуговування жилого
будинку та господарських споруд площею
0,2346 га розташованої в АДРЕСА_1 та
державного акту на право приватної
власності на землю виданого ОСОБА_9 на
підставі зазначеного рішення 28.11.2001
року; визнати недійсним та скасувати з
моменту укладення - договір дарування
земельної ділянки від 21.08.2004 р. за яким
ОСОБА_9 подарувала ОСОБА_10 земельну
ділянку площею 0,3096 га по АДРЕСА_1
визнати недійсним та скасувати
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом видані 08.11.2011 р. згідно яких
право власності на земельну ділянку
перейшло по 13 частині ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8; визнати недійсним та скасувати
договір купівлі-продажу від 10.12.2011р.
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1
за яким право власності на цю земельну
ділянку перейшло до ОСОБА_2; визнати
недійсним та скасувати з моменту
укладення рішення сільської ради 4
сесії 5 скликання від 02.11.2006 р. про
затвердження технічної документації
та передачу у власність ОСОБА_1
земельної ділянки по АДРЕСА_2 площею
0,1780 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку та
господарських споруд та державного
акту серії ЯГ № 194606, виданого ОСОБА_1
11.10.2007 р. на підставі зазначеного
рішення. Стягнути з відповідача ОСОБА_2
судові витрати по справі.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 20 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено. Зобов'язано
ОСОБА_1 усунути перешкоди в
користуванні земельною ділянкою за
адресою : АДРЕСА_1, шляхом: перенесення
дерев'яної тимчасової споруди на
відстань 1 м від межі земельної ділянки,
що належить ОСОБА_2; розрідження і
обрізання насаджень, які знаходяться
на межі та біля самої межі між
земельними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_1;
перенесення паркану з земельної
ділянки ОСОБА_2 в частині самозахвату.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати у справі 114 грн. 70 коп. В
задоволенні зустрічного позову
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в
якій просила скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 та задоволення
її зустрічних позовних вимог. В
апеляційній скарзі посилалась на те, що
рішення суду першої інстанції ухвалене
з порушення норм матеріального та
процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції прийшов до
висновку про те, що ОСОБА_2 не мав
можливості здійснити в повній мірі
своє право власності на земельну
ділянку, так як фактично існуюча межа з
сусідньою земельною ділянкою ОСОБА_1
(паркан з металевої сітки) не
відповідає встановленій межі на
місцевості відповідно до технічної
документації та даним його державного
акта.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_1, суд першої
інстанції прийшов до висновку про те,
що докази подані ОСОБА_1 не є належними.
Не підлягають скасуванню державні акти
та ряд правочинів на підставі думки й
висновку спеціалістів та показу
свідків щодо фактичного користування
землею.

Однак, з такими висновками суду в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 погодитись не можна з наступних
підстав.

Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,0959 га з
цільовим призначенням для будівництва
та обслуговування жилого будинку та
господарських споруд, розташованої на
території с. Фурси по вул.Леніна 52,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Білоцерківської нотаріальної
контори Білик О.Г. 10.12.2011 року за
реєстровим номером № 2- 5575, став
власником зазначеної земельної
ділянки. (а.с. 70).

Згідно акту на передачу та зберігання
встановлених межових знаків
землевласнику 15.05.2012р. було встановлено
межові знаки земельної ділянки площею
0,0959 га на місцевості і передані на
зберігання землевласнику ОСОБА_2 До
даного акту приєднано схему
перенесення меж земельної ділянки в
натуру. Наведене підтверджується
зібраними матеріалами справи (а.с. 8,9-10,
44, 45).

Як видно із матеріалів справи. за
адресою: АДРЕСА_1 двічі виготовлялася
технічна документація для
виготовлення державних актів на право
власності на земельну ділянку. Вперше -
рішенням виконавчого комітету
Фурсівської сільської ради від 27.02.2001 р.
було затверджено технічну
документацію та передано у власність
ОСОБА_9 земельну ділянку для
будівництва та обслуговування жилого
будинку та господарських споруд площею
0,2346 га. Вдруге - при видачі державного
акту на право власності на земельну
ділянку ОСОБА_10

Власником житлового будинку АДРЕСА_2 в
с. Фурсах починаючи з 27.12.2005 року є
ОСОБА_1 на підставі договору дарування
житлового будинку, посвідченого
приватним нотаріусом Білоцерківського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_4 та
зареєстрованого в реєстрі за № 7023
(а.с.39-40).

На підставі рішення Фурсівської
сільської ради 4 сесії V скликання від
02.11.2006 року про затвердження
технічної документації та передачу у
власність ОСОБА_1 земельної ділянки по
АДРЕСА_2 площею 0,1780 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку та
господарських споруд. ОСОБА_1 отримала
державний акт серії ЯГ № 194606 від 11.10.2007
р., який пройшов відповідну реєстрацію
в Книзі записів реєстрації державних
актів за № 07. (а.с 38).

Як видно із пояснень ОСОБА_2, в кінці 2011
року, придбавши будинок та земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_1, він
вирішив встановити межі земельної
ділянки в натурі, поставити паркан та
задля уникнення будь-яких конфліктів,
звернувся до Фурсівської сільської
ради. Геодезист ФОП ОСОБА_11., провів
відповідні заміри і встановив межі
відповідно даним державного акту, яким
посвідчується право власності ОСОБА_2
на земельну ділянку, але при цьому було
виявлено, що межа між його земельною
ділянкою і земельною ділянкою ОСОБА_1
йде дугою, тобто має місце самозахват
земельної ділянки ОСОБА_2, в різних
місцях від 0,2 м до 1,2 м. Крім того, у нього
з сусідкою ОСОБА_1 почали виникати
конфлікти через те, що на її земельній
ділянці влаштоване сміттєзвалище, яке
вже прибрано, але впритул до його
земельної ділянки на межі, стоїть
дерев'яна споруда, як виявилося,
вбиральня, що порушує санітарні норми і
створює ряд незручностей ОСОБА_2, а
також незручності створюють
захаращені зелені насадження на
земельній ділянці ОСОБА_1, біля самої
межі, що є перешкодою у користуванні
ОСОБА_2 його земельною ділянкою.

Як видно із пояснень ОСОБА_1, при
виготовленні технічної документації
на земельну ділянку АДРЕСА_1 була
допущена помилка. Заміри було
проведено не по фактичному
користуванню і через необізнаність,
сусідами було погоджено межі, але ніхто
не знав, що вони не відповідають
фактичним межам земельних ділянок, що
були в користуванні. Після того, як
власником сусідньої земельної ділянки
АДРЕСА_1 став ОСОБА_2 з'ясувалося, якщо
встановити межі відповідно державним
актам на право власності на землю, як
ОСОБА_2 так і ОСОБА_1, то межа між їх
земельними ділянками буде впритул
проходити біля одного кута її будинку,
чи навіть, різати кут будинку, що
позбавить її можливості обслуговувати
будинок. ОСОБА_1 пояснила, що паркан на
межі між її земельною ділянкою і
земельною ділянкою ОСОБА_2
встановлений давно, ще до виготовлення
державних актів, що підтверджує
невідповідність даних державних актів
фактичному користуванню землею. Також,
ОСОБА_1 суду пояснила, що дерев'яна
споруда (туалет) дійсно стоїть біля
спірної межі, але вона ніколи нікому не
заважала, зелені насадження, теж не є
перешкодою для користування землею
ОСОБА_2

ПП «Обрій» виготовляло технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельні ділянки в
АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 При виготовленні
цієї технічної документації була
допущена помилка. У обох випадках
землемірами була неправильно
позначена межа між цими земельними
ділянками. Межа, визначена в акті
ОСОБА_10 серії ЯБ № 281575 та позначена
літерами «від Г до А ОСОБА_5.», а так само
межа, визначена в акті ОСОБА_1 серії ЯГ
№ 194606 та позначена літерами «від Г до А
ОСОБА_10», не відповідає фактичній межі
між цими ділянками, та зміщена в
сторону домоволодіння АДРЕСА_1 майже по
всій довжині (а.с.62).

Відповідно до ч. 10 ст. 59 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні",
акти органів та посадових осіб
місцевого самоврядування з мотивів
їхньої невідповідності Конституції
або законам України визнаються
незаконними в судовому порядку.

Згідно із ч.2 ст. 158 ЗК України виключно
судом вирішуються земельні спори з
приводу володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004р. за
№7 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» (із змінами) рішення
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування
перерозприділити землю інакше після
встановлення меж земельних ділянок у
натурі (на місцевості), одержання
власником або землекористувачем
документів, що посвідчують право на них
та державної реєстрації, не може бути
підставою для припинення права
користування земельною ділянкою як
повністю, так і частково, оскільки
визначений статтями 140.141 ЗК України
перелік підстав для цього є вичерпним.

Згідно із ч. 1 ст. 155 Земельного Кодексу
України у разі видання органом
виконавчої влади або органом місцевого
самоврядування акта, яким порушується
права особи, щодо володіння,
користування, чи розпорядження
належною їй земельною ділянкою, такий
визнається недійсним.

Відповідно до ст. 118 ЗК України (в
редакції, яка діяла до 05.11.2009 року)
громадянин, зацікавлений у
приватизації земельної ділянки, яка
перебуває у його користуванні, подає
заяву до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається у місячний строк на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки.

Так, згідно зі ст. 198 ЗК України
кадастрова зйомка включає погодження
меж земельної ділянки з суміжними
власниками або землекористувачами, а
як зазначає ОСОБА_1 і її представник, що
з сусідкою ОСОБА_9 межі погоджувалися,
але не такі як відображені в державних
актах, а по фактичному користуванню,
яке склалося досить давно.

Як видно із матеріалів справи, при
виготовленні спірних державних актів
на право власності на земельні ділянки
погодження межі відбувалося між ОСОБА_9
і ОСОБА_5, тобто між землекористувачами
на той час земельних ділянок АДРЕСА_1 і
АДРЕСА_2 в с. Фурсах.

З матеріалів справи видно, що паркан по
спірній межі дійсно встановлено давно,
але час (рік) його установлення та
перенесення визначити неможливо.
Спеціаліст ФОП ОСОБА_11., якого було
запрошено ОСОБА_2, для винесення меж в
натурі суду пояснив, що за допомогою
спеціального приладу було проведено
вимірювання. До уваги брався каталог
координат та державні акти на право
власності на землю. Геодезист виніс
межі земельної ділянки в натурі, дійсно
межа між земельними ділянками ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 проходить впритул кутка будинку
ОСОБА_1. Технічна документація містить
акт погодження межі.

Таким чином, при передачі у власність
земельної ділянки ОСОБА_9 і ОСОБА_1 були
дотримані всі вимоги діючого
законодавства, оспорювані рішення
органом місцевого самоврядування
приймалися на підставі виготовленої в
передбаченому законодавством порядку
технічної документації із землеустрою,
а твердження про те, що насправді була
погоджена між землекористувачами інша
межа, ніж визначено в технічній
документації на даний час є
припущеннями.

З матеріалів справи видно, що позивач
за зустрічним позовом ОСОБА_1 просила
скасувати ряд правочинів та державні
акти на право власності на земельні
ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 в с. Фурсах
на підставі роз'яснень спеціаліста ПП
«Обрій», листа ПП «Обрій», на підставі
показів свідків, які свідчать, що
паркан розділяє земельні ділянки
сторін більше тридцяти років, тобто
межа в технічній документації на
виготовлення державних актів сторін
була визначена помилково не по
фактичному користуванню землею. Також,
в підтвердження своїх позовних вимог
ОСОБА_1 посилається на Схему забудови
садиби (проект), з якої вбачається
проект будинку, власником якого на
даний час є ОСОБА_1

Однак, суд першої інстанції вірно
дійшов висновку, що подані ОСОБА_1
докази не є належними.

Згідно із ч.2 ст.59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

На виконання вимог ч.4 ст.10 ЦПК України
судом неодноразово виносилося питання
на розгляд учасників судового процесу
щодо призначення технічної судової
експертизи для визначення помилки в
технічній документації та визначення
неправомірності видачі державних
актів ОСОБА_1 та попередньому власнику
земельної ділянки АДРЕСА_1 ОСОБА_9
Клопотання про призначення судової
експертизи сторонами як в суді першої
інстанції так в суді апеляційно
інстанції не було заявлено.

Суд першої інстанції, вірно дійшов
висновку, що посилання позивача за
зустрічним позовом на положення ст. 215,
216 ЦК України є необгрунтованими. Не
доведено, які ж вимоги передбачені ст.203
ЦК України були недотримані сторонами
правочину - договору дарування
земельної ділянки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 при
видачі свідоцтв про право на спадщину
за заповітом, договору купівлі-продажу
земельної ділянки внаслідок чого
ОСОБА_2 став власником земельної
ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

У передбаченому законом порядку було
укладено договір купівлі-продажу між
ОСОБА_6, ОСОБА_7. ОСОБА_8 і ОСОБА_2
земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 є добросовісним набувачем
земельної ділянки і про виникнення
спору в майбутньому він не міг
передбачати.

Відповідно до ст.152 Земельного кодексу
України власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч. 1 ст.125 Земельного кодексу
України право власності та право
постійного користування на земельну
ділянку виникає після одержання її
власником або користувачем документа,
що посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст.126 Земельного кодексу
України документами, що посвідчують
пра земельну ділянку, є державні акти.

Суд першої інстанції помилково прийшов
до висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_2, оскільки відповідно до
ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду
належних і допустимих доказів щодо
порушення його права. Посилинаня суду
першої інстанції на те, що ОСОБА_2 не мав
можливості здійснити в повній мірі
своє право власності на земельну
ділянку, так як фактично існуюча межа з
сусідньою земельною ділянкою ОСОБА_1
(паркан з металевої сітки) не
відповідає встановленій межі на
місцевості відповідно до технічної
документації та даним його державного
акта не відповідає матеріалам справи.

Висновок суду першої інстанції про
доведеність вимог позивача ОСОБА_2 та
задоволення його позову є помилковим,
тому рішення суду підлягає скасуванню,
з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317, 319
ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 20 листопада 2013 року -
скасувати в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя
особа: Фурсівська сільська рада
Білоцерківського району Київської
області про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою.
Ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: Фурсівська сільська рада
Білоцерківського району Київської
області про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою -
відмовити.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: