Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі :

головуючого -
Власова С.О.,

суддів -
Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.,

при секретарі : Чучка
Н.В.,

за участю: позивача-Попович
І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на
рішення Тячівського районного суду від
30 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, де треті особи:
Тячівська державна нотаріальна
контора, Нересницька сільська рада,
реєстраційна служба Тячівського
районного управління юстиції про
визнання недійсним та скасування
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом, скасування запису в
державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності, визначення додаткового
строку на прийняття спадщини,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2,
де треті особи: Тячівська державна
нотаріальна контора, Нересницька
сільська рада, реєстраційна служба
Тячівського районного управління
юстиції, в якому зазначав, що
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його мати ОСОБА_4 і
після її смерті відкрилася спадщина на
належне їй майно-два житлові будинки:
АДРЕСА_1 та буд.АДРЕСА_2. Єдиними
спадкоємцями за законом після смерті
матері є її сини-сторони по справі:
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Разом з тим, за свого
життя мати склала заповіти, якими
буд.АДРЕСА_1 заповіла позивачу-ОСОБА_3, а
буд. АДРЕСА_2-відповідачу ОСОБА_2 На
даний час позивачу стало відомо про
видачу відповідачу свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, згідно з яким
останній успадкував та став власником
буд.АДРЕСА_1, а також власником
буд.АДРЕСА_2. У зв»язку з наведенем,
02.09.2013 року позивач звернувся до
Тячівської державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини за заповітом після смерті
своєї матері, однак йому було
відмовлено і згідно наданої йому
інформації він пропустив
шестимісячний строк для подання заяви
на прийняття спадщини, разом із
спадкодавцем не проживав та не був
зареєстрований. При цьому позивач
вказує, що у період з часу смерті
заповідача до дня звернення у
Тячівську нотаріальну контору із метою
прийняття спадщини, він постійно і
невідкладно займався вирішенням справ
щодо будівництва Свято-Покровського
чоловічого монастиря, що знаходиться у
с.Мирча Великоберезнянського району
Закарпатської області, у зв»язку з
даним будівництвом виїжджав за межі
території України і вважає, що це є
об»єктивними причинами пропуску ним
строку для подання заяви про прийняття
спадщини. З цих підстав просив суд: 1)
визнати недійсним та скасувати
Свідоцтво про право на спадщину за
заповітом ОСОБА_4, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_5, посвідченого та
зареєстрованого Тячівською державною
нотаріальною конторою у 2013 році на ім»я
відповідача-ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1; 2)
скасувати запис в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності на будинок
АДРЕСА_1, яке визнане за ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та підставі Свідоцтва про
право власності на спадщину за
заповітом, посвідченого та
зареєстрованого Тячівською державною
нотаріальною конторою у 2013 році; 3)
встановити позивачу додатковий строк в
один місяць для подання заяви про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 в
с.Підлепша Тячівського району.

Рішенням Тячівського районного
суду від 30.01.2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним та скасовано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_4, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_5, посвідчене
державним нотаріусом Тячівської
державної нотаріальної контори 24.05.2013
року, зареєстрованого в реєстрі за №1-
745 на ім»я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1

Скасовано запис в Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності на
житловий будинок, що розташований в
АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
зроблений на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом,
посвідченого державним нотаріусом
Тячівської державної нотаріальної
контори 24.05.2013 року, зареєстрованого в
реєстрі за №1-745 на ім»я ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1

Визначено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
додатковий одномісячний строк на
подання заяви про прийняття спадщини
за заповітом на спадкове майно після
смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5.

Не погодившись із рішенням
суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в
якій посилається на недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
зокрема, позивач ОСОБА_3 з часу смерті
матері понад рік не звертався із заявою
про прийняття спадщини і апелянт
вважає, що поважних причин для цього не
було, оскільки сам по собі факт того, що
позивач є монахом і несе постриг в
монастирі не позбавляло його
можливості на реалізацію своїх прав. З
цих підстав просить рішення
Тячівського районного суду від 30.01.2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні вимог
ОСОБА_3 відмовити.

Сторона відповідача (апелянта) у
судове засідання не з»явилася, про час
та місце розгляду справи повідомлялися
своєчасно та належним чином.

Позивач у судовому засідання
доводи апеляційної скарги не визнав,
просив таку відхилити як безпідставну,
а рішення суду залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді - доповідача, пояснення
позивача, перевіривши матеріали справи
й обговоривши доводи апеляційної
скарги та заперечення на неї вважає, що
апеляційна скарга позивача підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Згідно свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла
ОСОБА_4, яка приходилася матір»ю ОСОБА_3
та ОСОБА_2, внаслідок чого відкрилася
спадщина на належне їй майно (а.с.15).

За свого життя, а саме: 05.10.2011
року ОСОБА_4 у виконкомі Нересницької
сільської ради оформила заповіти на
належне їй нерухоме майно, зокрема:
заповіт №57 , згідно якого заповіла
ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1, та заповіт №58,
згідно якого заповіла ОСОБА_2 будинок
АДРЕСА_2 (а.с.19-20).

Згідно довідки Нересницької
сільської ради Тячівського району №288
від 02.09.2013 року вказані по тексту два
заповіти (№58 та №57) Нересницькою
сільською радою жодним чином та в
будь-який спосіб не скасовувались,
усних чи письмових повідомлень від
заповідача ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3, про
скасування вказаних заповітів не
надходило (а.с.56).

Тобто, заповідач ОСОБА_4 на
випадок своєї смерті мала на меті та
реалізувала своє право розподілити
належне їй майно: два будинки, між
своїми синами: ОСОБА_3 заповіла
буд.АДРЕСА_1, а ОСОБА_2- буд. АДРЕСА_2

12.04.2012 року відповідач ОСОБА_2
звернувся до Тячівської державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини за заповітом №58 від
05.10.2011 року (а.с.49).

24.04.2012 року відповідач ОСОБА_2
подав в Тячівську держану нотаріальну
контору заяву про видачу свідоцтва про
право на спадщину за заповітом №58 від
05.10.2011 року при цьому в контексті заяви
вказує спадкове майно: буд.АДРЕСА_1
(а.с.50).

24.05.2013 року відповідачу ОСОБА_2
видане свідоцтво про право на спадщину
за заповітом на спадкове майно
буд.АДРЕСА_1, посвідчене державним
нотаріусом Тячівської державної
нотаріальної контори та зареєстроване
в реєстрі за №1-745 (а.с.58).

На підставі вказаного свідоцтва
зроблено запис в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності на житловий
будинок, що розташований в АДРЕСА_1 за
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.57).

Згідно ст.1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, що визначені у
заповіті. У разі відсутності заповіту,
визнання його недійсним, неприйняття
спадщини або відмови від її прийняття
спадкоємцями за заповітом, а також у
разі не охоплення заповітом всієї
спадщини, право на спадкування за
законом одержують особи, визначенні у
ст.ст.1261-1265 ЦК України.

Як встановлено в ході розгляду
справи, відповідач ОСОБА_2 після смерті
матері отримав свідоцтво на право на
спадщину за заповітом на спадкове
майно: як на буд.АДРЕСА_2, що повністю
відповідало волі спадкодавця, так і на
буд.АДРЕСА_1, який заповідач заповіла
позивач ОСОБА_3, і який не охоплюється
заповітом №58 від 05.10.2011 року.

Судом першої інстанції вірно
констатовано той факт, що відповідач
ОСОБА_2 у разі неприйняття спадщини
позивачем ОСОБА_3 є спадкоємцем за
законом на буд.АДРЕСА_1, однак право
власності на цей спадковий будинок він
набув як спадкоємець за заповітом, при
цьому це майно заповітом на його ім»я
від 05.10.2011 року за №58 не охоплюється.

Також судом першої інстанції
вірно не взято до уваги наявний в
справі заповіт ОСОБА_4 від 08.07.2010 року,
яким вона заповіла буд.АДРЕСА_1 ОСОБА_2
(а.с.80), оскільки через видачу нових
заповітів цей втратив силу.

Частиною 3 ст.1254 ЦК України
визначено, що кожний новий заповіт
скасовує попередній і не відновлює
заповіту, який заповідач склав перед
ним.

Статтею 1301 ЦК України
передбачено, що свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках встановлених законом.

Враховуючи викладене, зокрема,
той факт, що відповідач ОСОБА_2 не мав
права на спадкування за заповітом на
буд.АДРЕСА_1, а від так рішення суду в
частині визнання недійсним свідоцтва
про право на спадщину за заповітом та
скасування запису в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
реєстрацію права власності на цей
будинок є законним і обґрунтованим,
підлягає залишенню без змін.

Задовольняючи вимогу ОСОБА_3
про визначення йому додаткового строку
для подання заяви про прийняття
спадщини, суд першої інстанції
врахував рід занять позивача, зокрема,
те, що він є монахом та несе свій послуг
у монастирі, що розташований в іншому
районному центрі Закарпатської
області (а.с.78,79), в період часу від дня
смерті матері до дня звернення до
нотаріальної контори займався
вирішенням справ щодо будівництва
монастиря, а від так позивач є
обмеженим вільно розпоряджатися своїм
часом та займатися особистими
питаннями.

Однак, з даним висновком суду не
погоджується колегія суддів
апеляційного суду, виходячи з
наступного.

Згідно з ч.3 ст.1272 ЦК України за
позовом спадкоємця, який пропустив
строк для прийняття спадщини з
поважної причини, суд може визначити
йому додатковий строк, достатній для
подання ним заяви про прийняття
спадщини.

Згідно постанови Пленуму
Верховного Суду України №7 від 30.05.2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» пункт 24 ч.5: вирішуючи
питання про визначення особі
додаткового строку, суд досліджує
поважність причини пропуску строку
для прийняття спадщини. При цьому
необхідно виходити з того, що
поважними є причини, пов'язані з
об'єктивними, непереборними,
істотними труднощами для спадкоємця
на вчинення цих дій.

Таким чином, поважними причинами
пропуску строку визнаються, зокрема: 1)
тривала хвороба спадкоємців; 2) велика
відстань між місцем постійного
проживання спадкоємців і місцем
знаходження спадкового майна; 3)
складні умови праці, які, зокрема,
пов'язані з тривалими відрядженнями, в
тому числі закордонними; 4) перебування
спадкоємців на строковій службі у
складі Збройних Сил України; 5)
необізнаність спадкоємців про
наявність заповіту тощо.

Сам по собі факт того, що позивач
ОСОБА_3 є монахом і в період часу з дня
смерті матері -03.03. 2012 року і до дня
звернення у Тячівську нотаріальну
контору із метою прийняття
спадщини-02.09.2013 року (1 рік і 6 місяців)
постійно і невідкладно займався
вирішенням справ щодо будівництва
Свято-Покровського чоловічого
монастиря, що знаходиться у с.Мирча
Великоберезнянського району
Закарпатської області не є поважною
причиною пропуску строку для подання
заяви про прийняття спадщини, оскільки
вказані обставини не позбавляли його
фізичної можливості протягом
тривалого строку подати таку.
Посилання позивача як на підставу
своїх вимог на закордонні відрядженні
протягом вказаного проміжку часу,
спростовуються дослідженою в ході
розгляду справи копією закордонного
паспорту ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 (а.с.79), з
якої вбачається, що в період з
ІНФОРМАЦІЯ_5 по 02.09.2013 року ОСОБА_3
виїжджав за межі території України 3
рази, зокрема: з 13.05.2012 року по 14.05.2012
року; з 08.08.2012 року по 12.08.2012 року та
20.08.2013 року і в цей же день зафіксовано
в»їзд в Україну, тобто поза межами
території України позивач в загальному
перебував 5 днів, що не можна вважати
тривалим закордонним відрядженням.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що рішення
Тячівського районного суду від 30.01.2014
року в частині визначення ОСОБА_3
додаткового строку для подання заяви
про прийняття спадщини підлягає
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні цих
вимог.

В решті рішення слід залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 3,
309 ч.1 п.3 і 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія судової палати, -

РІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 -задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного
суду від 30 січня 2014 року в частині
визначення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
додаткового одномісячного строку на
подання заяви для прийняття спадщини
за заповітом на спадкове майно після
смерті ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5
скасувати, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким позивачу ОСОБА_3 у
задоволенні цієї вимоги відмовити.

В решті рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: