Справа №487/8395/13-ц 15.05.2014 15.05.2014 15.05.2014
Провадження № 22ц/784/1389/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

15 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Мурлигіної О.Я.,

суддів: Царюк Л.М., Шолох
З.Л.,

при секретарі Шпонарській О.Ю.,

за участю: позивача - ОСОБА_2,

його представника - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 20 березня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою, виселення та вселення,
визнання особи такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням
та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третіх осіб, які не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
виконкому Миколаївської міської ради,
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «Наш дом»
про визнання особи такою, що втратила
право на користування житлом ,-

В С Т А Н О В И Л А:

16 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, який в подальшому
уточнив, до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про
усунення перешкод в користуванні
квартирою АДРЕСА_1, визнання ОСОБА_4
таким, що втратив право користування
житлом, виселення ОСОБА_5 з квартири та
його вселення до цієї ж квартири.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що з 1 листопада 2001 року він та його
батько ОСОБА_4 були зареєстровані в
зазначеній квартирі, яка була надана
його батьку на сім'ю, до складу якої
входив і він.

В подальшому, між ним та батьком
склались неприязні відносини,
внаслідок чого останній вигнав його з
дому, у зв'язку з чим він змушений
проживати зі своєю сім'єю в найманій
квартирі. Він намагався вселитись до
спірної квартири, але ОСОБА_4 постійно
чинив йому перешкоди.

В 2013 році він дізнався, що його батько
вселив в 2002 році у спірну квартиру
ОСОБА_5

Крім того, позивач посилався на те, що
ОСОБА_4 не проживає в спірній квартирі
без поважних причин майже 13 років, тому,
як на його думку, останній втратив
право на користування вказаною
квартирою.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2
просив виселити із спірної квартири
відповідачку ОСОБА_5, як тимчасового
мешканця та вселити його в спірну
квартиру, а також визнати ОСОБА_4 таким,
що втратив право користування цією
квартирою.

17 жовтня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житлом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що він
та його син зареєстровані в квартирі
АДРЕСА_1, яку йому надали згідно до
рішення виконкому Миколаївської
міської ради на сім'ю.

Між ним та позивачем були неприязні
відносини, у зв'язку з чим у 2000 році
позивач посварився з ним та
добровільно покинув дім. Сім'я на той
час ще проживала в іншому місці.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 був
зареєстрований у спірній квартирі, але
жодного дня в ній не проживав, у
витратах по утриманню квартири участі
не брав, ОСОБА_4 просив визнати
позивача таким, що втратив право
користування спірною квартирою.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Миколаєва від 6 листопада 2013 року
зазначені позови об'єднані в одне
провадження.

Рішенням цього ж суду від 20 березня 2014
року первісний позов задоволено
частково. Ухвалено вселити ОСОБА_2 в
квартиру АДРЕСА_1. В задоволенні інших
позовних вимог відмовлено. В
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено. Також розподілено судові
витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просила
скасувати рішення суду в частині
задоволення вимог первісного позову та
відмови в задоволенні зустрічного
позову та ухвалити нове рішення, яким
відмовити повністю у задоволенні
вимог первісного позову та
задовольнити зустрічний позов в
повному обсязі, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
судового рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених у місцевому суді,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
огляду на таке.

Суд першої інстанції, розглянувши
спір в межах заявлених позовних вимог,
повно та всебічно дослідив обставини
справи, належно оцінив надані
сторонами докази й дійшов вірного
висновку, про поважність причин не
проживання ОСОБА_2 з 2001 року в спірній
квартирі у зв'язку з чим поновив його
право користування зазначеним житлом
шляхом його вселення.

Відповідно до положень ст. 71 ЖК
України та роз'яснень, викладених у п. 10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 ( з
подальшими змінами) «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України», у
разі поважності причин, з яких наймач
відсутній у жилому приміщенні, строк
збереження за ним жилого приміщення
може бути продовженим до усунення
причин, з яких він не може проживати в
спірному жилому приміщенні.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом ОСОБА_4 разом з сином
та іншими членами родини відповідно до
отриманого ордера на житлове
приміщення від 2 жовтня 2001 року отримав
право на вселення до квартири АДРЕСА_1
(а.с. 5-6, 24). На підставі вказаного ордеру
на житлове приміщення у вказаній
квартирі 1 листопада 2001 року
останні були зареєстровані, але у
вказану квартиру не вселились, а
залишилися проживати за іншою адресою
(а.с.7).

До теперішнього часу вищезазначена
спірна квартира знаходиться на балансі
ОСББ «Наш дом» та належить до
комунальної власності територіальної
громади м. Миколаєва.

З 2001 року між позивачем та відповідачем
склались напружені неприязні
відносини. В сім'ї часто виникали
сварки, у зв'язку із чим ОСОБА_2
перестав проживати з родиною.

У 2002 році в спірну квартиру відповідач
ОСОБА_4 вселив свою знайому ОСОБА_5, яка
до теперішнього часу проживає у
спірній квартирі (а.с.57).

Позивач неодноразово звертався до
ОСОБА_4 з проханням надати йому
можливість проживати у квартирі
АДРЕСА_1, але йому було відмовлено, у
зв'язку з тим, що вказана квартира
продана в 2002 році.

Лише в 2013 році позивач дізнався, що у
спірній квартирі мешкає ОСОБА_5 та
звернувся з заявою до правоохоронних
органів про вжиття заходів до
останньої як особи, яка проживає в
квартирі без правових підстав.

За результатами розгляду цієї заяви
відповідно до висновку дільничного
інспектора Заводського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області від 30
серпня 2013 року ОСОБА_4 у жовтні 2002 року
продав зазначену квартиру ОСОБА_5,
проте будь-яких документів на
підтвердження цього факту оформлено не
було. Подальший розгляді заяви було
припинено (а.с. 12).

Таким чином, з огляду на наведені
правові норми та встановлені
обставини, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що ОСОБА_2 не
втратив право користування спірним
житлом, як член сім'ї наймача, був
відсутній у зазначеному житлі, у
зв'язку з неприязливими стосунками з
наймачем квартири, а тому його право
користування цим житлом суд першої
інстанції обґрунтовано поновив шляхом
вселення в спірну квартиру.

За такого, суд першої інстанції
правильно відмовив в задоволенні
позовних вимог зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом першої інстанції були порушені
норми процесуального права щодо
розгляду справи без участі
представника третьої особи - виконкому
Миколаївської міської ради та
безпідставної відмови суду у
спільному розгляді позову ОСОБА_5 про
визнання її членом сім'ї наймача з
первісним позовом не можуть бути
прийняті до уваги з огляду на таке. Як
вбачається з матеріалів справи
представник зазначеної третьої особи
відповідно до вимог
цивільно-процесуального законодавства
був повідомлений про дату і час
розгляду справи, але не скориставшись
своїм правом, в судове засідання не
з'явився, проте ця обставина не є
перешкодою для розгляду справи.

При вирішенні клопотання представника
ОСОБА_5 про об'єднання з первісним
позовом її позову при визнання
останньої членом сім'ї наймача,
районний суд правильно керувався
положеннями ст. 123 ЦПК України щодо
підстав спільного розгляду зазначених
позовів та дійшов правильного
висновку, що позови не взаємопов'язані,
виникають з різних правовідносин, а
тому їх спільний розгляд є недоцільним.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що місцевий суд при розгляді справи не
врахував тих обставин, що ОСОБА_5 була
вселена до зазначеної квартири, як член
сім'ї наймача, є безпідставними,
оскільки будь-якими доказами ці
обставини не підтверджені.

Більш того, ці твердження
спростовуються результатами
перевірки, проведеної дільничним
інспектором Заводського РВ ММУ УМВС
України в Миколаївській області за
заявою позивача, за висновками якої
ОСОБА_4 у жовтні 2002 року продав
зазначену квартиру ОСОБА_5, проте
будь-яких документів на підтвердження
цього факту оформлено не було.

Сам ОСОБА_4 в зустрічній позовній заяві
стверджував, що ОСОБА_5 є його давньою
знайомою він дозволив їй мешкати в
зазначеній квартирі як тимчасовому
мешканцю за умови проведення ремонту
в квартирі та утримання в належному
стані.

З огляду на викладене, наведені в
апеляційній скарзі доводи правильних
висновків суду не спростовують та не
дають підстав вважати ухвалене рішення
суду першої інстанції незаконним та
необґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а
рішення Заводського районного суду м.
Миколаєва від 20 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: