У Х В А Л А

іменем україни

2 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до фірми
«Т.М.М.» товариства з обмеженою
відповідальністю (далі -фірма «Т.М.М.»
ТОВ) про стягнення відсотків, пені та
відшкодування збитків за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2012
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 6 грудня 2012 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 12 грудня 2005 року
між нею та фірмою «Т.М.М.» ТОВ укладено
інвестиційний договір, за яким вона
інвестувала у будівництво
трикімнатної квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 151,68 кв.м. Свої
зобовґязання по оплаті вартості
квартири вона виконала, сплативши 4 667 967
грн у встановлений договором строк.
Відповідач зобов'язався ввести до
експлуатації вказаний будинок до 31
серпня 2007 року та протягом 90-та днів з
цієї дати провести оздоблювальні
роботи, квартира мала б бути передану
їй протягом 60-ти днів з дати завершення
оздоблювальних робіт. Тільки після її
неодноразових звернень, 21 вересня 2011
року відповідач передав їй квартиру,
про що було оформлено відповідний акт.

У звґязку з цим, уточнивши позовні
вимоги, позивачка просила суд стягнути
з відповідача на її користь проценти за
користування її грошима в сумі 2 092 988
грн 56 коп.; неустойку в розмірі 590 721 грн
62 коп.; дохід від її майна, що
зберігалося у відповідача без
достататньої правової підстави в сумі
376 293 грн 30 коп.; упущену вигоду в сумі 2 729
400 грн, а також понесені нею судові
витрати.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 25 вересня 2012 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
6 грудня 2012 року, у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позов у повному обсязі.

Колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3, суд першої інстанції, виходив
із того, що відповідачем не порушено
термінів виконання зобов'язань за
інвестиційним договором, оскільки в
інвестиційному договорі строк
введення житлового будинку до
експлуатації зазначено «орієнтовно»,
а, відтак, права позивача не порушені.

Апеляційний суд погодився із таким
висновком суду першої інстанції,
пославшись і на те, що позивачка
порушила умови договору, так як вчасно
не з'явилась для підписання акту
прийому-передачі приміщення
(п. 6.4 договору).

Проте погодитися із такими висновком
апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 12 грудня 2005 року
між ОСОБА_3 та фірмою «Т.М.М.» ТОВ
укладено інвестиційний договір, за
яким вона інвестувала у будівництво
житлового будинку АДРЕСА_1 у вказаному
будинку, загальною площею 151,68 кв.м.

У матеріалах справи наявна довідка від
16 червня 2009 року, видана фірмою «Т.М.М»
ТОВ, про те, що ОСОБА_3 повністю
профінансувала будівництво квартири
АДРЕСА_1 (а.с. 26).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Правові наслідки порушення
зобов'язання, зокрема відшкодування
збитків, передбачено ст. 611 ЦК України.

Відповідно до ст. 20 Закону України «Про
інвестиційну діяльність» при
недодержанні договірних зобов'язань
суб'єкти інвестиційної діяльності
несуть майнову та іншу
відповідальність, передбачену
законодавством України і укладеними
договорами.

Відповідно до п.1.7 інвестиційного
договору, укладеного між сторонами,
інвестиція - це вклад інвестора, який
надає йому право на частину приміщення
будинку (квартиру).

У п. 3.4 інвестиційного договору,
укладеного між сторонами, визначений
орієнтовний строк введення до
експлуатації вищевказаного будинку -
до 31 серпня 2007 року, строк
завершення оздоблювальних робіт - 90
днів з моменту введення будинку до
експлуатації.

Також у п. 6.2 вказаного договору
зазначено, що не пізніше 60-ти днів з
дати завершення оздоблювальних робіт
у приміщенні інвестора квартира має
бути передана інвестору за актом
приймання-передачі.

Пунктом 7.4 інвестиційного договору
передбачена відповідальність
забудовника за порушення зобов'язань,
передбачених п. п. 3.4, 6.2 договору.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212
ЦПК України рішення суду не може
грунтуватись на припущеннях, а всі
докази оцінюються у сукупності і жоден
з них не має для суду наперед
встановленого значення. При цьому,
відхиляючи одні докази і беручи за
основу інші, суд має дати оцінку
підстав для цього.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд
виходив із того, що строк передачі
квартири інвестору відповідачем не
порушений, оскільки договором
передбачено лише орієнтовний строк
введення будинку до експлуатації, що не
є тотожним поняттю «введення будинку
до експлуатації». Такий висновок судів
є припущенням.

При цьому апеляційний суд не врахував
положення ст. ст. 3, 5, 6, 7,
8 інвестиційного договору у їх
сукупності щодо зобов'язань та
гарантій забудовника передати
приміщення у встановлений договором
строк, так як виконання зобов'язання
щодо передачі квартири інвестору у
встановлений строк безпосередньо
залежить від виконання зобов'язань по
введенню будинку до експлуатації та
виконання оздоблювальних робіт.

Оскільки договором визначений
орієнтовний строк введення будинку до
експлуатації (до 31 серпня 2007 року), то у
разі невиконання цього обов'язку у
встановлений строк, у силу п. 13.1
договору перенесення цієї дати мало б
бути оформлено сторонами письмово,
зокрема додатковою угодою.

Крім того, у матеріалах справи наявний
лист фірми «Т.М.М.» ТОВ від 24
березня 2008 року № 312/03-м/в, у якому
відповідач визнає, що строк введення
будинку до експлуатації переноситься
(а.с. 39).

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України апеляційний суд на вказані
вимоги закону та обставини справи
уваги не звернув, недоліки суду першої
інстанції не усунув, не дослідив
розрахунків позивачки, викладених у
позові, щодо строку передачі їй
квартири; не врахував доводів
позивачки про те, що умовами договору
не передбачено право відповідача
змінювати строк введення будинку до
експлуатації в односторонньому
порядку, а виконання цього обов'язку
через два роки після встановленого
строку неможливо вважати належним
виконанням обов'язку відповідачем.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судом не встановлено,
судове рішення апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
його скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 6
грудня 2012 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко