справа № 462/7758/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року Залізничний районний
суд м. Львова в складі:

головуючого - судді
Боровкова Д.О.

при секретарі Щур Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Львові
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Друга Львівська
державна нотаріальна контора про
визнання недійсним договору дарування
та свідоцтва про право на спадщину за
заповітом,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, у
якому (з урахуванням змін та доповнень
/а.с.107-109/) просить поновити йому строк
звернення до суду, як такий, що
пропущений з поважних причин; визнати
недійсним договір дарування від 12
жовтня 1998 р. на 3/5 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1 укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Другої
Львівської державної нотаріальної
контори Ленишин У.М., зареєстрований в
реєстрі за № 1-3978; визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 07 жовтня 2004 року видане
ОСОБА_2 на 2/5 частини житлового будинку
з відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, посвідчений державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
Кутельмах О.Ф., зареєстроване в реєстрі
за № 3-1685. Свої вимоги мотивують тим, що
він проживав за адресою: АДРЕСА_1, який
належав його батькам ОСОБА_4, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та його мати ОСОБА_7,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 Ще за життя
батьків між ним, батьками та його
братом ОСОБА_2 була домовленість, що
даний будинок, як позивач так і
відповідач успадкують порівно, а саме
позивачу буде належати перший, а
відповідачу другий поверх будинку
АДРЕСА_1. Після смерті мами позивача
відкрилася спадщина на належне їй
майно, а саме на будинок АДРЕСА_1. Згодом
позивач після смерті мами звернувся до
відповідача з проханням вдвох
звернутися до державного нотаріуса з
метою прийняття спадщини на вище
вказаний будинок та розділити частки
будинку відповідно до попередніх
домовленостей. З приводу його прохання
відповідач повідомив йому, що
вищезазначений будинок належить
особисто йому, жодних
правовстановлюючих документів
останній не надасть для оформлення
спадщини. Відповідач навіть не зважав
на те, що у вказаному будинку, а саме на
першому поверсі знаходяться усі його
речі позивача, отримавши таку
відповідь він все ж таки звернувся до
державного нотаріуса зі заявою про
прийняття спадщини після смерті своїх
батьків і державним нотаріусом було
видано витяг про реєстрацію в
спадковому реєстрі. Окрім цього, в
подальшому позивачу нотаріусом було
повідомлено, що для оформлення
спадщини необхідно надати оригінал
правовстановлюючого документа на
спадкове майно, і при наймі в даний час
копію правовстановлюючого документа
на спадкове майно, щоб оформити
державному нотаріусу запити на оцінку
майна і провести інші дії. На запит
адвоката позивачем 04.09.2013 р. із ЛОР ОКП
«БТІ та ЕО» було отримано документи з
якого останній встановив, що
відповідач дійсно володіє спадковим
майно, проте вважає, що документи
відповідачу на будинок були видані
незаконно - з порушенням Законів
України, а саме договір дарування від 20
жовтня 1998 р. на 3/5 частини будинку
АДРЕСА_1 та свідоцтво про право на
спадщину за заповітом від 07 жовтня 2004 р.
Окрім цього, він вважає, що жодного
дозволу на дарування більшої частини
будинку відповідачу батьки не могли

надати, в тому числі і його мати,
оскільки таких розмов ще за життя
батьків не було. Нотаріус при видачі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом отримала від його матері
лише заяву про відмову від обов'язком
частки при оформленні спадщини, але не
від свого майна в спільному майні
подружжя набутого під час шлюбу. Дана
заява про відмову від обов'язкової
частки була прийнята нотаріусом з
порушенням строків для відмови від
спадкового майна, а саме батько
позивача помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а мати
написала заяву про відмову від
обов'язкової частки лише 04 жовтня 2004 р.,
тобто з порушенням строків 6 місяців. З
огляду на дану заяву позивач стверджує,
що даної заяви нотаріус не мала права
приймати і видавати відповідачу
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом. Щодо строків звернення до
суду, то позивач вважає, що строки були
пропущені з поважних причин з підстав,
що останньому лише в даний час стало
відомо про договір дорування та
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, що стверджується відповіддю
ЛОР ОКП „БТІ та ЕО" від 04.09.2013 р. № 4560, а
отже, пропущений строк підлягає
поновленню.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав, дав
пояснення аналогічні вщенаведеному,
просить позов задовольнити.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
позов заперечив повністю, подав
письмові заперечення /а.с.30-32/,
додатково пояснивши, що його батьки
належним чином розпоряджились своїм
майном набутим під час шлюбу, державним
нотраріусом Другої Львівської
нотаріальної контори у встановленому
Законом порядку були видані йому
правовстановлюючі документи на майно,
він доглядав за матірю до дня смерті,
проживав разом з батьками. З часу свого
одруження проживав у даному будинку
разом із своєю сімєю, але на другому
поверсі будинку, робив ремонтні роботи
на другому поверсі будинку, вхід на
другий поверх будинку АДРЕСА_1 є з
вулиці, перший і другий поверх будинку
не є спареними і не має спільного
проходу між поверхами будинку. На
другому поверсі будинку є житлові
кімнати, кухня та інші вигоди для
проживання. Його матір до дня смерті
проживала на першому поверсі спірного
будинку, мама була особисто в Другій
Львівській державній нотаріальній
конторі, особисто подавала заяву
нотаріусу про відмову від обов'язкової
частки на майно батька. Позивач у
будинку не проживає більше 20 років,
останній не піклувався батьками.
Просить у позові відмовити.

Представник відповідача - його дружина
ОСОБА_8 у судовому засіданні підтримала
пояснення дані її чоловіком, а також
пояснила суду, що вона та її чоловік
доглядали за батьками, батьки її
чоловіка, в тому числі матір до дня
смерті проживали на першому поверсі
будинку, будь - яких речей позивача на
першому поверсі будинку не має, окрім
його шафи, все інше майно було їх
батьків, просить у позові відмовити..

Представник відповідача адвокат
ОСОБА_9 у судовому засіданні позов
заперечила повністю, підтримала
пояснення надані відповідачем та
представником відповідача, а також
пояснила суду, що оскаржувані договір
дарування 3/5 частин будинку та
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом не підлягають визнанню судом
недійсними з підстав, що останні були
посвідчені у встановленому на той час
законодавством України правильно, а
тому будь - яких підстав для
задоволення позову не має. Крім того,
подала до суду заяву за підписом
ОСОБА_2, в якій останній просить
застосувати сплив позовної давності та
відмовити у позові, в зв'язку зі спливом
строку позовної давності /а.с.150/.

Суд ухвалив розглядати справу без
участі представника Другої Львівської
державної нотаріальної контори позов
заперечила, який належним чином
повідомлявся про час і місце судових
засідань повістками, проте до суду не
з'явився, але подав свої письмові
заперечення проти позову, у яких
просить суд відмовити у задоволенні
позову /а.с.29/.

У судовому засіданні свідки ОСОБА_10 та
ОСОБА_11 пояснили, що позивач ніколи не
доглядав за своїми батьками, ними
опікувалися відповідач та його
дружина, позивач ніколи не приймав
участь у ремонті будинку. Про договір
дарування та свідоцтво про право на
спадщину за заповітом оформлених на
відповідача їм нічого не відомо, а отже
пояснити яким чином були укладені
оскаржувані договір дарування 3/5
частини будинку та свідоцтво про право
на спадщину за заповітом не могли.

У судовому засіданні свідок ОСОБА_12,
який являється рідним братом сторін
пояснив суду, що був зареєстрований у
вказаному будинку і 14.03.2005 р. знятий з
реєстрації за адресою АДРЕСА_1. Під час
зняття із реєстрації за адресою його
батьків будинкової книги у нього не
було, оскільки відповідач книгу не
давав. Спірний будинок має два входи, а
саме на першому поверсі проживали
батьки, а другий поверх був у
користуванні відповідача. Ключ від

першого поверху був у відповідача, де
до дня смерті проживала його мати. Мати
була закрита на першому поверсі. Вхід
на другий поверх будинку є окремий.
Другий поверх будинку у якому проживає
відповідач має усі умови для
проживання, а саме є кухня, ванна
кімната та інші житлові кімнати.
Ремонтні роботи на першому поверсі
будинку не робилися до дня смерті
матері, а як в даний час йому не відомо,
адже його до будинку не пускають, на
першому поверсі будинку до дня смерті
знаходились усі речі позивача, а де
вони в даний час йому також не відомо.
Ремонтні роботи на першому поверсі
будинку за адресою АДРЕСА_1 були
проведені ще його батьками.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача ОСОБА_2 та його
представників, свідків, вивчивши
матеріали справи, оглянувши матеріали
цивільної справи № 2-1477/09р,
інвентаризаційної справи, суд прийшов
до висновку, що позов підлягає
задоволенню з наступних підстав.

З 19.07.1947 року ОСОБА_4, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.6/ перебував по день
своєї смерті у зареєстрованому шлюбі
/а.с.123/ з ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.с.7/. у шлюбів в них
народилося троє дітей: позивач ОСОБА_1,
відповідач ОСОБА_2 та свідок ОСОБА_12.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КЗпШС УРСР
(чинному на момент виникнення спірних
правовідносин) майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_7 з 1986 року на
праві спільної сумісної власності
належав житловий будинок по АДРЕСА_1
/а.с.23,24/. Рішенням виконавчого комітету
Рудненської селищної ради № 39 від
26.03.1998 року ОСОБА_4 було узаконено
здійснену надбудову зазначеного
житлового будинку (мезонін) загальною
площею 80,0 кв.м. та житловою площею 39,2
кв.м. /а.с.18/. Таким чином, беручи до уваги
положення ч. 1 ст. 22 КЗпШС УРСР кожному з
подружжя належало по 1/2 частині
спірного будинку.

10.03.1998 року ОСОБА_4 склав заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
Другою Львівської державною
нотаріальною конторою, зареєстрований
за № 3-747, яким заповів належну йому на
праві власності 1/2 частину житлового
будинку по АДРЕСА_1 своєму синові -
відповідачу ОСОБА_2 /а.с.66/.

12.10.1998 року між ОСОБА_4 та відповідачем
був укладений договір дарування,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Ленишин У.М.,
зареєстрований в реєстрі за № 1-3978,
згідно з умовами якого ОСОБА_4
віддарував відповідачу 3/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1 /а.с.17/.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 23 КЗпШС УРСР майном,
нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Для укладення угод
по відчуженню спільного майна
подружжя, що потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Як убачається з письмової заяви від
12.09.1998 року ОСОБА_7, остання підтвердила
свою згоду на дарування її чоловіком
ОСОБА_4 1/6 частини, яка згодом була
виправлена на 2/6 частини, житлового
будинку по АДРЕСА_1 їх синові
відповідачу ОСОБА_2 /а.с.92 зворот/.

За таких обставин, беручи до уваги той
факт, що ідеальні частки між подружжям
ОСОБА_2 у спірному будинку визначені не
були на час укладання оспорюємого
договору дарування, суд приходить до
переконання, що зазначений договір
укладений з порушенням ст. 23 КЗпШС УРСР
, оскільки ОСОБА_7 не давала своєї згоди
на дарування її чоловіком ОСОБА_4 3/5
частини житлового будинку по АДРЕСА_1
відповідачу ОСОБА_2

Крім того, частиною 1 статті 47 Закону
України «Про нотаріат» (в редакції
чинній на момент виникнення спірних
правовідносин) було передбачено, що не
приймаються для вчинення нотаріальних
дій документи, що мають підчистки або
дописки, закреслені слова чи інші
незастережені виправлення, документи,
текст яких неможливо прочитати
внаслідок пошкодження, а також
написані олівцем.

Пунктом 16 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженою Наказом
Міністерства юстиції України № 18/5 від
14.06.1994 р. /надалі Інструкція № 18/5 від
14.06.1994 р./ (в редакції, яка діяла на
момент спірних правовідносин)
передбачалося, що нотаріуси не
приймають для вчинення нотаріальних
дій документи, що мають підчистки або
дописки, закреслені слова чи інші
незастережені виправлення, документи,
текст яких неможливо прочитати
внаслідок пошкодження, а також
написані олівцем..

Як зазначалося вище, заява ОСОБА_7 від
12.09.1998 року, якою вона давала згоду на
дарування певної частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 містить
незастережені виправлення, а саме 1/6
подарованої частини виправлена на 2/6, а
відтак державний нотаріус, прийнявши
для вчинення нотаріальної дії
зазначену заяву ОСОБА_7, грубо порушила
п. 16 вищевказаної Інструкції.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 ЦК УРСР
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемлює
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Зі змісту п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними» випливало,
що за правилами ст.48 ЦК угода
визнається недійсною при
невідповідності її не тільки законові,
а й іншим актам, виданим органами
державної влади і управління в межах
наданої їм компетенції.

Враховуючи наведене, суд вважає, що
договір дарування від 12.10.1998 р. на 3/5
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
є недійсним в силу ст. 48 ЦК УРСР,
оскільки не відповідає вимогам ст. 23
КЗпШС УРСР, ст. 47 Закону України «Про
нотаріат» та Інструкції № 18/5 від 14.06.1994
р.

Щодо свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 07 жовтня 2004 року видане
ОСОБА_2 на 2/5 частини житлового будинку
з відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, посвідчений державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
Кутельмах О.Ф., зареєстроване в реєстрі
за № 3-1685 /а.с.70/, то таке також видане з
груби порушенням чинного
законодавства, з огляду на таке.

Стаття 525 ЦК УРСР передбачала, що часом
відкриття спадщини визнається день
смерті спадкодавця, а при оголошенні
його померлим - день, зазначений в
статті 21 цього Кодексу.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, за життя ним
був складений заповіт, яким він 1/2
частину житлового будинку по АДРЕСА_1,
яка належала йому на праві власності,
заповів своєму синові - відповідачу
ОСОБА_2.

У відповідності до п.п. 1,2 ч. 1 ст. 549 ЦК
УРСР визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, зокрема якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном, або якщо
він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти (у
тому числі усиновлені), дружина і
батьки (усиновителі) померлого.

Стаття 535 ЦК УРСР передбачала, що
неповнолітні або непрацездатні діти
спадкодавця (в тому числі усиновлені), а
також непрацездатні дружина, батьки
(усиновителі) і утриманці померлого
успадковують, незалежно від змісту
заповіту, не менше двох третин частки,
яка належала б кожному з них при
спадкоємстві за законом (обов'язкова
частка).

Як убачається з матеріалів справи на
день смерті ОСОБА_4 у будинку по АДРЕСА_1
проживало лише два спадкоємця, а саме:
відповідач (спадкоємець за заповітом)
ОСОБА_2 та непрацездатна дружина
померлого ОСОБА_7, зазначені обставини
визнані учасниками судового процесу, а
відтак в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню.

Таким чином, беручи до уваги, що після
смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями за
законом були четверо осіб (дружина та
троє дітей), то ОСОБА_7, якій на той час
було 73 роки, мала успадкувати не менше
2/3 частки від 1/8 частини будинку по
АДРЕСА_1 (1/2 (частина будинку, яка
належала ОСОБА_4.) : 4 (кількість
спадкоємців) = 1/8 частини будинку).

Згідно зі ст. 553 ЦК УРСР спадкоємець за
законом або за заповітом вправі
відмовитись від спадщини протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.

Зі змісту п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983
«Про практику розгляду судами України
справ про спадкування» випливає, що
суди мають враховувати, що відповідно
до ст.553 ЦК відмова від спадщини на
користь інших закликаних до
спадкування спадкоємців допускається
лише протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. Після закінчення
цього строку не може бути збільшена
частка у спадщині з тих підстав, що
хто-небудь з спадкоємців відмовляється
від спадщини на користь інших
спадкоємців. У таких випадках особа,
яка прийняла спадщину, вправі передати
право на все або на частину одержаного
за спадщиною майна іншому спадкоємцеві
на підставі загально цивільних
угод-договорів купівлі-продажу,
дарування, міни.

Спадщина після смерті ОСОБА_4
відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2, його дружина
ОСОБА_7 після його смерті, яка мала
право на обов'язкову частку в спадщині,
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном, оскільки
постійно проживала у будинку по
АДРЕСА_1, проте заява про відмову від
обов'язкової частки у спадщина була
подана нею до Другої Львівської
державної нотаріальної контори лише
04.10.2004 року, тобто більше ніж через два
роки після відкриття спадщини, що не
відповідає вимогам ст. 553 ЦК УРСР.

За таких обставин, державний нотаріус
зобов'язаний був відмовити у прийнятті
такої заяви, та відмовити у вчиненні
нотаріальної дії, оскільки вчинення
такої дії суперечить законові
відповідно до вимог п. 26 Інструкції.

Крім того, враховуючи, що на день смерті
ОСОБА_4, останній вже розпорядився
своєю часткою, подарувавши її
відповідачу ОСОБА_2, то у державного
нотаріуса не було взагалі підстав для
видачі відповідачу свідоцтва про право
спадщини за заповітом на 2/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
оскільки ця частина належала ОСОБА_7,
яка могла розпорядитися своє частиною
квартири, уклавши цивільно-правову
угоду.

Враховуючи наведене, суд, беручи до
уваги, що договір дарування укладений
між відповідачем ОСОБА_2 та його
батьком ОСОБА_4 є недійсним, а також те,
що останній за життя склав заповіт,
яким заповів відповідачу 1/2 частину
спірного будинку, та який ніким не
оспорюється, приходить до висновку, що
позивач при перерозподілі спадщини
може претендувати на частину
зазначеного будинку, яка лишилася
після смерті його матері ОСОБА_7, а
відтак є всі підстави для визнання
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом недійсним, оскільки таке
видане з грубим порушенням чинного
законодавства.

Суд не бере до уваги твердження
представник відповідача про
застосування позовної давності до
правовідносин з приводу оспорюваного
договору дарування, з огляду на таке.

Статтею 71 ЦК УРСР був встановлений
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність) в три роки.

Зі змісту ст. 71 ЦК УРСР випливало, що
перебіг строку позовної давності
починався з дня виникнення права на
позов, а право на позов виникало з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

Аналогічні положення закріпленні у
статтях 257, 261 ЦК України 2003 року.

Відповідно до ст. 80 ЦК УРСР якщо суд
визнає поважною причину пропуску
строку позовної давності, порушене
право підлягає захистові.

Як з'ясовано судом позивачу було відомо
про заповіт, який залишив його батько, і
тому після смерті останнього позивач
розумів, що 1/2 частина будинку по
АДРЕСА_1 була розподілена між
відповідачем та їх матір'ю ОСОБА_7

У судовому засіданні представники
відповідача не стверджували, що
позивачу надавався договір дарування,
укладений між відповідачем та батьком
сторін, а відтак суд надає віри
твердженням позивача та його
представника, що йому стало відомо про
цей договір лише після смерті матері, а
саме після того, як він 23.08.2013 року
звернувся до Другої Львівської
державної нотаріальної контори зі
заявою про прийняття спадщини /а.с.76/.

Крім того, згідно з ч. 2 ст. 243 ЦК УРСР
договір дарування вважається
укладеним з моменту передачі майна
обдарованому.

Як убачається з пояснення
представників сторін та акту
Рудненської селищної ради від 27.02.2014
року /а.с.130/ будинок по АДРЕСА_1 має два
окремих входи, відповідач ОСОБА_2 зі
своєю сім'єю проживав на другому
поверсі, та ніколи не проживав на
першому поверсі будинку, де мешкали
його батьки по день їх смерті. За таких
обставин, у позивача не було ніколи
підстав вважати, що більша частина
будинку подарована відповідачу,
оскільки така ніколи не передавалася
останньому до дня смерті матері сторін.

Також, суд не бере до уваги твердження
представників відповідача про те, що
позивачу було відомо про те, що
відповідач є єдиним власником спірного
будинку, оскільки члени сім'ї позивача
01.06.2010 року отримували довідки про
склад сім'ї Ф-2, яка проживає у будинку
по АДРЕСА_1, що підтверджується
довідкою Рудненської селищною радою
від 12.03.2014 року /а.с.136/, з огляду на таке.

Як убачається з довідки Ф-2 від 24.03.2014
року у будинку по АДРЕСА_1
зареєстровано 11 осіб, а саме:
відповідач ОСОБА_2 (власник), його
дружина ОСОБА_13, їх донька ОСОБА_14,
внуки ОСОБА_15 і ОСОБА_14, зять ОСОБА_16,
всі вказані особи проживають у цьому
будинку, а також зареєстровані особи,
які фактично не проживають у будинку:
позивач ОСОБА_1, його дружина ОСОБА_17, їх
син ОСОБА_18, їх донька ОСОБА_19 та донька
останньої ОСОБА_20 /а.с.148/.

Зі змісту довідки Рудненської селищної
ради від 24.03.2014 року та реєстраційного
журналу вбачається, що протягом 2010
року-2014 років ні позивач, ні його
дружина, які фактично проживають
АДРЕСА_2 не отримували довідки Ф-2
/а.с.142-147/, зазначені довідки отримувала
їх донька ОСОБА_19, яка з 2006 року
проживає окремо від своїх батьків у
свого чоловіка в с. Зимна Вода, що
підтверджується відповідною довідкою
сільської ради /а.с.140/.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що представниками
відповідача не надано допустимих
доказів, які б стверджували про те, що
позивачу однозначно було відомо про
той факт, що відповідач є єдиним
власником спірного будинку з 2004 року.

Таким чином, суд приходить до
переконання, що позивачем не був
пропущений строк позовної давності.

Разом з тим, суд, беручи до уваги, що з
часу відкриття спадщини після смерті
батька сторін пройшло вже 12 років,
вважає, що клопотання позивача про
поновлення строку звернення до суду, як
такого, що пропущений з поважних
причин, слід задовольнити.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши
докази у їх сукупності, прийшов до
висновку, що договір дарування від 12
жовтня 1998 р. на 3/5 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель, що знаходиться
за адресою АДРЕСА_1 укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 слід визнати
недійсним, оскільки такий укладений з
порушенням вимог ст. 23 КЗпШС УРСР, ст. 47
Закону України «Про нотаріат» та
Інструкції № 18/5 від 14.06.1994 р., а також,
слід визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від 07
жовтня 2004 року видане ОСОБА_2 на 2/5
частини житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель, що знаходиться за адресою
АДРЕСА_1, оскільки таке видано з
порушенням вимог ст. 553 ЦК УРСР та п. 9
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 24.06.1983 «Про практику
розгляду судами України справ про
спадкування»

Керуючись ст.ст. 10,11,60-62,88,209,212-215,218 ЦПК
України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду, як такий, що пропущений з поважних
причин.

Визнати недійсним договір дарування
від 12 жовтня 1998 р. на 3/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Ленишин У.М.,
зареєстрований в реєстрі за № 1-3978.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом від 07 жовтня
2004 року видане ОСОБА_2 на 2/5 частини
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель, що
знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
посвідчений державним нотаріусом
Другої Львівської державної
нотаріальної контори Кутельмах О.Ф.,
зареєстроване в реєстрі за № 3-1685.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Залізничний районний суд м. Львова
шляхом подачі в десяти денний строк з
дня проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя:

Оригінал рішення.