У х в а л а

іменем україни

2 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 9 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Херсонської області
від 29 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом, посилаючись на те, що 12
листопада 2008 року відповідач позичив у
нього 214 тис. доларів США строком до 15
травня 2009 року, про що була складена
відповідна розписка. Станом на 22
листопада 2012 року відповідач повернув
йому лише 85 146 доларів США. Неповернутою
залишається сума 129 854 доларів США та 700
тис. грн. відсотків, які відповідач
зобов'язався сплатити за користування
грішми.

З урахуванням уточнень, позивач просив
суд стягнути з відповідача на його
користь 1 037 923, 02 грн боргу, що
еквівалентно 129 854 доларам США,
відсотки за користування грошима у
розмірі 700 тис. грн., а всього 1 737 923, 02
грн.

Рішенням Комсомольського районного
суду м. Херсона
від 9 серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 29 жовтня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на порушення ними
норм матеріального і процесуального
права, та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин

Зазначеним вимогам ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 12 листопада 2008
року ОСОБА_4 написав розписку про
отримання в борг від ОСОБА_3 грошових
коштів у розмірі 215 тис. доларів США, в
якій зобов'язався їх повернути у строк
до 15 травня 2009 року.
Додатково зобов'язався виплатити
заробіток у сумі 700 тис. грн. або по
курсу 6 грн. за 1 долар США.

22 листопада 2012 року відповідач
повернув позивачеві борг у сумі 85 146
доларів США.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що відповідач розрахувався з
позивачем відступивши із 34% належного
йому статутного капіталу ТОВ «Ізюм
Азова» 17% статутного капіталу на
користь позивача. Протоколом №4 зборів
учасників товариства від 12 квітня 2011
року було включено ОСОБА_3 до складу
учасників ТОВ із статутним капіталом
17%. Крім того, апеляційний суд зазначив,
що з позичених грошей 840 тис. грн.
відповідачем було витрачено на оренду
земельної ділянки, яку було передано
ТОВ «Азот Ізюм», учасником якого є
також позивач.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає
пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Проте суди на викладене уваги не
звернули та в порушення
ст. ст. 212-214 ЦПК України не надали
належної правової оцінки доказам, на
які посилався позивач в обґрунтування
своїх вимог; не врахували, що доказів
домовленості між сторонами про
погашення заборгованості за договором
позики за рахунок відступлення 17%
статутного капіталу ТОВ «Ізюм Азова»,
що становить 8755 грн., та сплати 840 тис.
грн. за набуття права оренди земельної
ділянки матеріали справи не містять,
та дійшли передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу
ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення
Комсомольського районного суду м.
Херсона від 9 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Херсонської області від 29
жовтня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

В.І. Журавель

Ю.Г. Іваненко