Єдиний унікальний номер 262/7520/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1618/2014
Головуючий в 1 інстанції Мачуський
Доповідач Ларіна Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді
Зінов'євої А.Г.

суддів
Ларіної Н.О., Азевича В.Б.

при секретарі
Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 15 січня 2014 року у
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням та вселення, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Пролетарського районного
суду м. Донецька від 15 січня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено:
визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1; у задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням від 04 лютого 2014
року вирішено питання про стягнення
судового збору.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_1, в
апеляційній скарзі просила рішення
суду першої інстанції скасувати,
оскільки воно не відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, а її
зустрічні позовні вимоги задовольнити
у повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної
скарги зазначає, що суд першої
інстанції дійшов висновку, що позивач
ОСОБА_2, відповідно до рішення
Пролетарського районного суду м.
Донецька від 10 липня 2012 року, яке
набрало законної сили 24 травня 2013 року,
є власником жилого будинку АДРЕСА_1 та
зареєстрував право власності 04 липня
2013 року у Реєстраційній службі
Ворошиловського районного управління
юстиції у м. Донецьку.

Проте, апелянт вважає, що при розгляді
даної справи суд не прийняв до уваги її
заперечення проти позову, а також
пояснення щодо того, що з 03 червня 2013
року та до теперішнього часу спір є
предметом розгляду Верховного Суду
України, оскільки двічі районний суд
ухвалював рішення про визнання за
ОСОБА_2 права власності на спірне
домоволодіння, а апеляційний суд
Донецької області скасовував рішення
районних судів та повністю відмовляв
йому у задоволенні позову.

Вказує, що оскільки справа
неодноразово розглядалась судовими
інстанціями та у справі ухвалювались
суперечливі рішення, 03 червня 2013 року
вона звернулась з касаційною скаргою
до Верховного Суду України з
клопотанням скасувати рішення суду,
яким за позивачем визнано право
власності на жилий будинок, у якому
апелянт зареєстрована та право на який
втратити не могла.

Крім того, зазначає, що суд першої
інстанції при розгляді справи вийшов
за межі позовних вимог, оскільки
позивач у своєму позові просив визнати
її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням на
підставах, передбачених ст. 405 ЦК
України, однак, суд першої інстанції
вказав, що оскільки позивач
посилається не на ту норму Закону, суд
уточнює підстави позову та застосовує
відповідну норму Закону незалежно від
отримання на це згоди позивача. На
думку апелянта, суд не міг самостійно
вийти за межі заявлених позовних вимог
та задовольнити позов ОСОБА_2, який став
власником спірного будинку з 04 липня 2013
року та право якого апелянт оскаржує у
вищій судовій інстанції.

Також зазначає, що суд першої інстанції
не прийняв до уваги той факт, що тільки
апелянт сплачує за всі комунальні
послуги у спірному будинку протягом
багатьох років, а саме, після смерті
батька ОСОБА_3, померлого у 2000 році, що
підтверджується відповідними
квитанціями. Більш того, зазначає, що
суд не прийняв до уваги той факт, що
позивач протягом 30 років постійно
проживає з сім'єю по АДРЕСА_2.

Вважає, що суд першої інстанції
безпідставно прийняв за основу акт
обстеження житлово-побутових умов,
складений головою комітету
мікрорайону «Чулковка» від 23 жовтня 2013
року, оскільки даний акт не відображає
фактичних обставин справи та складений
під впливом позивача, який заселився до
спірного будинку тільки у липні 2013 року
та з цього часу чинить апелянту
перешкоди у проживанні за місцем її
реєстрації.

Також вважає, що суд першої інстанції
при ухваленні оскаржуваного рішення не
врахував, що іншого житлового
приміщення у апелянта у власності
немає, тому позбавлення її права на
житлову площу у спірному будинку
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Крім того, вказує, що суд не розглянув
зустрічні позовні вимоги про вселення
та усунення перешкод з боку ОСОБА_2,
який забезпечений житловим
приміщенням.

ОСОБА_1 та її представники в судове
засідання апеляційного суду не
з'явились, про дату, час та місце
слухання скарги повідомлені належним
чином листами з повідомленням та
телефонограмами від 27 лютого 2014 року,
які зареєстровані у журналі
телефонограм № 4 за №№ 5194-5196, суду не
надано належних доказів щодо
поважності підстав їх відсутності в
судовому засіданні, тому на підставі ч.
2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто за
їх відсутністю.

ОСОБА_2 та його представник проти
доводів апеляційної скарги заперечили,
просили її відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
ОСОБА_2 та його представника,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити, рішення суду
залишити без змін, за таких підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України

Права власника житлового будинку
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливо лише з
підстав,передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 495 ЦК
України члени сім'ї власника жилим
приміщенням в обсязі, визначеному
відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право членів сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно

Таким чином, виникнення права членів
сім'ї власника будинку (квартири) на
користування цим будинком та обсяг цих
прав залежить від виникнення у
власника будинку права власності на
цей будинок, а відтак - припинення права
власності особи на будинок припиняє
право членів її сім'ї на користування
цим будинком. Тобто, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідним від прав самого власника.

Передбачаючи право власника жилого
будинку (квартири) на відчуження цих
об'єктів закон не передбачив при цьому
перехід прав і обов'язків попереднього
власника до нового власника в частині
збереження права користування житлом
(житлового сервітуту) членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника будинку (квартири).

За вимогами ч. 2 ст. 405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 406 ЦК
України сервітут припиняється у разі
припинення обставини, яка була
підставою для встановлення сервітуту.

До житлового сервітуту не підлягає
застосуванню загальне правило ч. 6 ст. 403
ЦК України відповідно до якого
сервітут зберігає чинність у разі
переходу до інших осіб права власності
на майно, щодо якого встановлено
сервітут, оскільки житловий сервітут
має особистий характер. Так, в силу
сервітуту право користування житлом
надається членами сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним. Житлове
законодавство не передбачає
збереження за членами сім'ї права
житлового сервітуту у випадку
відчуження власником житлового
будинку (квартири) у випадку зміни
власника житлового будинку. Житлове
законодавство виходить з того, що
власник житлового будинку (квартири)
має право продажу цих об'єктів права
власності без збереження членами сім'ї
права користування ними.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до рішення Пролетарського
районного суду м. Донецька від 10 липня
2012 року, яке набрало законної сили 24
травня 2013 року, право власності на
домоволодіння, що розташоване за
адресою: АДРЕСА_1, було визнане за
ОСОБА_2 в порядку спадкування за
заповітом після смерті батька ОСОБА_3,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 7-10).

ОСОБА_2 зареєстрував своє право
власності на житловий будинок за
адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить витяг
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 04 липня 2013 року, наданий
реєстраційною службою Ворошиловського
РУЮ у м. Донецьку серії НАС № 698775 (а.с. 11).

Відповідно до домової книги прописки
громадян, які мешкають у будинку
АДРЕСА_1, крім ОСОБА_2 за цією адресою
також зареєстрована його сестра ОСОБА_1
(а.с. 12-14).

Згідно акту про обстеження
житлово-побутових умов проживання від
23 жовтня 2013 року наданого головою
комітету мікрорайону «Чулковка»,
ОСОБА_2 мешкає за вищезазначеною
адресою в будинку, який належить йому
на праві приватної власності за
заповітом після смерті батька. За цією
ж адресою зареєстрована його сестра
ОСОБА_1, яка з 1988 року по цей час за даною
адресою не проживає, що підтверджують
сусіди (а.с. 15).

Згідно довідки від 15 листопада 2013 року,
наданої головою комітету МКР
«Дудінський», ОСОБА_1 фактично мешкає
зі своїм чоловіком за адресою: АДРЕСА_3
(а.с. 64).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та
відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції
виходив з того, що до житлового
сервітуту не підлягає застосуванню
загальне правило ч. 6 ст. 403 ЦК України та
після смерті колишнього власника,
членом сім'ї якого була відповідач,
припинилась обставина, яка була
підставою для встановлення сервітуту,
тобто і припинено само право
користування спірною квартирою, тому й
відсутні підстави для задоволення
зустрічних позовних вимог.

З зазначеним висновком суду першої
інстанції погоджується колегія суддів,
оскільки судом першої інстанції
уточнено позовні вимоги за первісним
позовом та правильно встановлені
обставини справи та відповідні їм
правовідносини, а саме у зв'язку зі
смертю батька сторін та набуттям
ОСОБА_2 права власності на спірне житло
право користування цим житлом ОСОБА_1
припинено, що є підставою для
задоволення позову власника житла та
відмови в задоволенні позову його
сестри.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції повно, всебічно та правильно
встановив обставини справи та
відповідні їм правовідносини, з'ясував
доводи сторін, встановленим обставинам
та доказам дав належну оцінку та дійшов
до обґрунтованого висновку про
задоволення позову про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням та відмову в
задоволенні зустрічного позову про
усунення перешкод у користування жилим
приміщенням та вселення.

Доводи апеляційної скарги щодо
неприйняття до уваги судом першої
інстанції заперечень апелянта
стосовно того, що спір є предметом
розгляду Верховного Суду України,
апеляційний суд приймає критично,
оскільки рішення Пролетарського
районного суду м. Донецька від 10 липня
2012 року за яким право власності на
спірне домоволодіння, визнане за
ОСОБА_2 у порядку спадкування за
заповітом - набрало законної сили 24
травня 2013 року. Посилання апелянта на
можливе скасування цього рішення судом
вищої інстанції не є підставами для
відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 чи
задоволення позову апелянта, як і не є
такими підставами неодноразовий
перегляд вимог щодо права власності
судами першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо виходу
за межі позовних вимог, апеляційний суд
приймає критично, оскільки судом
першої інстанції уточнені лише
посилання на певну правову норму
ОСОБА_2 при тих же заявлених позовних
вимогах, що належним чином вмотивовано
у рішенні суду, що не виходом за межі
заявлених позовних вимог

Доводи апеляційної скарги що сплати
апелянтом комунальних послуг за
спірним домовлодінням, апеляційний суд
приймає критично, оскільки зазначені
доводи висновків суду не спростовують
та не позбавляють апелянта права
звернення з належним позовом до суду.

Доводи апеляційної скарги що не
поживання ОСОБА_2 за спірною адресою,
апеляційний суд приймає критично,
оскільки за діючим законодавством,
власник житла має право проживати за
іншою адресою.

Доводи апеляційної скарги що акт від 23
жовтня 2013 року не відображає фактичних
обставин, складений під впливом
позивача, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у
проживанні апелянта, апеляційний суд
приймає критично, оскільки такі
відомості суду не доведені. Інших
доказів суду апеляційної інстанції не
надано, тому, на підставі діючого
процесуального законодавства, суд
апеляційної інстанції позбавлений
права переоцінювати надані сторонами
докази за власним переконанням.

Доводи апеляційної скарги щодо
відсутності у власності у апелянта
житла, апеляційний суд приймає
критично, оскільки відсутність житла у
власності апелянта не є підставами для
задоволення її позову чи відмові у
позові власника житла. При цьому, за
встановлених судом першої інстанції,
апелянт не проживає у спірному житлі з
1988 року, доказів звернення апелянта до
суду з позовом про усунення перешкод у
користуванні ним, за цей період понад 25
років, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги відносно
неналежної правової оцінки наданим
сторонами доказам, не вмотивування
відмови у задоволенні позову апелянта,
є непереконливими та спростовуються
матеріалами справи, з яких вбачається,
що, ухвалюючи рішення, суд, відповідно
до вимог ст.212 ЦПК України, надав оцінку
належності, допустимості,
достовірності кожного доказу окремо,
їх достатності, взаємному зв'язку
доказів у їх сукупності, а також навів
мотиви, з яких він дійшов до висновку
про те, що доведені позовні вимоги про
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням та
відсутні підстави за ст. 405 ЦК України
та ст.ст. 9, 150, 156 ЖК України для усунення
перешкод у користуванні житлом та
вселенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують та не дають
підстав вважати, що судом першої
інстанції були допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п.1, 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Пролетарського районного суду
м. Донецька від 15 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: