Єдиний унікальний номер 227/4018/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/519/2014
Головуючий 1 інстанції - Любчик В.М.
Доповідач - Супрун М.Ю.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 лютого 2014 року Апеляційний
суд Донецької області у складі:

головуючого судді
Никифоряка Л.П.,

суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.,

при секретарі
Внуковій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної
особи підприємця ОСОБА_2, третя особа -
Добропільський міський центр
зайнятості про звільнення, стягнення
середньої заробітної плати за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 02 грудня 2013 року,-

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з вищевказаним позовом, в
обґрунтування якого зазначала, що 09
квітня 2013 року між нею та відповідачем
був укладений безстроковий трудовий
договір, відповідно до якого вона була
прийнята на роботу в магазин в якості
продавця-консультанта з заробітною
платою в розмірі 1583 грн. 29 червня 2013
року вона відповідачем була
неправомірно відсторонена від роботи з
причин виникнення між ними конфлікту.
01 липня 2013 року вона подала ОСОБА_2
заяву про звільнення її за угодою
сторін, але відповідач відмовився
звільнити її. Оскільки останній до
теперішнього часу не вирішив питання
про її звільнення, як за своєю
ініціативою, так і за її заявою, з
урахуванням уточнених позовних вимог
просила зобов'язати відповідача
звільнити її за власним бажанням,
стягнути з фізичної особи підприємця
ОСОБА_2 на її користь заробітну плату за
червень 2013 року в сумі 791 грн. 55 коп.,
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 01 липня 2013 року по 31 жовтня 2013
року в сумі 6332, 00 грн. Крім того, просила
стягнути на її користь моральну шкоду в
розмірі 10 000 грн., яка пов'язана з
незаконним відстороненням її від
роботи та небажанням відповідача
звільнити її у відповідності до вимог
закону.

Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 02 грудня 2013 року у задоволенні
вищезазначених позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено.

Позивачка з вказаним рішенням суду не
погодилась та подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги. В обґрунтування
доводів скарги послалась на те, що суд
першої інстанції не дав належну оцінку
доказам по справі, а саме показанням
свідків, згідно яких не вбачається, що
вона самовільно залишила роботу. Крім
того, суд не звернув уваги на те, що
відповідач в судовому засіданні
визнав, що не бажав продовжувати
трудові відносини з нею, чим
підтвердив, що відсторонив її від
роботи. Суд не врахував, що не
розірваний з фізичною особою
підприємцем ОСОБА_2 трудовий договір
перешкоджає їй працевлаштуватись на
інше підприємство.

ОСОБА_1 в судовому засіданні
апеляційного суду скаргу підтримала,
просила рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення її позову.

Представник відповідача - адвокат
ОСОБА_3 заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, просив її
відхилити.

Представник третьої особи у в судове
засідання не з'явився, був повідомлений
про час та місце розгляду справи
належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку
та представника відповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи скарги, апеляційний
суд вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що
09 квітня 2013 року між фізичною особою
підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було
укладено безстроковий трудовий
договір №0, відповідно до якого
остання була прийнята на роботу в
магазин в якості
продавця-консультанта з заробітною
платою в розмірі 1583 грн. на місяць.

Наказом №1 від 01 липня 2013 року, видним
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2,
зазначений трудовий договір розірвано
та ОСОБА_1 звільнено за п.4 ст.40 КЗпП
України за прогул без поважних причин.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з недоведеності
незаконного відсторонення позивачки
від роботи, безпідставності позову
ОСОБА_1 про її звільнення за власним
бажанням та стягнення заробітної
плати, яка була виплачена. Також суд
дійшов висновку, що відсутні підстави
для стягнення на користь позивачки
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, оскільки останньою не
ставилось питання про поновлення її на
роботі як незаконно звільненої.

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними.

Згідно зі ст. 24 КЗпП України, трудовий
договір укладається, як правило, в
письмовій формі. Додержання письмової
форми при укладенні трудового договору
з фізичною особою є обов'язковим.
Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Стаття 241 КЗпП України та Порядок
реєстрації трудового договору між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю,
затверджений наказом Міністерства
праці та соціальної політики України N
260 від 8 червня 2001 року, встановлює, що у
разі укладення трудового договору між
працівником і фізичною особою фізична
особа або за нотаріальним дорученням
уповноважена нею особа повинна у
тижневий строк з моменту фактичного
допущення працівника до роботи
зареєструвати укладений у письмовій
формі трудовий договір у державній
службі зайнятості за місцем свого
проживання у порядку, визначеному
Міністерством праці та соціальної
політики України.

За змістом пп. 8 - 9 зазначеного Порядку,
закінчення або дострокове припинення
дії трудового договору між
працівником і фізичною особою, яка
використовує найману працю, підлягає
зняттю з реєстрації в центрі
зайнятості.

Встановлено, що 09 квітня 2013 року між
фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 було укладено безстроковий
трудовий договір №0, відповідно
до якого остання була прийнята на
роботу в якості продавця-консультанта
з заробітною платою в розмірі 1583 грн. на
місяць(а.с.15).

Наказом №1 від 01 липня 2013 року, видним
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2,
зазначений трудовий договір
розірвано, ОСОБА_1 звільнено за п.4 ст.40
КЗпП України за прогул без поважних
причин. (а.с.27)

Даний трудовий договір зареєстрований
у Добропільському міському центру
зайнятості (а.с.15) та не знятий з
реєстрації і згідно довідки центру
зайнятості є діючим.

Згідно п.п.1, 4 ст. 36 КЗоТ України,
підставами припинення трудового
договору є зокрема угода сторін,
розірвання трудового договору з
ініціативи працівника (статті 38, 39).

У відповідності до ст. 38 КЗоТ України,
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Також встановлено, що домовленість між
сторонами про припинення трудового
договору за угодою сторін досягнута не
була, оскільки не було отримано на це
згоди роботодавця. Крім того, доказів
того, що позивачка звернулась до
відповідача із заявою про звільнення
її за власним бажанням суду не надано,
тому суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що позовні вимог
ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача
звільнити її за власним бажанням не
ґрунтуються на законі.

Обґрунтовано суд першої інстанції
відмовив позивачці у стягненні
заробітної плати за червень 2013 року,
оскільки згідно матеріалів справи
зазначена виплата була відповідачем
здійснена (а.с.71).

Апеляційний суд також погоджується з
судом першої інстанції і в тієї
частині, що не знайшли свого
підтвердження доводи позивачки щодо її
незаконного відсторонення від роботи,
оскільки на користь цих позовних вимог
ОСОБА_1 не надала суду належних та
допустимих доказів.

Немає підстав і для стягнення на
користь позивачки середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
оскільки така відповідальність
роботодавця настає у разі звільнення
працівника без законної підстави.

Оскільки судом не було встановлено
порушення відповідачем трудових прав
позивачки, суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про безпідставність
позовних вимог про відшкодування і
моральної шкоди.

Розглядаючи даний спір, місцевий суд,
всупереч посиланням апелянта, повно та
всебічно дослідив надані сторонами
докази по справі, належно їх оцінив,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює, та прийняв рішення з
урахуванням всіх обставин справи та
вимог матеріального права.

Отже, доводи апеляційної скарги
є необґрунтованими і не належать до
тих підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
підстав для скасування рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги не
має, тому відповідно до частини 1 ст. 308
ЦПК України апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду залишенню
без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 02 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: