У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду Рівненської області
в складі:

головуючого судді: Хилевич С.В.

суддів: Собіна І.М., Григоренко М.П

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

за участю ОСОБА_1 та представника
позивачів,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3
на рішення Рівненського міського суду
від 6 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду
від 6 березня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відмовлено в задоволенні позову до
ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки.

У поданій на рішення апеляційній
скарзі позивачі покликалися

на порушення норм процесуального
та матеріального права.

На її обґрунтування зазначалось, що
відповідно до правил ст.ст. 1166, 1187 ЦК
України, п. 33.1.4 ст. 33 Закону України
„Про загальнообов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" та з урахуванням роз'яснень
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01.03.2013 року № 4 „Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки" неправильним є
висновок суду про покладення
матеріальної відповідальності на
Приватне акціонерне товариство
страхову компанію „Лафорт". На його
думку, хибною є підстава такого
твердження - те, що відповідач не надав
доказів належного повідомлення
страховика, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
про дорожньо-транспортну пригоду.

З цих міркувань просили рішення
Рівненського міського суду від 6
березня 2014 року скасувати і ухвалити
нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
позивачів, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги.

Відмовляючи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
задоволенні позову, суд першої
інстанції правильно виходив з
неналежності ОСОБА_1 відповідати за
позовом, оскільки його
цивільно-правова відповідальність як
власника джерела транспортного засобу
забезпечена договором страхування з
Приватним акціонерним товариством
страховою компанією "Лафорт".

Як убачається з постанови Рівненського
міського суду від 20 грудня 2012 року та не
заперечується сторонами, 6 грудня 2012
року о 22 год. 05 хв. ОСОБА_4, керуючи
автомобілем марки „Деу Нексіа”, д.н.з.
НОМЕР_3, у м. Рівне по вулиці Київській
при виконанні повороту ліворуч поза
перехрестям не дав дороги і здійснив
зіткнення з автомобілем марки „Рено
Меган", д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням
ОСОБА_2, унаслідок чого обидва
транспортні засоби зазнали механічних
пошкоджень (а.с. 12).

Висновком спеціаліста від 23.01.2013 року
підтверджено, що матеріальна шкода,
завдана власнику автомобіля „Рено
Меган", д.н.з. НОМЕР_2, складає 22 686,13
гривень (а.с. 3-6, зв.).

Вважаючи, що неправомірними діями
ОСОБА_1 їм завдано матеріальної шкоди,
позивачі звернулися до суду, вимагаючи
стягнути з нього на їхню користь 29 776, 32
гривень шкоди, що включає в себе
вартість відновлювального ремонту, та 1
015, 20 гривень понесених витрат на
проведення авто товарознавчого
дослідження.

Проте міським судом вірно відмовлено в
задоволенні позову з таких підстав.

13 лютого 2012 року між ОСОБА_1 і Приватним
акціонерним товариством страховою
компанією "Лафорт" укладено договір
страхування строком дії до 13 лютого 2013
року, про що свідчить поліс №АВ2795063 (а.с.
35). За умовами договору, відповідач
застрахував свою цивільно-правову
відповідальність власника джерела
підвищеної небезпеки - автомобіля "Деу
Нексіа", д.н.з. НОМЕР_3, унаслідок
страхового випадку на користь третіх
осіб; страхова сума (ліміт
відповідальності) на одного
потерпілого за яким склала 50 000 гривень
за шкоду, заподіяну майну.

26 вересня 2012 року між страховиком і ТОВ
"Грас Савуа Україна" виникли договірні
відносини з приводу обслуговування
договорів страхування та виконання
дій, пов'язаних із врегулюванням
страхових подій, а саме щодо прийняття
ТОВ "Грас Савуа Україна" зобов'язань з
організації надання послуг технічного
ассістансу страхувальникам таабо
потерпілим Приватного акціонерного
товариства страхової компанії "Лафорт"
(а.с. 61-63).

1 вересня 2012 року ТОВ "Грас Савуа
Україна" передано обов'язок надавати
послуги, що пов'язані з виїздом
аварійного комісара на місце події,
збиранням необхідних документів для
з'ясування причин події та вартості
збитків, на користь ОСОБА_7 (а.с. 72-73, зв.).

Відповідно до ч. 1 ст. 985 ЦК України
страхувальник має право укласти із
страховиком договір на користь третьої
особи, якій страховик зобов'язаний
здійснити страхову виплату у разі
досягнення нею певного віку або
настання іншого страхового випадку.

Пункт 22.1 ст. 22 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" передбачає, що у разі настання
страхового випадку страховик у межах
страхових сум, зазначених у страховому
полісі, відшкодовує у встановленому
цим Законом порядку оцінену шкоду,
заподіяну внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не заперечували в
судовому засіданні проти того, що
дорожньо-транспортна пригода є
страховим випадком, а тому вони вправі
вимагати відшкодування шкоди на
загальних підставах.

Очевидним є додержання судом першої
інстанції вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України
щодо сприяння судом всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи,
зокрема роз'ясненню встановленого ст. 33
цього Кодексу права позивачів
клопотати про заміну неналежного
відповідача чи залучення
співвідповідачів.

Більше того, позивачі в письмовій формі
самі наполягали на невключенні
Приватного акціонерного товариства
страхової компанії "Лафорт" до числа
відповідачів у справі (а.с. 60а).

З роз'яснень, даних пленумом Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 16 своєї постанови від 01.03.2013
року № 4 „Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки", вбачається, що при
пред'явленні позовних вимог про
відшкодування шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі в справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі. У разі
відсутності згоди заподіювача шкоди на
її добровільне відшкодування вона
підлягає відшкодуванню страховиком у
межах передбаченого договором
страхування страхового відшкодування.
При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпілому різницю
між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням). Якщо особою,
відповідальність якої застрахована, не
виконано обов'язку письмово надати
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

На а.с. 64-68 містяться адресована 7 грудня
2012 року голові Правління страховика
заява ОСОБА_2 про отримання страхового
відшкодування, письмові пояснення з
приводу страхового випадку та акт
огляду транспортного засобу (дефектна
відомість).

Крім того, тоді ж відбулася зустріч
сторін зі ОСОБА_7, якому було передано
необхідний пакет документів для
одержання страхового відшкодування.

Актом №1312 від 25.12.2012 року стверджено
про виконання ТОВ "Грас Савуа Україна"
робіт з технічного ассістансу
відповідно до договору страхування
№АВ2795063 від 13.02.2012 року (а.с. 74-77).

Тому за викладених обставин місцевим
судом правильно враховано відсутність
законних підстав для задоволення вимог
позивачів про відшкодування
матеріальної шкоди до ОСОБА_1, адже
вбачається, що належним відповідачем у
справі повинен бути саме страховик.

Зазначеними висновками спростовуються
доводи апеляційної скарги про
помилковість висновків суду щодо
неналежності відповідача та
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права.

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом
першої інстанції вимог закону при
ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити, а рішення Рівненського
міського суду від 6 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: