Справа № 465/3543/13
Головуючий у 1 інстанції: Дячишин
Провадження № 22-ц/783/2912/14
Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Гацій І.І.

з участю: ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Львівського
комунального підприємства
"Львівелектротранс" на рішення
Франківського районного суду м. Львова
від 24 грудня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ЛКП "Львівелектротранс", директора ЛКП
"Львівелектротранс" Козака О.К. про
визнання незаконними дій
адміністрації та директора ЛКП
«Львівелектротранс», стягнення
недонарахованої заробітної плати та
відшкодування моральної шкоди.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково, стягнуто з ЛКП
"Львівелектротранс" на користь ОСОБА_2
439.04 грн. недоплаченої заробітної плати,
109.95 грн. за роботу у нічний час, 100 грн.
на відшкодування моральної шкоди. В
задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржило ЛКП "Львівелектротранс»,
вважає, що рішення суду ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права при неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи. Посилається на те, що судом не
враховано те, що відповідно до положень
статуту ЛКП "Львівелектротранс"
підприємство створене Львівською
міською радою та підпорядковане
Департаменту житлового господарства
та інфраструктури ЛМР, який незважаючи
на неодноразові його звернення,
погодив внесення змін у шатний розпис
лише з 01.09.2012 року. Зазначає про те, що
виплата заробітної плати без
відповідного погодження тарифної
сітки органом управління відповідача,
є порушенням фінансової дисципліни, на
що було звернуто увагу під час
перевірки відповідача органами
контрольно - ревізійного управління. На
думку апелянта позивач належним чином
не обгрунтував, чому на відносини, які
склалися між сторонами повинні
розповсюджуватися положення Галузевої
угоди між Міністерством з питань
житлово-комунального господарства
України, Всеукраїнським об"єднанням
обласних організацій роботодавців
підприємств житлово-комунальної
галузі "Федерація роботодавців ЖКГ
України" та Центральним комітетом
профспілки працівників житлово -
комунального господарства, місцевої
промисловості, побутового
обслуговування населення України на
2010-2012 роки, в той час, як відповідач чи
його повноважні представники не брали
участі в укладенні такої, а діяльність
відповідача має міжгалузевий характер.
З наведених підстав просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
заперечення ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної
скарги, дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що ЛКП
«Львівелектротранс» порушило право
позивача щодо правильного розрахунку
погодинної тарифної ставки протягом
липня- серпня 2012 року та право на
отримання доплати за роботу у нічний
час у розмірі 35%.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.21 Закону України «Про
оплату праці» працівник має право на
оплату праці відповідно до актів
законодавства і колективного договору
на підставі укладеного трудового
договору.

Відповідно до частин 2-4 ст. 97 КЗпП
України форми і системи оплати праці,
норми праці, розцінки, тарифні сітки,
ставки, схеми посадових окладів, умови
запровадження та розміри надбавок,
доплат, премій, винагород та інших
заохочувальних, компенсаційних і
гарантійних виплат встановлюються
підприємствами, установами,
організаціями самостійно у
колективному договорі з дотриманням
норм і гарантій, передбачених
законодавством, генеральною та
галузевими (регіональними) угодами.
Якщо колективний договір на
підприємстві, в установі, організації
не укладено, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний погодити ці
питання з виборним органом первинної
профспілкової організації
(профспілковим представником), що
представляє інтереси більшості
працівників, а у разі його відсутності -
з іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом. Конкретні розміри тарифних
ставок (окладів) і відрядних розцінок
робітникам, посадових окладів
службовцям, а також надбавок, доплат,
премій і винагород встановлюються
власником або уповноваженим ним
органом з урахуванням вимог,
передбачених частиною другою цієї
статті. Власник або уповноважений ним
орган чи фізична особа не має права в
односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, що
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами, колективними
договорами.

Відповідно до ст.ст.21,22 ЗУ «Про оплату
праці» та п.12 Постанови Пленуму
Верховного суду України №13 від 24.12.1999
року, роботодавець не може в
односторонньому порядку приймати
рішення з питань оплати праці, які
погіршують умови, встановлені
законодавством, угодами і колективними
договорами.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 працює у ЛКП "Львівелектротранс"
на посаді водія тролейбуса з оплатою
праці згідно штатного розпису. На
підприємстві для водіїв тролейбуса
встановлена погодинна оплата праці по
тарифних ставках, які розраховуються з
врахуванням визначеного законом
розміру мінімальної заробітної плати.

Оскільки Законом України «Про
Державний бюджет України на 2011
рік»було встановлено з 01 грудня 2011 року
розмір мінімальної заробітної плати -
1004 грн. 00 коп., а Законом України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік» з 01
січня 2012 року розмір мінімальної
заробітної плати збільшено до 1073 грн. 00
коп., тарифні ставки у ЛКП
«Львівелектротранс» підлягали
перегляду.

Наказом директора ЛКП
«Львівелектротранс» від 20 лютого 2012
р. №54, виданим на підставі пункту 1.1.8
Галузевої угоди на 2010-2012р., пункту 5.2
Колективної угоди ЛКП
«Львівелектротранс», чинним на момент
виникнення спірних правовідносин, на
період подолання фінансових
труднощів відтерміновано застосування
норм оплати праці для всіх
працівників структурних підрозділів
підприємства (крім низькооплачуваних),
визначені Законом України «Про
Державний бюджет України на 2012 рік»
та наказано застосувати розмір
мінімальної заробітної плати 1073 грн.,
встановлений згаданим законом ( а.с.5) з
01.07.2012 р., тобто, через шість місяців.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції вірно виходив з
виходив з того, що з галузевої угоди,
укладеної між Міністерством з питань
житлово-комунального господарства
України, Всеукраїнським об'єднанням
обласних організацій роботодавців
підприємств житлово-комунальної
галузі «Федерація роботодавців ЖКГ
України»та Центральним комітетом
профспілки працівників
житлово-комунального господарства,
місцевої промисловості, побутового
обслуговування населення України на
2010-2012 роки (а.с.4-7), з якої вбачається, що
сторони визнали угоду як чинний
правовий акт, на підставі якого
здійснюється регулювання трудових
відносин та соціально-економічних
питань в житлово-комунальному
господарстві, а прийняті сторонами
зобов'язання та норми поширюються на
всіх найманих працівників та
роботодавців, що перебувають у сфері
дії суб'єктів угоди, і є обов'язковими
для виконання. А відтак на думку
колегії суддів безпідставними є доводи
апеляційної скарги про те, що Галузева
угода не поширюється на спірні
правовідносини.

Оскільки судом встановлено, що в
порушення вимог статті 14 Закону
України «Про оплату праці», яка
передбачає, що норми колективного
договору, які допускають оплату праці
нижче від норм, визначених
генеральною, галузевою або
регіональною угодами, але не нижче
від державних норм і гарантій в оплаті
праці, можуть застосовуватись лише
тимчасово на період подолання
фінансових труднощів підприємства
терміном не більше як шість місяців,
а також аналогічного положення п.
1.1.8 Галузевої угоди між
Міністерством з питань житлово-
комунального господарства України,
Всеукраїнським об'єднанням обласних
організацій роботодавців підприємств
житлово- комунальної галузі
«Федерація роботодавців ЖКГ
України» та Центральним комітетом
профспілки працівників житлово-
комунального господарства, місцевої
промисловості, побутового
обслуговування населення України
на 2010- 2012 р. та ч.2 ст. 97 КЗпП
України, ЛКП «Львівелектротранс» по
спливу шести місяців, а саме, з 01.07.2012
р. не провело розрахунок тарифних
ставок виходячи з розміру мінімальної
заробітної плати 1073 грн., та
проводило оплату праці позивача у
липні і серпні 2012 р. по тарифних
ставках з розрахунку мінімальної
заробітної плати в розмірі 1004 грн.,
висновки суду першої інстанції про
стягнення 439.04 грн. недоплаченої
заробітної плати є вірними та
ґрунтуються на правильному
застосуванні норм матеріального права,
ч. 2 ст. 97 КЗпП України та ст.14 Закону
України "Про оплату праці".

Доводи апеляційної скарги щодо
неможливості здійснити нарахування та
виплату заробітної плати без
затвердження нового штатного розпису,
колегією суддів відхиляються, як такі,
що не ґрунтуються на нормах
законодавства, оскільки позивач
перебуває у трудових відносинах саме з
ЛКП "Львівелектротранс", а не з
Львівською міською радою. Тому саме на
ЛКП "Львівелектротранс", як на сторону
трудового договору, покладено
обов'язок належним чином забезпечувати
нарахування та виплату заробітної
плати.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції не врахував
відсутність вини підприємства,
статутом якого передбачено
затвердження штатного розпису
уповноваженим органом місцевого
самоврядування, а сааме,
Департаментом житлового господарства
та інфраструктури Львівської
міської ради, який погодив введення
нового штатного розпису лише з
01.09.2012 р.

Належних доказів своєчасного, до
01.07.2012 р., подання відповідачем нового
штатного розпису для його
погодження Департаментом,
відповідач суду не надав, тому колегія
суддів погоджується з висновком
суду першої інстанції про те, що
розмір тарифної ставки ОСОБА_2 у
період липня- серпня 2012 р. був
меншим ніж передбачалося умовами
галузевої угоди, саме з вини
відповідача, що потягло недоплату
йому заробітної плати в розмірі 439.04
грн. за вказані місяці.

Наведені позивачем і взяті до уваги
судом першої інстанції розрахунки
суми заборгованості по заробітній
платі виходячи із погодинної
тарифної ставки позивача протягом
липня- серпня 2012 року, відповідачем не
оспорюються.

Є вірними та відповідають положенням
норм матеріального права висновки суду
першої інстанції щодо задоволення
позовних вимог про стягнення з ЛКП
«Львівелектротранс» на користь
позивача надбавки за роботу у нічний
час в розмірі 35% від тарифної ставки
водія тролейбуса, як це передбачено
Генеральною угодою, оскільки рішення,
яке погіршує умови оплати праці,
прийняте відповідачем в
односторонньому порядку.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд
вірно виходив з факту доведення
порушення трудових прав позивача,
врахував принципи розумності та
справедливості.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з"ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308,
313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Львівського
комунального підприємства
«Львівелектротранс» - відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м. Львова від 24 грудн 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ухвалою законної
сили.

Головуюча:

Шеремета Н.О.

Судді:

Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.