У х в а л а

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С.,
Писаної Т.О., Кафідової О.В.,
Фаловської
І.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення
Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 25 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Чернівецької області від 25 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_7, в
якому просив стягнути з відповідача 31972
грн. боргу. Позовні вимоги обґрунтовані
тим, що 14 листопада 2012 року ОСОБА_7 взяв
у борг у ОСОБА_6 31972 грн. і згідно
розписки зобов'язався повернути ці
кошти до 14 грудня 2012 року. Станом на 12
вересня 2013 року відповідач не виконав
свого зобов'язання та кошти позивачу не
повернув. Враховуючи зазначене,
позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Кельменецького районного
суду Чернівецької області від
25 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернівецької області від 25 грудня 2013
року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що із наданої позивачем
розписки не вбачається існування між
сторонами договору позики.

З такими висновками судів погодитися
не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення вказаним вимогам не
відповідають.

Судами встановлено та вбачається із
матеріалів справи, що відповідно до
розписки, складеної ОСОБА_7 14 листопада
2012 року, він зобов'язався сплатити 4000
доларів США до 14 грудня 2012 року ОСОБА_6
за автомобіль «РЕНО Преміум» 2000 року
випуску, державний номер НОМЕР_1 (а.с. 5).

Станом на 12 вересня 2013 року відповідач
не виконав свого зобов'язання та кошти
позивачу не повернув.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику (вказана правова
позиція висловлена в постанові
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року у справі № 6-63цс13).

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК
України правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони.
Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки, суд
повинен виявляти справжню правову
природу укладеного договору, незалежно
від найменування документа, і залежно
від установлених результатів робити
відповідні правові висновки.

Відмовляючи у задоволенні позову з тих
підстав, що із наданої позивачем
розписки не вбачається існування між
сторонами договору позики, місцевий
суд всупереч вимогам ст. 215 ЦПК України
не встановив існування будь-яких інших
правовідносин.

При цьому, суд не зазначив обставини та
докази, якими спростовують доводи
позивача щодо існування зобов'язання у
відповідача перед ОСОБА_6 та не
обґрунтувавши свої висновки, фактично
не вирішив спір по суті.

Отже, суд першої інстанції не встановив
характер спірних правовідносин та
норми права, які підлягають
застосуванню, не з'ясував всі обставини
справи, не дослідив всі докази та не
надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду без
змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 25
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Чернівецької області від 25 грудня
2013 року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О.
ПисанаІ.М. Фаловська