У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання права власності, за
касаційними скаргами ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
подану в інтересах дочірнього
підприємства «Клінічний санаторій ім.
Пирогова» закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» на рішення
апеляційного суду Одеської області від
07 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2008 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із позовом про визнання права
власності на нежиле приміщення станції
технічного обслуговування
автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м.,
що розташоване за адресою: АДРЕСА_1.

В обгрунтування позову посилався на те,
що у 1986 році він звернувся до
Київському виконавчого комітету з
проханням про виділення земельної
ділянки під будівництво станції для
ремонту автомобілів.

Йому виданий дозвіл на зайняття
земельної ділянки під монтаж станції у
АДРЕСА_1 на території «Комбінату
промислового виробництва та служби
побутових послуг м. Одеси», яка не була
у фактичному користуванні.

Відповідно до отриманого узгодження
виконавчого комітету при Київській
районній раді народних депутатів під №
1211/4 від 18 липня 1988 року, на
підставі рішення № 554 від 17 червня 1988
року спеціальною інспекцією з
благоустрою Одеської міської ради було
узгоджено встановлення павільйону по
АДРЕСА_1 з Київським районним
виконавчим комітетом.

Після отримання погодження, ним за
власні кошти розпочато будівництво на
виділеній земельній ділянці з
будматеріалів, які раніше придбані, що
підтверджуються накладними.

В СТО був встановлений придбаний ним
автомобільний підйомник, що також
підтверджується накладною.

У листопаді 1987 року було закінчено
будівництво вищезазначеного об'єкту.
Наприкінці листопада 1987 року павільйон
був зданий в експлуатацію, а тому він є
власником цього новоствореного майна.

Таким чином, позивач за власні кошти
збудував спірний об'єкт.

Будівля, належного позивачу СТО
фактично введена в експлуатацію у 1987
році.

За даними Бюро технічної
інвентаризації та Центру державного
земельного кадастру, реєстрації прав
на будівлю СТО та земельну ділянку за
вказаною адресою - відсутні.

Відповідно до даних технічної
інвентаризації будівлі СТО, загальна
площа приміщень з підвалом складає 199,9
кв.м., які визначені як самовільно
збудовані, у зв'язку з відсутністю
реєстрації права власності.

Починаючи з 2006 року виник спір з
відповідачем ОСОБА_7, який є власником
частини житлового будинку по АДРЕСА_1.
Належний відповідачу гараж літ «Б» по
стіні є суміжним з СТО, та відповідач
оспорює правомірність будування ним у
1987 році СТО, та стверджує, що ним
порушені межі ділянки. Відповідач
відмовляє позивачу надати погодженні
меж земельної ділянки СТО з частиною
ділянки де розташований гараж
відповідача та наполягає, що будівля
СТО повинна бути знесена.

У 2006 році ним замовлені технічні
дослідження у ПП ТТМ «Теплотехмонтаж»,
державна ліцензія на проведення
досліджень АВ № 079070, про
можливість збереження та подальшої
експлуатації вказаного СТО. Технічним
висновком встановлено, що
об'ємно-планувальні роботи та інші
рішення об'єкту відповідають ВСН 01-89., а
також ДБН «Пожежна безпека», та
зроблений позитивний висновок щодо
можливості подальшої експлуатації СТО.

У 2000 році позивач заснував ПП
«ОСОБА_13». Він як власник СТО та
засновник підприємства передав
підприємству спірне нерухоме майно в
безкоштовне користування. Вказане
нерухоме майно СТО не передавалося на
баланс та у статутний фонд ПП «ОСОБА_13».

За даними архівів Одеської міської
ради та Київської районної
адміністрації документів щодо
будівництва СТО за 1986-1987 року немає.

Таким чином, позивач вважає, що має
право на звернення до суду за визнанням
права власності у зв'язку його не
визнання відповідачем та втратою
правовстановлюючих документів, які
отримані у 1987 році про введення СТО в
експлуатацію.

З цих підстав просив позов
задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 10 квітня 2008 року позов
задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на
нежиле приміщення станції технічного
обслуговування автомобілів, загальною
площею 199,9 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 07 листопада 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано,
ухвалено нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

У касаційних скаргах ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
подану в інтересах дочірнього
підприємства «Клінічний санаторій ім.
Пирогова» закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» просять
оскаржувані судові рішення скасувати,
мотивуючи свої доводи порушенням судом
норм матеріального та процесуального
права.

Касаційні скарги підлягають
задоволенню частково із таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив із того, що
ОСОБА_6 за власні кошти здійснив
побудову спірного об'єкту, є її
власником, будівля введена в
експлуатацію в 1987 році, що
підтверджується користуванням будівлі
за призначенням та відповідним
технічним висновком про відповідність
існуючої будівлі державним
будівельним нормам.

Оскільки відповідач не визнає право
власності ОСОБА_6 на спірну будівлю, суд
першої інстанції визнав право
власності за ним на нежиле приміщення
станції технічного обслуговування
автомобілів, загальною площею 199,9 кв.м.,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення місцевого суду та
відмовляючи у задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції дійшов до
висновку про те, що в матеріалах справи
відсутні будь-які документи, які б
посвідчували право позивача ОСОБА_6 на
користування земельною ділянкою, її
цільове призначення, також не надано
доказів про те, що земельна ділянка
виділена під забудову СТО.

Крім цього, до участі у справі не були
залучені власник земельної ділянки -
Одеська міська рада та Інспекція
державного будівельного
архітектурного контролю в Одеській
області, оскільки спір відноситься з
питань містобудування.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
вважав порушеними права ДП
«Клінічний санаторій ім. Пирогова «ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» на спірну
будівлю, оскільки вона належить
санаторію.

Також дійшов до висновку і суд
апеляційної інстанції про те, що
порушені права ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
оскільки вони є співвласниками
житлового будинку АДРЕСА_1, який
безпосередньо межує зі станцією
технічного обслуговування. До
листопада 2012 року приміщення СТО
перебувало зачиненим, потім станція
почала активно працювати, проводити
ремонтні, рихтувальні, фарбувальні,
малярні та інші роботи, що створює
суттєві незручності в користуванні
будинком та пішохідною частиною
вулиці. Пішохідна зона біля СТО
перетворилася у робочий майданчик,
зайнятий автомобілями та їх частинами.

Разом з тим, висновки суду апеляційної
інстанції є передчасними та такими, що
не узгоджуються з вимогами закону.

Відповідно до ст.ст. 212, 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

З матеріалів справи видно, що Рішенням
господарського суду Одеської області
від 25 червня 2007 року, залишеним без змін
Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 28 серпня 2007
року, в задоволенні позову ДП
«Клінічний санаторій ім. Пирогова» ЗАТ
лікувально-оздоровчих закладів
Професійних спілок України
«Укрпрофоздоровниця», СПД - фізичної
особи ОСОБА_12 до приватного
підприємства «ОСОБА_13» про розірвання
договору оренди та виселення
відмовлено; зустрічний позов ПП
«ОСОБА_13» про визнання договору оренди
недійсним, визнання права власності та
зобов'язання вчинити дії задоволено, а
саме визнано договір оренди №
17-5113179/2001-8 від 01 лютого 2001 року,
укладений між підприємством
«Курорттеплоенерго» Одеського
Дочірнього підприємства «ЗАТ
«Укрпрофоздоровниця» та ПП
«Олександра» недійсним, визнано за ПП
«Олександра» право власності на
автопавільйон загальною площею 177, 3
кв.м., який знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та зобов'язано БТІ здійснити
реєстрацію право власності
зазначеного об'єкту.

Постановою Вищого Господарського суду
України від 13 грудня 2007 року
попередні судові рішення судів в
частині відмови у задоволенні позову
про визнання розірваним договору
оренди №17-5113179/2001-8 від 01 лютого 2001 року,
виселення ПП «ОСОБА_13» з орендованого
приміщення, вселення в зазначене
приміщення СПД - фізичної особи
ОСОБА_12, а також задоволення
зустрічного позову ПП «ОСОБА_13»,
скасовано, справу направлено до суду
першої інстанції.

Таким чином на час розгляду справи в
суді першої інстанції, в
господарському суді розглядалася
справа предметом якого є спірне
приміщення.

При цьому, формально пославшись на
приналежність спірної будівлі ДП
«Клінічний санаторій ім. Пирогова»
закритого акціонерного товариства
лікувально-оздоровчих закладів
профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» та відповідно
порушення прав санаторію, суд
апеляційної інстанції жодних доказів
з приводу вирішення спору по суті
господарським судом господарської
справи до цивільної справи не долучив.

Безпідставним є і посилання суду
апеляційної інстанції одночасно на
положення ст. 376 ЦК України, що регулює
правовий режим самочинного
будівництва та ст. 331 ЦК України щодо
набуття права власності на
новостворене майно та об'єкти
незавершеного будівництва, що свідчить
про те, що суд апеляційної інстанції не
визначився із характером спірних
правовідносин.

Не вмотивовані висновки суду
апеляційної інстанції і щодо порушення
прав інших осіб, а саме ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, оскільки суд апеляційної
інстанції фактично не встановив чи
відноситься ця спірна будівля до
об'єкту самочинного будівництва та які
права порушені цих осіб з огляду на ст.
376 ЦК України.

Оскільки суд апеляційної інстанції
допустив порушення норм матеріального
та процесуального права, не встановив
характер спірних правовідносин, судове
рішення не можна вважати законним та
обгрунтованим з огляду на вимоги ст.ст.
212, 213 ЦПК України, а тому воно підлягає
скасуванню із направленням справи до
суду апеляційної інстанції на новий
судовий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
подану в інтересах дочірнього
підприємства «Клінічний санаторій ім.
Пирогова» закритого акціонерного
товариства лікувально-оздоровчих
закладів профспілок України
«Укрпрофоздоровниця» задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 07 листопада 2013 року
скасувати.

Справу направити до суду апеляційної
інстанції на новий судовий розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
В.О. Савченко