У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,суддів:
Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука
М.І., Остапчука Д.О., розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення інфляційних витрат, 3 %
річних, упущеної вигоди та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6
про стягнення витрат на правову
допомогу, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
інфляційних втрат, трьох відсотків
річних, упущеної вигоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_6
посилався на те, що ОСОБА_7 належним
чином не виконує рішення районного
суду від 25 травня 2006 року про стягнення
на його користь боргу у сумі 27 287 грн 26
коп., за 2011 рік сплатив 1 787 грн 76 коп.,
протягом 2012 року - 1980 грн та лише 12
лютого 2013 року остаточно відшкодував
заподіяні збитки, у зв'язку з чим на
підставі вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України
просив суд стягнути інфляційні втрати
в розмірі 18 962 грн 55 коп., три відсотки
річних в сумі 15 884 грн 54 коп. та 27 287 грн 26
коп. упущеної вигоди.

У серпні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6
про стягнення витрат на правову
допомогу, понесених ним у зв'язку з
розглядом справи у сумі 1 500 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 14 серпня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено,
зустрічний позов задоволено частково
та ухвалено стягнути з ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_7 458 грн 80 коп. витрат на
правову допомогу.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
22 жовтня 2013 року рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 14 серпня 2013
року у частині вирішення позовних
вимог ОСОБА_6 про стягнення інфляційних
втрат та трьох відсотків річних та в
частині зустрічного позову ОСОБА_7 про
стягнення витрат на правову допомогу
скасовано.

Ухвалено по справі в цій частині нове
рішення, яким стягнуто з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_6 інфляційні витрати у
сумі 18 962 грн 47 коп., три відсотки річних
у сумі 15 884 грн 54 коп. та 348 грн 47 коп.
судового збору.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення витрат
на правову допомогу відмовлено. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7
- ОСОБА_8 порушує питання про скасування
рішення суду апеляційної інстанції, із
залишенням у силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свою вимогу
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням
Шевченківського районного суду м.
Києва від 25 травня 2006 року стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 матеріальну
шкоду у сумі 25 042 грн 36 коп., 2 000 грн
моральної шкоди та 245 грн судового
збору.

17 липня 2006 року районним судом видано
виконавчий лист та постановою старшого
державного виконавця державної
виконавчої служби у Дніпровському
районі м. Києва Кирик А.О. відкрито
виконавче провадження про стягнення з
ОСОБА_7 на користь позивача 27 287 грн 36
коп.

ОСОБА_7 ухилявся від виконання рішення
суду, у зв'язку з чим ухвалою
Дніпровського районного суду м. Києва
від 02 грудня 2009 року його було
оголошено в розшук, а ухвалою того ж
суду від 02 грудня 2009 року тимчасово
обмежено виїзд за кордон з вилученням
паспортного документу.

ОСОБА_7 неналежно виконував перед
ОСОБА_6 обов'язок по відшкодуванню
заподіяних збитків, періодично почав
сплачувати заборгованість лише з липня
2011 року, проте у незначних розмірах, до
12 лютого 2013 року фактично ним було
сплачено 3 854 грн 76 коп. та лише 12 лютого
2013 року сплатив залишок заборгованості
у сумі 23 422 грн та постановою державного
виконавця відділу державної
виконавчої служби Дніпровського
районного управління юстиції
Сімонової Л.В. від 04 березня 2013 року
виконавче провадження було закрито.

Відмовляючи в задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що положення ст. 625 ЦК України не
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин, оскільки поширюються на
порушення грошового зобов'язання, яке
існувало між сторонами до ухвалення
рішення суду про стягнення грошових
коштів, при цьому вважав, що позовні
вимоги про стягнення упущеної вигоди
недоведені.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції у частині позовних вимог про
стягнення інфляційних втрат та трьох
відсотків річних, та задовольняючи
позов у цій частині, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що
правовідносини, які склалися між
сторонами у зв'язку з невиконанням
рішення суду про відшкодування шкоди є
грошовим зобов'язанням за порушення
якого ст. 625 ЦК України передбачена
відповідальність.

Проте повністю з такими висновками
суду апеляційної погодитись не можна,
оскільки вони зроблені без визначення
характеру спірних правовідносин з
порушенням норм процесуального права
та не правильним застосуванням норм
матеріального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь іншої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Відтак грошовим слід вважати будь-яке
зобов'язання, що складається, у тому
числі, з правовідношення, в якому праву
кредитора вимагати від боржника
виконання певних дій відповідає
кореспондуючий обов'язок боржника
сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного положення
ст. 625 ЦК України регулює зобов'язальні
правовідносини, тобто поширюється на
порушення грошового зобов'язання, яке
існувало між сторонами до ухвалення
рішення суду.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_7
посилався на те, що зобов'язання у нього
виникло на підставі рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 25 травня 2006 року, яким з нього
було стягнуто 27 287 грн 36 коп. на
відшкодування ОСОБА_6 матеріальної та
моральної шкоди завданих
дорожньо-транспортною пригодою (а.с. 25,
26).

Зміст ч. 3 ст. 11 ЦК України, в якій
йдеться про те, що цивільні права та
обов'язки у випадках, встановлених
актами цивільного законодавства,
можуть виникати з рішення суду, не дає
підстав для застосування положень ст.
625 ЦК України у разі наявності між
сторонами деліктних, а не договірних
зобов'язань. Крім того, із рішення суду
зобов'язальні правовідносини не
виникають, так як вони виникають з
актів цивільного законодавства, про що
й зазначено у ст. 11 ЦК України, адже
рішення суду лише підтверджує
наявність чи відсутність
правовідносин.

Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК про
обов'язок боржника, який прострочив
виконання грошового зобов'язання,
сплатити на вимогу кредитора суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, не
поширюється на правовідносини, що
виникають у зв'язку із завданням шкоди.

Суд апеляційної інстанції,
встановивши, що обов'язок ОСОБА_7 перед
ОСОБА_6 виник внаслідок заподіяння
збитків (завдання шкоди), у порушення
вимог ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України не
визначився із характером спірних
правовідносин, нормою права, яка
підлягає застосуванню до цих відносин,
не врахував, що дія ч. 2 ст. 625 ЦК України
не поширюється на відносини, що виникли
у зв'язку із завданням шкоди, як
наслідок дійшов помилкових висновків
про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

За таких обставин ухвалене у справі
судом апеляційної інстанції рішення у
частині первісних позовних вимог про
стягнення інфляційних витрат та трьох
відсотків річних підлягає скасуванню,
як таке, що постановлене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, із залишенням в силі в цій
частині рішення суду першої інстанції.

Задовольняючи частково зустрічні
позовні вимоги про стягнення витрати
на правову допомогу, суд першої
інстанції керувався вимогами ст. 79 ЦПК
України та вважав їх обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову про стягнення витрат на правову
допомогу, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що такі є одним із видів
судових витрат, питання розподілу яких
регулюється ст. 88 ЦПК України та
повинно вирішуватися судом під час
ухвалення рішення.

Доводи касаційної скарги в частині
зустрічного позову не дають підстав
для висновку, що під час розгляду
справи судом допущені порушення норм
матеріального або процесуального
права, які передбачені ст. ст. 338 - 341 ЦПК
України як підстави для скасування
рішення, а рішення суду апеляційної
інстанції в частині відмови у
зустрічному позові залишається без
змін.

В частині позовних вимог про стягнення
упущеної вигоди рішення суду не
ревізується, оскільки сторонами не
оскаржувалося.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 -
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
22 жовтня 2013 року в частині позовних
вимог про стягнення інфляційних втрат
та трьох відсотків річних скасувати,
залишити в силі в цій частині рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 14 серпня 2013 року.

В іншій частині рішення апеляційного
суду м. Києва від 22 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук Д.О.
Остапчук