Ухвала

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької
В.С., Кафідової О.В.,

Ступак О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,
за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
03 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року Публічне акціонерне
товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ
«ВТБ Банк») звернулося до суду з
указаним позовом, вимоги якого під час
розгляду справи неодноразово
уточнювало та остаточно просило
стягнути з відповідача на свою користь
заборгованість за договором у сумі 442 419
грн 11 коп., яка утворилася станом на 22
вересня 2011 року. Свої вимоги позивач
обґрунтовував тим, що 08 жовтня 2008 року
між ВАТ «ВТБ Банк» (нині -
ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_3 укладено
договір № 196356 про відкриття карткового
рахунку, видачу кредитної картки та її
обслуговування, згідно з яким банк
відкрив ОСОБА_3 картковий рахунок
НОМЕР_1 зі встановленою кредитною
лінією у розмірі 250 тис. грн, за умови
сплати 24 % річних за користування
кредитом, а з 17 листопада 2010 року
відповідно до наказу ПАТ «ВТБ Банк» №
349-од - 30 %. Відповідно до умов договору
карткового рахунку банк надав у
користування відповідача міжнародну
банківську платіжну картку МС GOLD
НОМЕР_2, строком дії на один рік. У
зв'язку з невиконанням належним чином
відповідачем взятих за указаним
договором зобов'язань утворилася
заборгованість у розмірі 442 419 грн 11
коп., яку позивач просив стягнути з
відповідача.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 03
квітня 2014 року, позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ
Банк» заборгованість у розмірі 439 001 грн
68 коп., з яких: 64 178 грн 28 коп. -
прострочена заборгованість за
кредитом; 259 438 грн 40 коп.
- прострочена заборгованість за
несанкціонованим овердрафтом; 25 826 грн
40 коп. - прострочені проценти за
користування кредитом; 14 073 грн 51 коп. -
прострочені проценти за користування
несанкціонованим овердрафтом; 1 772 грн 40
коп. - нараховані проценти за
прострочений кредит; 8 955 грн 87 коп. -
нараховані проценти за прострочений
несанкціонований овердрафт; 64 756 грн 82
коп. - прострочені проценти за
прострочений кредит (прострочений
овердрафт). Вирішено питання про судові
витрати.

Додатковим рішенням Київського
районного суду м. Одеси від
06 березня 2014 року задоволено заяву ПАТ
«ВТБ Банк». Визначено, що загальна сума
заборгованості ОСОБА_3 за договором про
відкриття карткового рахунку, видачу
кредитної картки та її обслуговування
№ 196356 від 08 жовтня 2008 року становить 442
419 грн 11 коп. Стягнуто з ОСОБА_3
на користь ПАТ «ВТБ Банк» суму штрафних
санкцій за указаним договором, а саме
три проценти річних на суму
заборгованості зі сплати процентів за
кредитом у сумі 3 417 грн 43 коп.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати рішення та ухвалу судів
першої й апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Задовольняючи позов ПАТ «ВТБ Банк», суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, виходив з
доведеності та обґрунтованості позову,
при цьому дійшов висновку про те, що
банк законно відповідно до Тарифів для
держателів міжнародних банківських
платіжних карток ВАТ «ВТБ Банк» (далі -
Тарифи) та Правил користування
картрахунком та кредитною карткою ВАТ
«ВТБ Банк» (далі - Правила) у порядку,
передбаченому договором від 08 жовтня
2008 року, змінив в односторонньому
порядку умови цього договору;
невиконання умов договору призвело до
утворення заборгованості за основним
боргом, нарахованими процентами та
пені, тому правомірними є вимоги позову
про стягнення з відповідача
заборгованості за кредитним договором,
включаючи суму кредиту, проценти за
користування кредитними коштами,
комісії, штрафні санкції та збитки, що
завдані банку внаслідок невиконання
умов договору.

При цьому суд врахував, що відповідачем
не надано жодних належних доказів на
підтвердження заперечень проти позову,
зокрема щодо погашення кредитної
заборгованості у повному обсязі;
питання про дострокове розірвання
договору про відкриття карткового
рахунку від 08 жовтня 2008 року
у зв'язку зі збільшенням змінюваної
процентної ставки відповідно до
тарифів банку, змінених в бік
збільшення наказом від 17 листопада
2010 року, позичальником не
заявлено, кредитні кошти не повернуто.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд додатково
встановив, що погашення процентів за
користування кредитними коштами
здійснювалося відповідачем, виходячи
із розміру, який встановлений у тарифах
банку у графі «виконання операцій за
платіжними картками», як комісія за
управління лімітом кредитування,
річних у гривнях» і дорівнював 24 %
річних.

Проте з такими висновками погодитися
не можна, оскільки їх суди дійшли при
неповному встановленні всіх обставин
справи.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 08 жовтня 2008 року між ВАТ
«ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено договір
про відкриття карткового рахунку,
видачу кредитної картки та її
обслуговування № 196356,
згідно з яким на ім'я ОСОБА_3 відкрито
картковий рахунок НОМЕР_1 зі
встановленою кредитною лінією в
розмірі 250 тис. грн, за умови сплати
процентів за користування кредитом у
розмірі 24 % річних, а з 17 листопада 2010
року відповідно до наказу ПАТ «ВТБ
Банк» № 349-од - 30 %.

Згідно зі змістом вищезазначеного
договору на власника картрахунку
покладений обов'язок здійснювати
погашення несанкціонованого
овердрафту, рекомендованого
щомісячного платежу за кредитною
лінією, а також нараховані проценти за
користування кредитною лінією (п. 4.1.2);
за користування кредитною лінією
позичальник зобов'язаний сплачувати
банку відсотки; власник рахунку до 15
числа місяця наступного за
розрахунковим циклом зобов'язаний
сплатити рекомендований щомісячний
платіж, що становить 10 % від суми
кредитної заборгованості за
картрахунком та нарахованими
відсотками, а з 17 листопада 2010 року
відповідно до наказу ПАТ «ВТБ Банк» №
349-од - 7 %. (п. 2.4); відповідач несе
відповідальність перед банком за
невиконання положень цього договору.
Збитки, завдані банку власником
рахунку внаслідок невиконання
положень цього договору, підлягають
негайному безумовному відшкодуванню
власником рахунку за першою вимогою
банку (п. 5.1.1.); у випадку виникнення
несанкціонованого овердрафту банк має
право нарахувати та стягувати відсотки
на його суму на умовах, визначених
Правилами та Тарифами, а саме, у розмірі
36 %, а з 17 листопада 2010
року відповідно до наказу ПАТ «ВТБ
Банк» № 349-од - 48 % (п. 3.2.2).

Згідно з п. 2.9 Правил користування
картрахунком та кредитною карткою, які
регулюють умови ведення картрахунку,
відкритого на підставі договору
карткового рахунку, у разі непогашення
мінімального щомісячного платежу
(всієї суми заборгованості), дія
кредитної картки припиняється банком
шляхом постановки його до стоп-списку,
банк нараховує штраф за несвоєчасне
погашення мінімального платежу та
нараховує на непогашену частину такого
платежу відсотки за кожний день
прострочення згідно з тарифами банку, а
саме, у розмірі 48 %, а з 17 листопада 2010
року відповідно до наказу ПАТ «ВТБ
Банк» № 349-од - 60 %.

Відповідно до п. 1.2. цього договору
розмір процентів (тип процентної
ставки) прив`язаний до діючих тарифів
банку, які відповідно до п. 3.2.7 банк має
право змінювати в односторонньому
порядку відповідно до ст. 651 ЦК України.

Повідомлення про зміни надається
власнику рахунку шляхом розміщення
об`яв у загальнонаціональних засобах
масової інформації, установах банку,
виписці по картрахунку особисто або в
інший спосіб. Якщо власник рахунку не
згоден з цими змінами, він має право
достроково розірвати цей договір на
умовах цього договору. В іншому порядку
такі зміни вважаються прийнятими
власником рахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції
України закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

Згідно із чч. 1 та 2 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності; акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи.

09 січня 2009 року набрав чинності Закон №
661-VІ «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
заборони банкам змінювати умови
договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку», яким ЦК України доповнено ст.
1056-1, якою передбачено, що: фіксована
процентна ставка є незмінною протягом
усього строку кредитного договору,
установлений договором розмір
фіксованої процентної ставки не може
бути збільшено банком в
односторонньому порядку, умова
договору щодо права банку змінювати
розмір процентів в односторонньому
порядку є нікчемною.

Цей Закон не скасовує й не пом'якшує
цивільної відповідальності особи, а
отже, не має зворотної дії в часі.

За змістом ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 653 ЦК України в разі
зміни договору зобов'язання сторін
змінюються відповідно до змінених умов
щодо предмета, місця, строків виконання
тощо.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, якщо сторонами кредитного
договору досягнуто домовленості з усіх
його умов, у тому числі щодо збільшення
банком в односторонньому порядку
процентної ставки за кредитним
договором з дотриманням певної
процедури, то такі умови повинні
виконуватись сторонами з моменту
досягнення домовленості, тобто з
моменту підписання договору.

Виходячи з аналізу ст. ст. 5, 627, 629, 653 ЦК
України, якщо умовами кредитного
договору, щодо яких сторони дійшли
згоди під час його укладення,
передбачено право банку в
односторонньому порядку збільшувати
розмір процентної ставки за
користування кредитом у разі настання
певних умов із додержанням
установленої кредитним договором
процедури повідомлення позичальника,
то збільшення банком розміру
процентної ставки за цим кредитним
договором в односторонньому порядку є
правомірним за умови, що рішення банку
про таку зміну розміру процентної
ставки було прийнято до набрання
чинності Законом № 661-VІ, тобто до 09
січня 2009 року.

Проте суд вищевикладеного не врахував,
не звернув уваги на те, що рішення про
підвищення процентної ставки прийнято
позивачем 17 листопада
2010 року на підставі наказу від № 349-од,
тобто після набрання чинності Законом
№ 661-VІ (09 січня 2009 року) і таким чином не
з'ясував питання про те, чи було таке
підвищення правомірним і законними
підстави для їх нарахування і
стягнення.

Згідно з умовами договору № 196356 про
відкриття карткового рахунку, видачу
кредитної картки та її обслуговування,
зокрема, п. 2.1 несанкціонований
овердрафт - це заборгованість
держателя картки перед банком, сума
якої не обумовлена договором та не є
прогнозованою у розмірі та за часом
виникнення. Визначається як різниця
між фактичним від'ємним залишком, що
перевищує розмір відкритої кредитної
лінії.

Пунктом 3.2.2 цього договору передбачено,
що у випадку виникнення
несанкціонованого овердрафту банк має
право нараховувати та стягувати
відсотки на його суму на умовах,
визначених Правилами і Тарифами.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2
ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасно виконаного грошового
зобов'язання за кожен день
прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК
України).

За змістом ст. 611 ЦК України в разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема:
припинення зобов'язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов'язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору; зміна умов зобов'язання;
сплата неустойки; відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Виходячи з аналізу зазначених правових
норм сплата неустойки є єдиним видом
відповідальності за порушення
зобов'язання незалежно від виду
неустойки (штраф або пеня).

Частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено,
що розмір неустойки може бути
зменшений за рішенням суду, якщо він
значно перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

У матеріалах справи на а. с. 179 (т. 1)
міститься заява представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про
зменшення розміру неустойки на
підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, проте
указана заява на порушення вимог ст. ст.
213-215 ЦПК України залишилася не
розглянутою судом першої інстанції, що
призвело до порушення норм
процесуального права - неможливості
встановити фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, а в результаті - до
неправильного застосування норм
матеріального права.

Задовольняючи у повному обсязі позов
ПАТ «ВТБ Банк» і стягуючи з ОСОБА_3
заборгованість у загальному розмірі 442
419 грн 11 коп., суд не звернув уваги на те,
що її складова у вигляді простроченої
заборгованості за несанкціонованим
овердрафтом складає 259 438 грн 40 коп., що
фактично є неустойкою (штрафом) за
порушення виконання зобов'язання і за
наявності підстав, передбачених ч. 3 ст.
551 ЦК України, може бути зменшена за
рішенням суду.

Без належної уваги судів першої й
апеляційної інстанцій залишилося
положення ст. 258 ЦК України, згідно з п. 1
ч. 2 якої, позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені), що
призвело до неправильного вирішення
справи.

Так на а. с. 162 (т. 1) міститься заява
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 про застосування позовної
давності до позовних вимог про
стягнення неустойки, штрафних санкцій
та пені, проте указана заява помилково
не розглянута судом першої інстанції,
що призвело до порушення норм
процесуального права та до
неправильного застосування норм
матеріального права.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
уваги не звернув, не перевірив у
повному обсязі як доводів апеляційної
скарги, так і законності й
обґрунтованості рішення суду першої
інстанції, в результаті чого помилково
залишив без змін незаконне рішення
суду першої інстанції.

Разом з тим на порушення вимог ст. ст. 303,
304, 315 ЦПК України апеляційний суд не
розглянув заяви представника
відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 про доповнення апеляційної
скарги вимогою про скасування
додаткового рішення Київського
районного суду м. Одеси від 06
березня 2014 року, яка міститься у т. 2 на
а. с. 24.

Ураховуючи, що суди першої й
апеляційної інстанцій належним чином
не визначилися з характером спірних
правовідносин та нормами
матеріального права, які підлягають
застосуванню, не дотрималися норм
процесуального права, що призвело до
неможливості встановити фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, тому
касаційна скарга підлягає задоволенню,
а ухвалені у справі рішення та ухвала
судів першої й апеляційної інстанцій -
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених
ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 23 грудня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
03 квітня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді: В.С.
Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Ступак

І.М. Фаловська