У Х В А Л А

Іменем України

03 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача
:КуцинаМ.М.,

суддів - Собослоя Г. Г.,
Бондаренка Ю.О.,

при секретарі : Чейпеш С.
І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2
на рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 13 січня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах
дітей Ужгородського міськвиконкому,
про зміну місця проживання дитини, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_2 звернувся з
позовом до ОСОБА_3, де третя особа -
Служба у справах дітей
Ужгородського міськвиконкому, про
зміну місця проживання дитини
подружжя ОСОБА_3, мотивуючи його тим, що
він до 06. 05.2011 року перебував у шлюбі з
позивачкою. Від подружнього життя у них
народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 06.05.2011 року
шлюб між ними розірвано, а малолітню
дитину - ОСОБА_4, залишено на вихованні
матері ОСОБА_3.

У липні 2011 року відповідачка привела
малолітнього сина до ОСОБА_2 за місцем
його проживання. Позивач стверджує, що
з липня 2011 року і по теперішній час син
проживає разом із ним, він піклується
про його навчання, фізичний та духовний
розвиток. Відповідачка, за його
словами, ухиляється від виховання сина
та його матеріального забезпечення.

З огляду на викладене, позивач просить
визначити місце проживання дитини -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ним за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 13 січня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Із даним рішенням позивач не погодився
і оскаржив це рішення в апеляційному
порядку, посилаючись на порушення
місцевим судом норм процесуального та
матеріального права, просив скасувати
дане рішення та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
наступного: відповідачка в травні 2011
року добровільно передала дитину
батькові, та з того часу не брала
участі у її вихованні, біля двох років
ніде не працювала, не надавала коштів
на утримання сина, не цікавилася його
фізичним та духовним розвитком.

Також місцевим судом не враховано і
особисту прихильність дитини до
кожного з батьків.

Позивач та його представник в суді
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримали у
повному обсязі.

Відповідачка вважає рішення місцевого
суду законним та обґрунтованим, а
апеляційну скаргу безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися по справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову
місцевий суд виходив з того, що
позивачем, у відповідності до положень
ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, не наведено
належних доказів про те, що позивачка
«усувається» від виконання своїх
батьківських обов'язків.

Місцевий суд, вирішуючи питання про
визначення місця проживання сина
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, не знайшов
підстав змінювати визначене заочним
рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 06.05.2011 року
місце проживання неповнолітнього
ОСОБА_4.

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі позов,
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України,
мати і батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини,незалежно від
того , чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 160 СК України передбачено, що
місце проживання дитини, яка досягла
десяти років визначається за згодою
батьків та самої дитини.

Згідно вимог ч.1 ст.161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

В ч.2 ст.161 СК України зазначено, що суд
не може передати дитину для проживання
з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, своєю аморальною поведінкою
може зашкодити розвиткові дитини.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбові з 13 липня 1991
року, від якого мають сина ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Заочним рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 06.05.2011 року
шлюб між ними розірвано, а малолітню
дитину - ОСОБА_4, залишено на вихованні
матері ОСОБА_3

У липні 2011 року відповідачка привела
малолітнього сина до батька - ОСОБА_2
за місцем його проживання і з того часу
дитина фактично проживає в сім'ї
батька.

Відповідачка ОСОБА_3 зверталася із
заявами від 25.11.2011 року та від
21.02.2012 року до Ужгородського міського
голови про те, що її син ОСОБА_4
тимчасово на літні канікули у травні
2011 року переїхав до батька ОСОБА_2, а
згодом останній відмовився віддати
дитину і без її згоди перевів хлопчика
в іншу школу (а.с.24 -25). Із заявою від
20.03.2012 року про невиконання позивачем
ОСОБА_2 рішення суду, яким дитину
залишено проживати разом із матір'ю,
зверталася відповідачка і до Прокурора
м. Ужгорода (а.с.26.27).

Отже, місцевий суд правильно вважає, що
позивачем не наведені докази про те, що
позивачка ухиляється від виконання
своїх батьківських обов'язків.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
зазначає, що у характеристиці класного
керівника 4-б класу НВК «Веселка»
ОСОБА_6 зауважується, що «спілкування
ОСОБА_4 з психологом довело
конфліктність між батьками, яка
негативно позначається на психіці
дитини: хлопчик завжди перебуває в
стані тривоги, відмовляється від
зустрічей з мамою» (а.с.12).

Отже, можливо, що батько впливав на волю
неповнолітнього ОСОБА_4 з приводу його
бажання проживати разом з ним.

Відповідно до актів обстеження умов
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 комісією
Ужгородського міськвиконкому, як у
матері, так і у батька, створені належні
умови для виховання і розвитку дитини
(а.с.9-10).

Суд апеляційної інстанції
погоджується з твердженням місцевого
суду, що згідно з актом від 23.12 2011 року
місцем проживання позивача ОСОБА_2 є
житло за адресою : АДРЕСА_1, що належить
на праві власності співмешканці
останнього ОСОБА_7, в якому позивач не
зареєстрований, на відміну від цього
відповідачці ОСОБА_3 на праві власності
належить житло за адресою : АДРЕСА_2.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

Відповідно до декларації прав дитини,
прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН
20.11.1959 року , в принципі 6 проголошено,
що дитина до повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і у
всякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної безпечності;
малолітня дитина не повинна, крім
випадків, коли є виняткові обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

За дорученням суду орган опіки та
піклування не зміг встановити будь-
яких порушень, зловживань чи
аморальної поведінки обох з батьків,
які б впливали на кардинальне
вирішення питання щодо зміни місця
проживання дитини

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідачка в травні 2011 року
добровільно передала дитину батькові,
та з того часу не брала участі у її
вихованні, біля двох років ніде не
працювала, не надавала коштів на
утримання сина, не цікавилася його
фізичним та духовним розвитком не
можуть бути взяті до уваги, як такі, що
не відповідають обставинам справи, як і
твердження про те, що місцевим судом не
враховано особисту прихильність
дитини до кожного з батьків.

Зазначені доводи апеляційної скарги не
ґрунтуються на матеріалах справи і
підлягають відхиленню як безпідставні.

Отже, вирішуючи справу про місце
проживання дитини суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, визначив характер
правовідносин, та не найшов підстав
змінювати визначене рішенням суду від
06.05.2011 року місце проживання
неповнолітнього ОСОБА_4.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються й не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись статтею 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 13 січня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: