Провадження № 22-ц/779/1094/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Соколовського В.М.,

суддів: Горблянського Я.Д.,
Шишка А.І.,

секретаря: Турів О.М.,

з участю: представника
апелянта Грицака А.З.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
"Івано-Франківське спеціалізоване
управління механізації будівництва" до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства
"Івано-Франківське спеціалізоване
управління механізації будівництва" на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року Публічне акціонерне
товариство "Івано-Франківське
спеціалізоване управління механізації
будівництва"(далі - ПАТ
"Івано-Франківське СУМБ") звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за поставлений товар в сумі 104807,70
грн., інфляційних втрат в розмірі 747,60
грн., трьох процентів річних в розмірі
2433,45 грн. та сплаченого судового збору в
сумі 1079,88 грн. Позовні вимоги
мотивовано тим, що між позивачем та
фізичною особою ОСОБА_3 був укладений
договір поставки товару, а саме, згідно
накладних: №4 від 16.01.2009 року на суму
117507,24 грн. та №352 від 03.11.2009 року на суму
68150,46 грн., а всього на загальну суму
185657,70 грн. В січні-липні 2009 року
відповідачем частково оплачено борг на
суму 80850 грн. На вимогу повернути борг
відповідач не відреагував.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 26 березня 2014 року позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Івано-Франківське СУМБ"
заборгованість за поставлений товар в
сумі 68150,46 грн. та сплачений судовий
збір в розмірі 681,50 грн. В задоволенні
решти позовних вимог відмовлено.

На вказане рішення ПАТ
"Івано-Франківське СУМБ" подало
апеляційну скаргу, посилаючись на те,
що рішення суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог не
ґрунтується на нормах матеріального
права та матеріалах справи. Зокрема,
апелянт вважає помилковим висновок
суду про те, що вимога позивача про
стягнення з відповідача боргу в сумі
36657,24 грн. за накладною №4 від 06 січня 2009
року не підлягає задоволенню за
спливом строку позовної давності,
оскільки судом не враховано, що
відповідачем було вчинено дії, які
свідчать про визнання боргу, а саме,
проведено частковий розрахунок за
поставлений товар. А тому, на думку
апелянта, позивач звернувся до суду в
межах строків позовної давності. З цих
підстав просив рішення суду в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
на суму 39838,29 грн. та частини витрат по
сплаті судового збору в сумі 398,48 грн.
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі.

В судовому засіданні представник
апелянта Грицак А.З. апеляційну скаргу
підтримав з наведених у ній мотивів та
просив задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не прибув, хоча належним чином
повідомлений про розгляд справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
представника апелянта, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не
відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає борг за отриманий
товар згідно накладної №352 від 03.11.2009
року в сумі 68150,46 грн., а позовна вимога
про стягнення боргу за накладною №4 від
06.01.2009 року до задоволення не підлягає,
оскільки така вимога подана поза
межами строку позовної давності.
Відмовляючи у задоволенні позовної
вимоги про стягнення інфляційних втрат
та трьох процентів річних від суми
боргу, суд виходив з того, що така
вимога є безпідставною, так як строк
сплати в заяві відповідача від 03.11.2009
року не містив такого строку сплати, а
вимога не була отримана ОСОБА_3 із
зобов'язанням сплати до 7 днів з дня
отримання вимоги, тому строком
пред'явлення такої вимоги є позовна
заява.

Однак з таким висновком суду
погодитись не можна.

Судом встановлено, що згідно накладної
№4 від 16.01.2009 року ОСОБА_3 отримав згідно
дозволу голови правління від ВАТ
«СУМБ» товар на суму 117507,24 грн. (т.1,
а.с.3-5) за поданою заявою ОСОБА_3 від
16.01.2009 року про виписку будівельних
матеріалів за власний рахунок, згідно
виписаної накладної з
відтермінуванням оплати до 3-х місяців,
тобто до 16.04.2009 року (т.1, а.с.8).

Відповідно до накладної №352 від 03.11.2009
року ОСОБА_3 отримав згідно дозволу
голови правління від ВАТ «СУМБ» товар
на суму 68150,46 грн. (т.2, а.с.20) за поданою
заявою ОСОБА_3 від 03.11.2009 року про
виписку будівельних матеріалів за
власний рахунок (т.1, а.с.9), без
зазначення терміну оплати.

Згідно вказаних накладних
відповідачем отримано товару на
загальну суму 185657,70 грн.

ОСОБА_3 частково здійснювалися
наступні виплати боргу: 27.01.2009 року - 19000
грн., 27.04.2009 року - 31000 грн., 14.07.2009 року -
30000 грн. та 21.05.2010 року - 850 грн. (т.2, а.с.3),
що не заперечується і сторонами. Всього
сплачено боргу на загальну суму 80850 грн.
Залишок несплачених відповідачем
коштів по накладних становить 104807,70
грн.

Суд вірно встановив, що між сторонами
виникли відносини з приводу укладення
та виконання договору купівлі-продажу,
однак прийшов до неправильного
висновку про сплив позовної давності.

Так, згідно ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею ж 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Положенням ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Як правильно встановлено судом,
відповідачем здійснювались часткові
виплати боргу, зокрема: 27.01.2009 року - 19000
грн., 27.04.2009 року - 31000 грн., 14.07.2009 року -
30000 грн. та 21.05.2010 року - 850 грн. При цьому,
обчислюючи початок перебігу позовної
давності, суд не врахував останньої
здійсненої відповідачем проплати, яка
мала місце 21.05.2010 року на суму 850 грн., що
підтверджується прибутковим касовим
ордером (т.2, а.с.12), яка свідчить про
визнання боржником свого боргу і
відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України
перервала позовну давність.

Згідно ж ч.3 зазначеної статті саме з
21.05.2010 року слід обчислювати
трьохрічний строк позовної давності.

На зазначене суд не звернув уваги та
прийшов до помилкового висновку про
сплив позовної давності.

У своїх запереченнях відповідач
зазначає, що сплата 850 грн. згідно
касового ордеру не свідчить про
визнання ним свого боргу згідно
накладних, оскільки часткове погашення
заборгованості не означає визнання ним
заборгованості в цілому, він особисто
чи інші особи не вносили цього платежу
в касу позивача, а копія прибуткового
касового ордеру не доводить, що цей
платіж прийнято від нього. Такі
заперечення не заслуговують на увагу,
оскільки належним чином засвідчена
копія прибуткового касового ордеру
підтверджує прийняття від ОСОБА_3
оплати за матеріали в розмірі 850 грн. та
є свідченням визнання відповідачем
боргу.

Враховуючи викладене, позивач
звернувся з позовом до відповідача в
межах строку позовної давності, а тому
позовні вимоги про стягнення боргу в
розмірі 104807,70 грн. є обґрунтованими та
підлягають до задоволення.

Що стосується відмови в задоволенні
позовної вимоги про стягнення
інфляційних втрат та трьох відсотків
річних, колегія суддів вважає, що такі
вимоги також підлягають до
задоволення.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

За змістом ч.1 ст.612 ЦК України
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

Згідно ж ч.1 ст.692 ЦК України
покупець зобов'язаний оплатити товар
після його прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актом цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару.

Як видно із заяви відповідача,
адресованої голові правління ВАТ "СУМБ"
(т.1, а.с.8), відповідачу дозволено
сплатити кошти за товар згідно
накладної №4 від 16.01.2009 року протягом
трьох місяців. Отже, у даному
зобов'язанні чітко визначений строк
(три місяці з дати видачі накладної),
після спливу якого і настало
прострочення відповідача.

Враховуючи положення ч.1 ст.692 ЦК
України та відсутність між сторонами
домовленостей з приводу строку сплати
за товар згідно накладної №352 від 03.11.2009
року, обов'язок відповідача сплатити
кошти за товар виник з моменту
прийняття ним товару - тобто з 03.11.2009
року. Саме з цього моменту настало
прострочення відповідача.

Виходячи із наведеного, неправильним є
висновок суду про те, що заява
відповідача від 03.11.2009 року не містила
строку сплати коштів за товар, а вимога
(т.1, а.с.7) не була отримана ОСОБА_3 щодо
зобов'язання сплатити борг до 7 днів з
дня отримання вимоги, а тому строком
пред'явлення такої вимоги є позовна
заява. У даному випадку, колегія суддів
вважає, що строк виконання
відповідачем зобов'язано було
визначено: по накладній №4 від 16.01.2009
року - домовленістю сторін, а по
накладній №352 від 03.11.2009 року в силу
дії ч.1 ст.692 ЦК України - з моменту
прийняття товару, а тому факт отримання
чи неотримання відповідачем вимоги про
сплату боргу не має правового значення
при вирішенні питання про момент, з
якого слід обчислювати прострочення
боржника.

За таких обставин інфляційні втрати в
розмірі 747,60 грн. та три проценти річних
від простроченої суми в розмірі 2433,45
грн., обґрунтований розрахунок яких
наведений у позовній заяві, підлягають
стягненню з відповідача на користь
позивача, оскільки стосуються захисту
майнових інтересів позивача в Зв'язку з
невиконанням грошового зобов'язання -
привернення грошових коштів за
придбаний товар.

Отже, неправильно застосувавши норми
матеріального права, суд першої
інстанції дійшов безпідставного
висновку про відмову в задоволенні
позову ПАТ "Івано-Франківське СУМБ", в
той час коли даний позов є
обґрунтованим та підлягає до
задоволення в повному об'ємі.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неправильне застосування
норм матеріального права.

Таким чином, судом ухвалено незаконне
та необґрунтоване рішення, яке
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог в повному розмірі.

У зв'язку із задоволенням позовних
вимог, відповідно до ст.88 ЦПК України,
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягає сплачений судовий
збір в розмірі 1079,88 грн.

Керуючись ст. ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
"Івано-Франківське спеціалізоване
управління механізації будівництва"
задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 26 березня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного
товариства "Івано-Франківське
спеціалізоване управління механізації
будівництва" до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
"Івано-Франківське спеціалізоване
управління механізації будівництва"
заборгованість за поставлений товар в
сумі 104807,70 грн.(сто чотири тисячі
вісімсот сім гривень 70 копійок), 747 грн.
60 коп. інфляційних втрат, 2433 грн. 45 коп.
три відсотки річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання та
сплачений судовий збір в сумі 1079 грн. 88
коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий
В.М. Соколовський

Судді:
Я.Д. Горблянський

А.І. Шишко