Головуючий суду 1 інстанції - Пташкіна
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Справа № 436/1849/13-ц
Провадження № 22ц/782/1261/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційною скаргою Прокурора міста
Луганська на заочне рішення
Кам'янобрідського районного суду м.
Луганська від 05 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3, в якому послався,
що 2 квітня 2010 року між ними було
укладено нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу, згідно якому
позивач став власником домоволодіння
АДРЕСА_1. При цьому між ними також 10
серпня 2010 року було укладено не
посвідчений нотаріально договір
купівлі-продажу земельної ділянки, на
якій розташовано це домоволодіння, за
яким позивач сплатив відповідачеві 20000
гр, про що відповідачем було видано
розписку та було досягнуто
домовленості, що відповідач після
оформлення спадкових прав на земельну
ділянку, на якій розташоване вказане
домоволодіння, до 1 листопаду 2010 року
переоформить право власності на цю
земельну ділянку на позивача шляхом
укладення договору купівлі-продажу,
посвідченого нотаріально. Однак до
теперішнього часу відповідач свої
спадкові права на земельну ділянку не
оформив, чим порушив своє зобов'язання,
його місце знаходження позивачеві
невідомо. На даний час у позивача
виникла необхідність продати вказане
домоволодіння, однак через
відсутність документу про право
власність на земельну ділянку, він не
може у повній мірі розпоряджатися
належним йому майном. Тому
позивач просить визнати договір
купівлі-продажу земельної ділянки за
вказаною адресою від 10 серпня 2010 року,
укладений між ним та відповідачем -
дійсним, визнати за ним право
власності на цю земельну ділянку.

У подальшому позивач уточнив
позовні вимоги, надав уточнену позовну
заяву, в якій посилаючись на ті ж
обставини, послався також, що спірна
земельна ділянка площею 0,0523 га у
встановленому порядку була передана у
власність ОСОБА_4, після смерті якої
спадщину прийняв відповідач, який
користувався цією земельною ділянкою.
Тому позивач просить :

визнати відповідача таким, що
фактично вступив у спадщину на вказану
земельну ділянку після смерті ОСОБА_4,

визнати фактично укладеним
договір між ним та відповідачем
купівлі-продажу цієї земельної
ділянки,

визнати за ним право власності на
вказану земельну ділянку.

Рішенням Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 5
грудня 2013 року позовні вимоги позивача
задоволено.

Суд визнав, що ОСОБА_3 фактично
вступив у спадщину на земельну
ділянку площею 0,0523 га за адресою
АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_4 у
відповідності з державним актом на
право особистої власності серії ЯЯЖ
№640234, державна реєстрація від 29.07.2007
року р.№ 07.

Визнав фактично укладеним 10.08.2010
року договір купівлі-продажу між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0,0523 га за адресою АДРЕСА_1.

Визнав за ОСОБА_2 право власності
на земельну ділянку площею 0,0523 га за
адресою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі прокурор
міста Луганська в інтересах держави в
особі Луганської міської ради з
рішенням суду не згоден, вважає його
таким, що не відповідає вимогам закону,
просить скасувати та відмовити
позивачеві у позові.

Заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи, та
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення,
колегія суддів приходить до
наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

У відповідності зі ст. 307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право:

1) постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін;

2) скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування
рішення суду першої інстанції і
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду;

Як встановлено ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції у повному обсязі не
дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд виходив з того, що між
сторонами дійсно було укладено договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, яку відповідач успадкував
після смерті власниці ОСОБА_4, однак
нотаріально цей договір посвідчено не
було, оскільки відповідач до
теперішнього часу не оформив своє
спадкове право на цю земельну ділянку.

Таких висновків суд дійшов
помилково.

Відповідно до Конституції
України та ст.15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання.

Реалізуючи передбачене
Конституцією України право на судовий
захист, звертаючись до суду, особа
вказує в позові власне суб'єктивне
уявлення про порушене право чи
охоронюваний інтерес та спосіб його
захисту.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен
надати об'єктивну оцінку наявності
порушеного права чи інтересу на момент
звернення до суду, а також визначити, чи
відповідає обраний позивачем спосіб
захисту порушеного права тим, що
передбачені законодавством, та чи
забезпечить такий спосіб захисту
відновлення порушеного права позивача.

Таким чином, відсутність
порушеного права чи невідповідність
обраного позивачем способу його
захисту способам, визначеним
законодавством встановлюється при
розгляді справи по суті та є підставою
для прийняття судового рішення про
відмову в позові.

Порядок захисту прав громадян
України визначається ЦК України та
іншими законами.

Відповідно до ст.16 Цивільного
кодексу України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав
та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує
право;

4) відновлення становища, яке
існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної
(немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право
або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що 2 квітня 2010
року між сторонами було укладено
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу, згідно якому позивач
став власником домоволодіння АДРЕСА_1.
При цьому між ними також 10 серпня 2010
року було досягнуто домовленості
щодо укладення договору
купівлі-продажу земельної ділянки, на
якій розташовано це домоволодіння, за
якою позивач сплатив відповідачеві 20000
гр, про що відповідачем було видано
розписку та зобов'язався після
оформлення своїх спадкових прав на
земельну ділянку, на якій розташоване
вказане домоволодіння, до 1 листопаду
2010 року переоформити право власності
на цю земельну ділянку на позивача
шляхом укладення договору
купівлі-продажу, посвідченого
нотаріально. Однак до теперішнього
часу відповідач договір
купівлі-продажу з позивачем не оформив.

Вказані обставини
підтверджуються матеріалами справи.

Разом з тим, підстави для
задоволення позовних вимог позивача
відсутні.

Як вбачається з позовної заяви
позивачем заявлено вимоги про
визнання відповідача таким, що
фактично вступив у спадщину на вказану
земельну ділянку після смерті ОСОБА_4

Згідно з нормами ЦК України, які
регулюють спадкові права громадян,
питання пов'язані зі здійсненням права
на спадщину належить виключно
спадкоємцям, саме у них виникає право
у разі необхідності звертатися до суду
з вимогами щодо свого права на
спадщину, при цьому у разі прийняття
спадщини у встановленому порядку,
отримання свідоцтва про право
власності на спадщину будь-яким
строком не обмежено для спадкоємців.

Отже, у разі прийняття
відповідачем спадщини на спірну
земельну ділянку, він відповідно до
ст.. 1297,1298 ЦК України на свій розсуд має
право отримати у нотаріуса свідоцтво
про право власності у порядку
спадкування на неї у будь-який зручний
для себе час., як особисто так і через
свого представника. За наявності
підстав для цього, спадкоємець
особисто або через свого представника
має право на звернення до суду за
вирішенням виниклих питань.

У спадкоємця, який у
встановленому законом порядку прийняв
спадщину, права володіння та
користування спадковим майном
виникають із часу відкриття спадщини.
Такий спадкоємець може захищати
свої порушені права володіння та
користування спадковим майном
відповідно до гл. 29 ЦК України. Якщо у
складі спадщини, яку прийняв
спадкоємець, є нерухоме майно, право
розпорядження нерухомим майном
виникає в нього з моменту державної
реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299
зазначеного Кодексу).

З матеріалів справи не
вбачається, що відповідач у
встановленому порядку прийняв
спадщину на земельну ділянку після
смерті її власника ОСОБА_4, або
уповноважив позивача в його інтересах
вимагати визнання його таким , що набув
права на спадщину.

Таким чином, є підстави вважати,
що позивач за даними позовними
вимогами не може бути належним
позивачем, а тому ці вимоги не
підлягають задоволенню.

Як вбачається з позовної заяви,
позивачем також заявлено вимоги про
визнання договору купівлі-продажу
спірної земельної ділянки укладеним,
при цьому з матеріалів справи
вбачається, що між сторонами мала місце
домовленість про укладення договору
купівлі-продажу у майбутньому після
оформлення відповідачем своїх прав на
спірну земельну ділянку, також докази,
що відповідач набув права
здійснювати право розпорядження
стосовно спірної земельної ділянки, як
власник, у порядку спадкування, як
зазначено вище, відсутні.

Підстави виникнення цивільних
прав та обов'язків, серед яких вказано й
договори, визначено ст. 11 Цивільного
кодексу України.

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
Цивільного кодексу України).

Договір набирає чинності з
моменту його укладення (ч. 2 ст. 631
Цивільного кодексу України).

Частиною 1 ст. 638 Цивільного
кодексу України визначено, що договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, визначені законом як істотні або
є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Договір купівлі-продажу
нежитлового будинку в силу ст. 657 ЦК
України (у редакції, яка була чинною
станом на 3 липня 2012 р.) підлягає і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, тому момент вчинення таких
правочинів відповідно до ст.ст. 210 та 640
ЦК України у редакції, яка була чинною
станом на момент виникнення спірних
правовідносин, пов'язується з
державною реєстрацією правочину, тобто
до моменту державної реєстрації
договір купівлі-продажу квартири
юридично не є укладеним. а тому він як
неукладений не створює прав та
обов'язків для сторін.

Отже, зазначений позивачем
спосіб захисту не можна визнати таким,
що є найбільш ефективним у виниклих
правовідносинах та таким, що
забезпечить захист відновлення
порушеного права позивача.

Тому слід визнати, що заявлені
вимоги про визнання договору
купівлі-продажу земельної ділянки
укладеним задоволені не можуть бути,
оскільки у даному випадку має місце
невідповідність обраного позивачем
способу його захисту способам,
визначеним законодавством.

Також, як вбачається з позовної
заяви позивачем заявлено вимоги про
визнання за ним права власності на
спірну земельну ділянку.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом.

Під правом володіння власністю
визнається юридично забезпечена
можливість фактичного панування
власника над майном, не пов'язана з
використанням його властивостей.

Право користування власністю - це
юридично забезпечена можливість
власника добувати з належного йому
майна корисні властивості.

Під правом розпорядження
розуміють юридично забезпечену
можливість власника визначати долю
майна.

Момент виникнення права
власності на річ (майно) визначається
законом.

При визначенні моменту набуття
права власності слід враховувати як
особливості самого майна, так і
особливості оформлення права
власності, які теж суттєво впливають на
визначення моменту виникнення
(набуття) права власності.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
визначені у главі 24 Цивільного кодексу
України, зокрема із правочинів.

Правом власності є право особи на
річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК
України).

Здійснення права власності
полягає в володінні, користуванні,
розпорядженні своїм майном на власний
розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Захист права власності - це
сукупність передбачених законом
цивільно-правових засобів, які,
по-перше, гарантують нормальне
господарське використання майна (тобто
вони забезпечують захист відносин
власності в їх непорушеному стані), а
по-друге - застосовуються для
поновлення порушених правовідносин
власності, для усунення перешкод, що
заважають їх нормальному
функціонуванню, для відшкодування
збитків, які заподіяні власнику.

Зокрема, відповідно до ст. 392 ЦК
України власник майна може пред'явити
позов про визнання його права
власності, якщо це право оспорюється
або не визнається іншою особою, а також
у разі втрати ним документа, який
засвідчує його право власності.

Тобто, підставою для звернення до
суду з позовом про визнання права
власності згідно зі ст. 392 ЦК України є
оспорення існуючого права.

Як вбачається зі змісту позовної
заяви позивачем заявлено вимоги про
визнання за ним права власності на
спірну земельну ділянку, на підставі
договору купівлі-продажу з
відповідачем, щодо якого ним заявлено
вимоги, про визнання його укладеним,
підстав для задоволення яких не
вбачається.

Інших підстав для визнання за ним
такого права власності на земельну
ділянку, позивачем не заявлено.

Отже, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що договір
купівлі-продажу спірної ділянки між
ним та відповідачем є неукладеним,
отже він не породжує для позивача
ніякого права власності на спірну
земельну ділянку, а отже відсутні
підстави для визнання за ним права
власності на неї.

Таким чином, суд помилково дійшов
висновку про задоволення позовних
вимог позивача, неправильно
застосувавши норми матеріального
права.

Крім того, судова колегія вважає,
що у даному випадку судом також
порушено норми процесуального права,
які є обов'язковою підставою для
скасування рішення суду, оскільки до
участі у справі мав бути залучений
орган місцевого самоврядування в особі
Луганської міської ради, як
представник територіальної громади,
бо у разі недоведеності права
відповідача на спірну земельну ділянку
у порядку спадкування після смерті її
власниці ОСОБА_4 та за відсутності
інших спадкоємців, спірна земельна
ділянка може бути визнана відумерлою
спадщиною та передана територіальній
громааді, в особі Луганської міської
ради, яка згідно з Законом України
„Про місцеве самоврядування" здійснює
повноваження у земельних відносинах.

Згідно зі ст. 35 ЦПК України треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмета спору, можуть бути
залучені до участі в справі також за
клопотанням сторін, інших осіб, які
беруть участь у справі, або з
ініціативи суду.

Виходячи зі змісту вказаної
норми права, випливає, що у зв'язку із
наведеним необхідно враховувати, що
залучення третьої особи до участі у
справі є правом, а не обов'язком суду,
коли це не порушує права зазначеної
особи.

У той же час, коли не залученням до
участі у справі третіх осіб суттєво
порушені їхні права чи інтереси (позови
щодо визнання права на спадщину та інші
аналогічні спори), зазначена обставина
тягне за собою скасування рішення.

Питання про те, яке рішення має
бути ухвалене у цьому випадку залежить
від того, наскільки участь цих осіб є
важливою та чи можливе без них
правильне вирішення спору.

Отже, у даному випадку є підстави
вважати, що незалученням до участі у
справі органу місцевого
самоврядування, як представника
територіальної громади, суттєво
порушено їх права та інтереси, отже і з
цих підстав рішення суду підлягає
скасуванню.

Разом з тим, оскільки заявлені
позовні вимоги позивача, як зазначено
вище є недоведеними, у задоволенні
позову слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.303,307,313,314,316 ЦПК
України, судова колегія,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора міста
Луганська - задовольнити частково.

Заочне рішення Кам'янобрідського
районного суду м. Луганська від 05
грудня 2013 року - скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволені позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на земельну ділянку -
відмовити.

Це рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення.

Головуючий :

Судді: