Справа № 464/8213/13
Головуючий у 1 інстанції: Борачок М.В.
Провадження № 22-ц/783/2659/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі: головуючого - судді
Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Мельничук О.Я.,

за
секретаря Данилик І.І.,

з участю ОСОБА_2,

її представників - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Сихівського районного суду м. Львова
від 07 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за договором позики та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_7 про визнання
договору позики неукладеним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 07 лютого 2014 року задоволено
первісний позов ОСОБА_5 та стягнуто з
ОСОБА_2 на його користь 240 000 грн.
заборгованості за договором позики та
2400 грн. судового збору.

Суд відмовив у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа -
ОСОБА_7 про визнання договору позики
неукладеним.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
на основі неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
а висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Апелянт стверджує, що конкретно для
ОСОБА_2 важкі обставини проявлялись,
зокрема, в тому, що вона, будучи матір'ю,
люблячи своїх дітей, знаючи, що у її
дочки були великі кредитні
зобов'язання перед банками, змушена
була фінансово допомагати сім'ї своєї
дочки ОСОБА_8, віддаючи при цьому їй всі
свої заощадження та доходи, а тому вона
не могла собі дозволити придбати
нормальний, якісний, необхідний набір
продуктів харчування, якісні ліки, одяг
та мінімальний набір соціальних
послуг, тобто перебувала в стані
крайньої нужденності.

Апелянт також зазначає, що суд першої
інстанції повністю упустив такий
важливий доказ у справі, як розписку
ОСОБА_8, дану ОСОБА_5 та порушив порядок
дослідження доказів, що є грубим
порушенням норм процесуального права.

Апелянт стверджує, що суд при винесенні
рішення повинен був перевірити і
встановити, коли і кому ОСОБА_5 передав
спірні грошові кошти у сумі 240 000
гривень, тобто встановити момент
укладення договору позики, однак, в
оскарженому рішенні, Сихівським
районним судом м. Львова не встановлено
вищезазначених обставин.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
первісного позову та про задоволення
зустрічного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
відповідно до ст.303 ЦПК України
законність та обґрунтованість
оскарженого рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а рішення
залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін і, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Як установлено судом першої та
апеляційної інстанції 25 січня 2012 року
між ОСОБА_5 як позикодавцем та ОСОБА_2 як
позичальником укладено договір позики
грошових коштів, за яким ОСОБА_5 передав
ОСОБА_2 у власність 240000,00 грн., що
еквівалентно на час укладення договору
30000,00 доларів США. Договором
передбачалося повернення грошей у
термін до 25 січня 2013 року. Сторони
визначили у пункті 2 договору, що
передачу грошей було здійснено до
підписання договору. Договір
посвідчений приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та зареєстрований у
реєстрі нотаріальних дій за № 122.
Указане спростовує доводи апелянта про
безгрошовість договору позики.

Для забезпечення виконання взятих
ОСОБА_2 зобов'язань, 25 січня 2012 року між
ОСОБА_5 як іпотекодержателем та ОСОБА_2
як позичальником, а також ОСОБА_7 як
іпотекодавцем (майновим поручителем)
укладено договір іпотеки. За вказаним
договором у іпотеку передана квартира
АДРЕСА_1. Договір іпотеки посвідчений
приватним нотаріусом Львівського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований у реєстрі
нотаріальних дій за № 123 й накладена
заборона відчуження.

Задовольняючи позовні вимоги про
стягнення неповернутої позики, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про обґрунтованість та
законність вимог, оскільки в термін,
установлений договором, відповідач
ОСОБА_2 гроші не повернула.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК
України, зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі статтею 654 ЦК України, зміна
або розірвання договору вчиняється в
такій самій формі, що й договір, що
змінюється або розривається, якщо інше
не встановлено договором або законом
чи не випливає із звичаїв ділового
обороту.

Ураховуючи наведене, розписка, на яку
посилається представник відповідача у
апеляційній скарзі, згідно з якою
ОСОБА_8 взяла на себе зобов'язання
погасити борг по коштах, наданих ОСОБА_2
відповідно до позики від 12 січня 2012
року в сумі 40000,00 доларів США та позику,
надану ОСОБА_8 02 липня 2012 року в сумі
30000,00 доларів США - не впливає на взяті
сторонами на себе зобов'язання
відповідно до нотаріально засвідчених
договорів позики та іпотеки.

Окрім того, як вбачається із наданої у
судовому засіданні апеляційного суду
копії договору позики грошових коштів
від 02 липня 2012 року, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_8, перший надав останній
позику на суму 240000,00 грн. із терміном
повернення 02 липня 2013 року. Вказане
спростовує доводи апелянта про
отримання позики за договором від 12
січня 2012 року ОСОБА_8, а не ОСОБА_2
Наявність розписки навпаки
підтверджує отримання позики ОСОБА_2 за
договором від 12 січня 2012 року та
отримання позики ОСОБА_8 за договором
від 02 липня 2012 року.

Щодо відмови у задоволенні зустрічних
позовних вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того, що
відповідачем за первинним позовом та
позивачем за зустрічним ОСОБА_2
заявлено позов про визнання договору
позики неукладеним та підписаним під
впливом тяжких обставин (без уточнення
позовних вимог про недійсність
правочину), тому з урахуванням ст.ст. 16,
204 ЦК України правильно дійшов висновку
про те, що заявлені вимоги не
відповідають можливим способам
захисту цивільних прав та інтересів,
передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 233 ЦК
України, правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

У пункті 23 Постанови Пленуму
Верховного суду України "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" від 6
листопада 2009 року N 9 судам роз'яснено,
що правочин може бути визнаний судом
недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідачкою за первинним позовом та
позивачем за зустрічним ОСОБА_2 не
надано, а судом першої та апеляційної
інстанції не здобуто доказів вкрай
невигідних умов договору позики
грошових коштів від 25 січня 2012 року та
договору іпотеки від 25 січня 2012 року.

Доводи апелянта про перебування ОСОБА_2
(на його думку) в стані крайньої
нужденності не свідчать про
невигідність умов договору позики.

Інші доводи, зазначені представником
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в апеляційній скарзі
висновків суду не спростовують, були
предметом розгляду в суді першої
інстанції та суд дав їм належну правову
оцінку.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За наведених вище обставин, колегія
суддів доходить висновку, що суд першої
інстанції дав належну оцінку всім
обставинам і доказам у справі в їх
сукупності та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому підстави
для його скасування відсутні й
апеляційну скаргу на оскаржене рішення
необхідно відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. 308, п.1 ч.1
ст. 314, ст. 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 07 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Крайник Н.П.

Мельничук О.Я.