Справа № 449/137/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/4011/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій І.І.

з участю представника
позивача Ковальчук Л.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства "Райффазен
Банк Аваль" на рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 09 жовтня 2013 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,-

встановила:

Позивач ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" в
жовтні 2012 року звернувся в суд з
позовом до відповідачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, просив стягнути солідарно з
відповідачів на користь банку
заборгованість за кредитним договором
№014/8201/82/49791 від 13 червня 2007 року в сумі
1099394,82 грн., а також судові витрати в
розмірі 3219,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог банк
покликався на те, що 13.06.2007 року між ВАТ
"Райффайзен Банк Аваль",
правонаступником якого є ПАТ
"Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_5
укладено кредитний договір №014/8201/82/49791,
відповідно до умов якого позивач
зобов"язувався надати відповідачу
кредит в сумі 25000 дол. США строком по
13.06.2017 року, а відповідач прийняв на
себе зобов"язання сплачувати проценти
за користування кредитом в розмірі 13,5%
річних та здійснювати повернення
кредиту щомісячними платежами
відповідно до графіку.

В забезпечення виконання зобов"язання
за цим кредитним договором 13.06.2007 року
укладено договір поруки між Банком та
ОСОБА_6, відповідно до умов якого
поручитель на добровільних засадах
взяв на себе зобов"язання перед
Кредитором відповідати по
зобов"язаннях боржника.

Позивач зобов"язання за кредитним
договором виконав належним чином,
надавши відповідачу ОСОБА_5 кошти в
розмірі 25000 дол. США, що підтверджується
заявою на видачу готівки від 14.06.2007 року
та меморіальним валютним ордером №
1/02/49791 від 14.06.2007 року.

Відповідач ОСОБА_5 не виконує своїх
зобов"язань за кредитним договором, не
сплачує проценти за користуванням
кредитом та не здійснює повернення
кредиту щомісячними платежами
відповідно до графіку, внаслідок чого
утворилася прострочена заборгованість
станом на 24.09.2012 року в розмірі 1099394,82
грн., в тому числі заборгованість за
кредитом 181558,44 грн., зі сплати відсотків
- 137910,21 грн., загальна сума пені - 779926,16
грн.

Оскаржуваним рішенням
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 09 жовтня 2013 року
у задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства "Райффайзен
Банк Аваль" до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором №014/8201/82/49791 від 13 червня 2007
року - відмовлено.

Рішення оскаржив представник позивача
ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", вважає
таке ухваленим з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
прийнятим внаслідок неповного
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи.

Звертає увагу на те, що позовні вимоги
до поручителя про виконання грошових
зобов"язань за договором поруки були
заявлені банком в межах шестимісячного
строку, визначеного цивільним
законодавством для такого роду вимог, а
подальший перебіг таких строків був
перерваний подачею відповідного
позову. Однак, вказані обставини не
досліджувалися судом першої інстанції,
не отримали належної правової оцінки
та не були відображені в оскаржуваному
рішенні. Натомість в рішенні зазначено,
що позовні вимоги, які стали предметом
розгляду даної справи, були заявлені
позивачем 09.10.2010 року, хоча повторно
позов до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
заявлено 02.10.2012 року.

Крім цього, збільшення відсоткової
ставки за користування кредитом
відбулося до набрання чинності ЗК "Про
внесення змін до деяких законодавчих
актів України щодо заборони банкам
змінювати умови договору банківського
вкладу та кредитного договору в
односторонньому порядку", який набрав
чинності 10.01.2009 року, а відтак вважає, що
позивач мав право вимагати погашення
заборгованості за відсотками за період
з 15.03.2008 року з врахуванням відсоткової
ставки в розмірі 18,5%.

Також, ОСОБА_6 передав в іпотеку Банку
нерухоме майно, а саме житловий будинок
та земельну ділянку по АДРЕСА_1 в
забезпечення виконання зобов"язання,
які виникають з кредитного договору
№014/8201/82/49791 від 13 червня 2007 року та
кредитного договору № 014/08-5/11552-СК від
27.04.2006 року.

У зв"язку із невиконанням
позичальником умов кредитних
договорів, за заявами банку приватним
нотаріусом ЛМНО ОСОБА_8 вчинені
виконавчі написи від 27.11.2007 року та від
28.11.2007 року.

В результаті примусової реалізації
предмета іпотеки державною виконавчою
службою перераховані кошти на рахунок
Банку в сумі 10194,73 дол. США, що в
гривневому еквіваленті складало 81659,79
грн. Вказана сума коштів 29.09.2009 року
була розподілена Банком наступним
чином: 7479,89 дол. США зараховано на
погашення заборгованості за кредитним
договором № 014/08-5/11552-СК від 27.04.2006 року,
2714,84 дол. США зараховано на часткове
погашення заборгованості за кредитним
договором №014/8201/82/49791 від 13 червня 2007
року (833,32 дол. США по тілу кредиту та
1881,52 дол. США по відсотках за
користування кредитом).

Звертає увагу, що суд в оскаржуваному
рішенні не навів жодних мотивів
відмови у задоволенні позовних вимог
Банку про стягнення заборгованості з
відповідача ОСОБА_5, який є
позичальником по договору.

Просить суд скасувати рішення
Перемишлянського районного суду
Львівської області від 09 жовтня 2013 року
та ухвалити нове рішення, яким стягнути
солідарно з відповідачів ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 на користь Публічного
акціонерного товариства "Райффазен
Банк Аваль" заборгованість за
кредитним договором №014/8201/82/49791 від 13
червня 2007 року в сумі 1099394,82 грн., а також
судові витрати в розмірі 3219,00 грн.

Представник позивача Ковальчук Л.О. в
судовому засіданні апеляційну скаргу
підтримала, в обґрунтування надала
пояснення аналогічні доводам,
викладеним в апеляційній скарзі.

Відповідач ОСОБА_6, будучи повідомленим
належним чином про день та час розгляду
справи, про що свідчить рекомендоване
повідомлення про вручення йому
поштового відправлення (а.с. 152), в
судове засідання апеляційної
інстанції не прибув, не повідомив суд
про причину неявки.

Відповідач ОСОБА_5 викликався в судове
засідання та не з»явився, повідомлення
про вручення поштового відправлення
повернулось в суд за закінченням
терміну зберігання (а. с. 154).

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача на підтримання
доводів апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи та
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення частково
виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду не в
повній мірі відповідає зазначеним
вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом першої інстанції,
13.06.2007 року між ВАТ "Райффазен Банк
Аваль", правонаступником якого є ПАТ
"Райффазен Банк Аваль" та ОСОБА_5
укладено кредитний договір №
014/8201/82/49791, відповідно до умов якого
позивач зобов"язувався надати
відповідачу кредит в сумі 25000 дол. США
строком по 13.06.2017 року, а відповідач
прийняв на себе зобов"язання
сплачувати проценти за користування
кредитом в розмірі 13,5% річних та
здійснювати повернення кредиту
щомісячними платежами відповідно до
графіку (а.с. 8-11).

В забезпечення виконання зобов"язання
за цим кредитним договором 13.06.2007 року
укладено договір поруки № 014/8201/82/49791-1
між Банком та ОСОБА_6, відповідно до
умов якого поручитель на добровільних
засадах взяв на себе зобов"язання перед
Кредитором відповідати по
зобов"язаннях боржника за кредитним
договором №014/8201/82/49791 від 13.06.2007 року
щодо повернення кредиту, сплати
процентів за користування, винагороди,
неустойки (пені, штрафу) в розмірі,
строки та у випадках, передбачених
кредитним договором, а також
відшкодувати можливі збитки в повному
обсязі (а.с. 12).

Позивач зобов"язання за кредитним
договором виконав належним чином,
надавши відповідачу ОСОБА_5 кошти в
розмірі 25000 дол. США, що підтверджується
заявою на видачу готівки від 14.06.2007 року
та меморіальним валютним ордером №
1/02/49791 від 14.06.2007 року (а.с. 13-14).

В свою чергу, ОСОБА_5 не виконує своїх
зобов"язань за кредитним договором, не
сплачує проценти за користуванням
кредитом та не здійснює повернення
кредиту щомісячними платежами
відповідно до графіку, внаслідок чого
утворилася прострочена заборгованість
станом на 24.09.2012 року в розмірі 1099394,82
грн., в тому числі заборгованість за
кредитом 181558,44 грн. (еквівалент 22714,68
дол. США), зі сплати відсотків - 137910,21
грн. (еквівалент 17253,87 дол. США), загальна
сума пені - 779926,16 грн., що
підтверджується наданим позивачем та
перевіреним розрахунком (а.с. 6-7).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що договір поруки є припиненим у
зв"язку з тим, що позивач звернувся до
суду з позовом з пропуском строку,
передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України, а
також відбулося збільшення обсягу
відповідальності поручителя через
підвищення відсоткової ставки до 18,5%
річних, що має своїм правовим наслідком
припинення поруки, а відтак і
безпідставність позову.

Крім цього, суд першої інстанції
вважав, що представник позивача не
навів документального підтвердження
зарахування коштів від реалізації
майна, на яке було звернено стягнення
відповідно до виконавчого напису
нотаріуса від 28.11.2008 року, як часткове
погашення заборгованості за кредитним
договором.

Колегія суддів не в повній мірі
погоджується із такими висновками суду
першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України.

В свою чергу, згідно із ст. 1054 ЦК
України, за кредитним договором банк
зобов"язується надати грошові кошти
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов"язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Статтею 530 цього ж Кодексу передбачено,
що якщо в зобов»язанні встановлений
строк його виконання, то воно підлягає
виконанню в цей строк.

З матеріалів справи встановлено, що
позивачем належним чином виконано
обов`язки за договором про надання
кредиту, натомість відповідачі
прострочили погашення поточних
платежів за кредитом та нарахованими
відсотками, позивачем направлено
відповідачам письмові вимоги про
погашення грошових зобов'язань за
договором та останні своїх зобов'язань
не виконали.

Право позикодавця вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилась, та сплати
процентів у разі прострочення сплати
чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК
України.

Аналогічні положення містяться у п. 6.5.
Кредитного договору, відповідно до
якого банк має право вимагати від
позичальника дострокового погашення
заборгованості за кредитом,
нарахованих процентів, неустойки,
відшкодування збитків у випадках
невиконання позичальником умов цього
договору та/або договорів
застави/іпотеки, інших договорів, та в
інших випадках, передбачених цим
договором.

Таким чином, позичальник порушив умови
кредитного договору щодо строків
платежів (оплата платежів по кредиту не
проводилася з травня 2008 року), у зв"язку
з чим підставною є вимога кредитора про
дострокове повернення кредиту,
процентів.

Разом з тим, у ст. 554 ЦК України
передбачено, що в разі порушення
боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки. Особи,
які спільно дали поруку, відповідають
перед кредитором солідарно, якщо інше
не встановлено договором поруки.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука
припиняється після закінчення строку,
встановленого в договорі поруки. У
разі, якщо такий строк не встановлено,
порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

З матеріалів справи встановлено, що 16
вересня 2008 року банк звернувся із
вимогою до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про сплату
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 27724 дол. США, таку вимогу вони
отримали 23.10.2008 року (а.с. 17-20).

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що оскільки позивач звернувся з
позовом до суду лише 09.10.2010 року, тому
пропустив шестимісячний строк
пред'явлення вимоги до поручителя.

Згідно із п. 1.2 Кредитного договору
датою погашення кредиту є 13 червня 2017
року. Відповідно до п. 9.1 Кредитного
договору, договір діє з часу його
підписання і до повного погашення
кредитної заборгованості.

Відповідно до п. 4.1 Договору поруки,
порука припиняється із припиненням
всіх зобов'язань боржника за основним
договором, що забезпечуються такою
порукою.

Зі змісту договору поруки вбачається,
що строк її припинення не встановлено,
тому згідно з вимогами ч. 4 ст. 559 ЦК
України порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання, настання
строку виконання зобов'язання у
повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково не пред'явить
вимоги до поручителя.

Отже, підставою для припинення
договору поруки може бути недотримання
кредитором строку звернення до суду з
вимогами до поручителя.

Відповідно до пункту 24 постанови від 30
березня 2012 року № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" відповідно до ч. 4 ст. 559
ЦК порука припиняється, якщо кредитор
протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя. Пред'явленням вимоги до
поручителя є як направлення/вручення
йому вимоги про погашення боргу
(залежно від умов договору), так і
пред'явлення до нього позову. При цьому
в разі пред'явлення вимоги до
поручителя кредитор може звернутися до
суду протягом шести місяців від дня
настання строку виконання основного
зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи з
первинним позовом до відповідачів
ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також відповідача
ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за
кредитним договором № 014/8201/82/49791 від
13.06.20107 року, позивач звернувся 04.12.2008
року, і ухвалою судді Перемишлянського
районного суду Львівської області від
19.12.2008 року відкрито провадження по
даній справі (а.с. 136-137).

В свою чергу, ухвалою суду від 19.12.2012
року позовну заяву ВАТ "Райффазен Банк
Аваль" до ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_9 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором залишено без розгляду.

Таким чином, висновки суду про сплив
шестимісячного строку для пред'явлення
вимоги про повернення боргу є
безпідставним, оскільки з вимогою до
позичальника та поручителя банк
звернувся - 16.09.2008 року, а з первинним
позовом - 04.12.2008 року.

В свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК
України порука припиняється у разі
зміни зобов»язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Судом встановлено, що відсоткова
ставка за користування кредитом
початково становила 13,5% річних, а з
15.03.2008 року була збільшена до 18,5% річних.

Відповідно до п. 1.6. Кредитного договору
передбачено право кредитора без згоди
позичальника змінювати процентну
ставку протягом дії договору шляхом
збільшення на 5% у випадку, зокрема,
несвоєчасного погашення кредиту чи
процентів за договором.

На перконання колегії суддів,
збільшення кредитної процентної
ставки навіть за згодою банку та
боржника, але без згоди поручителя, не
дає підстави покладати на останнього
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання позичальником
зобов»язань перед банком, відповідно
свідчить про припинення поруки.

Доводи апеляційної скарги про те, що
банк до 10.01.2009 року мав право в
односторонньому порядку змінювати
умови укладених з позичальниками
договорів, в тому числі збільшувати
розмір процентної ставки за кредитними
договорами або зменшувати її розмір за
договорами банківського вкладу, не
стосуються правовідносин,
врегульованих ч. 1 ст. 559 ЦК України, в
частині припинення поруки у разі
збільшення обсягу відповідальності
без згоди поручителя.

Таким чином, вимога позивача про
солідарне стягнення заборгованості за
кредитним договором із поручителя
ОСОБА_6 не підлягає до задоволення, тому
що договір поруки від 13.06.2007 року №
014/8201/82/49791-1 між Банком та ОСОБА_6
вважається припиненим, оскільки
внаслідок підвищення 15.03.2008 року банком
в односторонньому порядку відсоткової
ставки з 13,5% до 18,5% річних, відбулося
збільшення обсягу відповідальності
поручителя без його згоди.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог в частині стягнення
заборгованості за кредитним договором
з позичальника ОСОБА_5, суд першої
інстанції не навів у рішенні мотивів та
правових норм для такого висновку.

В запереченні на позовну заяву від
25.04.2013 року відповідач ОСОБА_5 звертав
увагу на те, що відповідно до
виконавчого напису, вчиненого 28.11.2008
року приватним нотаріусом ОСОБА_8
звернуто стягнення на житловий будинок
та земельну ділянку площею 0,250 га за
адресою АДРЕСА_1.

11.09.2009 року державним виконавцем
Стельмащуком П.Я. складено акт про
реалізацію майна, переданого в іпотеку.

16.09.2009 року покупцю ОСОБА_7 видано
Свідоцтво про придбання майна, що було
предметом іпотеки.

З поданого позивачем розрахунку
заборгованості за кредитним договором
№014/8201/82/49791 від 13.06.2007 року встановлено,
що в результаті примусової реалізації
предмета іпотеки державною виконавчою
службою перераховані кошти на рахунок
Банку, з яких 2714,84 дол. США зараховано на
часткове погашення заборгованості за
кредитним договором №014/8201/82/49791 від 13
червня 2007 року (833,32 дол. США по тілу
кредиту та 1881,52 дол. США по відсотках за
користування кредитом).

Решта коштів в сумі 7479,89 дол. США
зараховано на погашення
заборгованості ОСОБА_5 за кредитним
договором № 014/08-5/11552-СК від 27.04.2006 року,
по якому також житловий будинок та
земельна ділянка площею 0,250 га за
адресою АДРЕСА_1, були передані в
іпотеку, і 27.11.2008 року приватний
нотаріус ОСОБА_8 видав виконавчий напис
про звернення стягнення на майно,
передане в іпотеку.

Таким чином, після зарахування коштів,
отриманих від реалізації майна, яке
було предметом іпотеки, залишок
заборгованості по тілу кредиту по
кредитному договору №014/8201/82/49791 від 13
червня 2007 року складав 22714,68 дол. США,
при цьому позичальник надалі не
виконував умови кредитного договору
щодо строків платежів, у зв"язку з чим
підставною є вимога кредитора про
повернення кредиту, процентів та
сплату штрафних санкцій.

В свою чергу, статтею 256 ЦК України
визначено, що позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Разом з тим, у ст. 258 ЦК України
передбачено, що для окремих видів
вимог законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З наданого суду розрахунку пені за
кредитним договором №014/8201/82/49791 від 13
червня 2007 року встановлено, що пеня
розрахована за період з 24.09.2009 року по
24.09.2012 року, а саме з порушенням річного
строку позовної давності.

Таким чином, розмір пені, який
необхідно стягнути з відповідача за
порушення строків повернення
кредитної заборгованості, процентів за
користування кредитом слід зменшити,
провести розрахунок в межах строку
позовної давності.

Відтак, за період з 09.10.2012 року (день
звернення з позовом до суду) по 09.10.2011
року розмір пені складає 205683,7 грн. за
несвоєчасне повернення кредитних
коштів та 208131,72 грн. за прострочку
відсотків.

З наведених підстав, на підставі п. 3 ч. 1
ст. 309 ЦПК України, рішення суду як таке,
що ухвалене у зв"язку із
невідповідністю висновків суду
обставинам справи слід скасувати, та
ухвалити нове рішення про часткове
задоволення позовних вимог, а саме
стягнути з відповідача ОСОБА_5 в
користь ПАТ "Райффазен Банк Аваль"
заборгованість за кредитним договором
№014/8201/82/49791 від 13 червня 2007 року в сумі
733284,07 грн., з яких заборгованість за
кредитом 181558,44 грн. (еквівалент 22714,68
дол. США), зі сплати відсотків - 137910,21
грн. (еквівалент 17253,87 дол. США), загальна
сума пені - 413815,42 грн., а також судові
витрати по справі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3
ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ПАТ "Райффазен Банк
Аваль" - задовольнити частково.

Рішення Перемишлянського районного
суду м. Львова від 09 жовтня 2013 -
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги ПАТ "Райффазен Банк Аваль"
задовольнити частково.

Стягнути ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1, в користь
Публічного акціонерного товариства
"Райффазен Банк Аваль" заборгованість
за кредитним договором №014/8201/82/49791 від
13 червня 2007 року в сумі 733284 (сімсот
тридцять три тисячі двісті вісімдесят
чотири) грн. 07 коп., з яких
заборгованість за кредитом 181558,44 грн.
(еквівалент 22714,68 дол. США), зі сплати
відсотків - 137910,21 грн. (еквівалент 17253,87
дол. США), загальна сума пені - 413815,42 грн.

Стягнути ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1, в користь
Публічного акціонерного товариства
"Райффазен Банк Аваль" 3219 (три тисячі
двісті дев"ятнадцять) грн. 00 коп.
сплаченого судового збору за подання
позовної заяви, а також 1827 (одна тисяча
вісімсот двадцять сім) грн. 00 коп.
судового збору, сплаченого при поданні
апеляційної скарги.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин