Справа № 131/1955/13-ц Провадження №
22-ц/772/875/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Волошин С. В.Категорія:
46Доповідач: Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

08 квітня 2014 року м. ВінницяКолегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтко Ю.Б., Голоти Л.О.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Іллінецького районного суду
Вінницької області від 07 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про поділ спільно нажитого майна
подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, -

встановила:

Рішенням Іллінецького районного суду
Вінницької області від 07 лютого 2014
року позов ОСОБА_2 задоволено частково,
позов ОСОБА_3 задоволено повністю.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на:
легковий автомобіль марки ВАЗ 2108, 1986
року випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1; житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташований по АДРЕСА_1.Визнано за
ОСОБА_3 право власності на житловий
будинок з господарськими спорудами,
розташований по АДРЕСА_2. В задоволенні
решти позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення та ухвалити
нове, яким визнати за ним право
власності на житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташований по АДРЕСА_2 та легковий
автомобіль ВАЗ 2108, а за ОСОБА_3 визнати
право власності на житловий будинок з
господарськими спорудами,
розташований по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
апелянта - адвокат ОСОБА_4 вимоги
апеляційної скарги підтримав на
умовах, викладених у ній.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
ОСОБА_5 проти вимог апеляційної скарги
заперечують, просять залишити в силі
рішення суду першої інстанції як
законне і обґрунтоване.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, та з'явилися в судове засідання,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляції та
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Крім того, суд відповідно до принципу
диспозитивності цивільного
судочинства, що сформульований в ст. 11
ЦПК України, розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони по справі
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який рішенням Іллінецького районного
суду від 23.08.2013 року був розірваний.

За час перебування у шлюбі і спільного
проживання сторонами було придбано
рухоме та нерухоме майно.

Так, 29 березня 2000 року відповідно до
договору купівлі-продажу ОСОБА_2 був
придбаний житловий будинок з
господарськими спорудами, що
розташований по АДРЕСА_1 (а.с.9).

20 грудня 2006 року ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу придбала
житловий будинок з господарськими
спорудами по АДРЕСА_2 (а.с.32).

Крім того, за час подружнього життя
сторонами придбано легковий
автомобіль ВАЗ 2108, який зареєстровано
на ім'я ОСОБА_2 (а.с.23).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло №565 від 22.11.1996 року
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх синами ОСОБА_6,
ОСОБА_7 приватизовано квартиру АДРЕСА_3,
відповідно кожному належить по ?
частини квартири. Однак після смерті
ОСОБА_7 спадкоємці не подавали заяв про
прийняття спадщини.

Згідно з державним актом на право
приватної власності на землю серії ВН
№002240 від 27.10.2000 року ОСОБА_2 належить
земельна ділянка для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
ведення особистого підсобного
господарства у розмірі 0,33 га за адресою
АДРЕСА_1 (а.с.16).

Згідно державного акту на право
приватної власності на землю серії ЯЖ
№751134 від 13.08.2008 року ОСОБА_3 належить
земельна ділянка для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд у
розмірі 0,1000 га за адресою АДРЕСА_2
(а.с.41).

За загальним правилом, встановленим
статтею 60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з статтею 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

За змістом частини 1 статті 70 СК України
у разі поділу майна, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України в п. 23,24 Постанови від 21 грудня
2007 року №11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, частина 3 статті
368 ЦК України) можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами тощо.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб. При
поділі майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч.4 ст.65 СК України).

Статтею 71 СК України встановлено
способи та порядок поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя і вказано, що
зазначене майно ділиться між подружжям
в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Таким чином, поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК України
та статтею 372 ЦК України. Вартість
майна, що підлягає поділу, визначається
за погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції дійшов до правильного
висновку про те, що справедливим буде
розподіл майна запропонований ОСОБА_3
за її зустрічним позовом, оскільки
будинок під АДРЕСА_2 розташований на
земельній ділянці, що є особистою
власністю останньої, а будинок під
АДРЕСА_1 розташований на земельній
ділянці належній ОСОБА_2

У випадку заперечення осіб, які брали
участь у розгляді справи, щодо вартості
майна, ці особи мали подати інші докази
на спростування вказаної вартості та
підтвердження іншої його вартості.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2
визначив вартість житлового будинку з
господарськими прибудовами по АДРЕСА_2
як 80000 грн., житлового будинку з
господарськими прибудовами по АДРЕСА_4
як 95000 грн., легкового автомобіля ВАЗ 2108,
реєстраційний номер НОМЕР_1 - 15000 грн. та
просив визнати за ним право власності
на автомобіль, та будинок по АДРЕСА_2,
тобто майно, загальною вартістю 95000
грн., а за відповідачкою визнати право
власності на будинок по АДРЕСА_1,
вартість якого на його думку також
складає 95000 грн.(а.с. 1).

Натомість в зустрічному позові ОСОБА_3
зазначила, що встановлена
інвентаризаційна вартість будинку
АДРЕСА_2, складає лише 70468 грн., тобто
менше, ніж вказав позивач, проте
просила визнати за нею право власності
на це майно незважаючи на його меншу
вартість порівняно з тим, що відходить
позивачеві (а.с. 26, 35).

Жодна із сторін не просила присудити
грошову компенсацію тому з подружжя, на
користь якого буде присуджено майно
меншої вартості.

Згідно з статтею 57 ЦПК України доказами
є будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
справи.

Як випливає з журналу судового
засідання, суд першої інстанції
відповідно до ч. 4 ст. 10, ст. 143 ЦПК
України неодноразово роз'яснював
сторонам їх право заявити клопотання
про призначення експертизи для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань - визначення вартості спірного
майна, проте сторони двічі, а саме в
судових засіданнях 28 січня і 7 лютого 2014
року відмовилися від її проведення (а.с.
72, 74).

Оскільки сторонами не надано інших
доказів на підтвердження дійсної
вартості спірного майна, а від
проведення судово-технічної
експертизи вони категорично
відмовились, суд першої інстанції
вірно виходив з наданих сторонами
доказів.

В свою чергу апеляційний суд діючи в
межах розгляду справи, встановлених ст.
303 ЦПК України досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

З цих підстав колегією суддів
відхилене клопотання про призначення
експертизи, вперше заявлене
представником позивача лише в суді
апеляційної інстанції.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на ту обставину, що стверджуючи про
незаконність і необгрунтованість
рішення суду першої інстанції, зокрема
в частині присудження відповідачці
будинку, вартість якого на думку
апелянта, є вищою, позивач просить
визнати право власності на даний
будинок і автомобіль за ним, а
відповідачці присудити будинок меншої
вартості без сплати грошової
компенсації.

Суд першої інстанції вірно виходив із
того, що житлові будинки №16 і АДРЕСА_2,
які є об'єктами спільної сумісної
власності подружжя, фактично
зареєстровані за ОСОБА_2 і ОСОБА_3
відповідно та розташовані на земельних
ділянках, що перебувають у їх
власності, що не потребує подальшого
вирішення питання виділення з їх
складу частини земельної ділянки,
необхідної для обслуговування
житлового будинку.

Позивач за первісним позовом ОСОБА_2 не
надав суду належних доказів на
підтвердження своїх позовних вимог й
спростування висновків суду. Доводи
апелянта про те, що саме за ним має бути
визнано право власності на житловий
будинок з господарськими спорудами
АДРЕСА_2, з тих підстав, що він
знаходиться у кращому стані ніж
будинок №16 є безпідставними, й не
підтверджені належними і допустимими
доказами.

Таким чином, суд першої інстанції повно
і всебічно встановив обставини справи,
правильно їх оцінив і дійшов до
законного і обґрунтованого висновку
про задоволення позовів та відповідний
розподіл спільно нажитого майна.

Відповідно до статті 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Отже колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не є істотними і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 304, 307, 308, 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Іллінецького районного суду
Вінницької області від 07 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подання касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/
Стадник І.М. Судді: З оригіналом
вірно: Суддя апеляційного суду
/підпис/ Войтко Ю.Б. /підпис/
Голота Л.О. Стадник І.М.