АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2720/14 Справа: № 2/642/47/14
Категорія: «трудові правовідносини»
Головуючий 1 інстанції: Шрамко
Л.Л. Доповідач: Малінська С.М.
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

Головуючого судді - Малінської С.М.,

Суддів - Піддубного Р.М.,

Даниленка В.М..,

при секретарі - Лотох І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 19 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до приватного вищого
навчального закладу Харківський
інститут економіки ринкових відносин
та менеджменту про стягнення
заробітної плати,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з названим позовом, в
обґрунтування якого зазначав, що з 01
грудня 2005 року по 31 січня 2006 року він
працював за контрактом у приватному
вищому навчальному закладі
Харківський інститут економіки
ринкових відносин та менеджменту на
посаді доцента кафедри та виконував
обов'язки завідуючого кафедрою.
Відповідно до наказу № 321 від 30 січня
2006 року він був звільнений з займаної
посади за власним бажанням. При цьому
остаточний розрахунок з ним було
проведено 18 вересня 2006 року. Крім того,
позивач зазначав, що між ним та
відповідачем після оформлення наказу
існував спір про оплату праці, а саме
щодо правомірності вимоги повернення
до каси інституту 1089 грн. за
невідпрацьований час. Роботодавець
визнав неправомірність своїх дій та
виплатив компенсацію за затримку
заробітної плати, передбачену ст.117
КЗпП України. Проте, позивач вважає, що
відповідач повинен виплатити йому
компенсацію за затримку остаточного
розрахунку з 01 лютого 2006 року по 17
вересня 2006 року в розмірі 10288,97 грн. , яку
позивач і просив стягнути з приватного
вищого навчального закладу
Харківський інститут економіки
ринкових відносин та менеджменту.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Харкова від 19 лютого 2014 року позовну
заяву ОСОБА_3 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який
діє в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального
права, просив рішення скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Апелянт посилається на те , що
відповідач виплативши частково
компенсацію за затримку виплати
заробітної плати ( 422,51 грн. ) ,
передбачену ст. 117 КЗпП України ,
фактично визнав факт порушення ст. 116
КЗпП України.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши
матеріали справи, судова колегія
дійшла наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог , суд першої інстанції
обґрунтовано , у відповідності до ст.ст.
116 , 117 КЗпП України виходив з того , що
твердження позивача про існування між
ним та відповідачем спору про оплату
праці , який вирішився на його користь ,
як і про те ,що йому з вини відповідача
не були виплачені належні суми у
строки, зазначені в статті 116 КЗпП
України , не знайшли свого
підтвердження.

Судовим розглядом встановлено , що
ОСОБА_3 з 01 грудня 2005 року по 31 січня 2006
року працював за контрактом у
приватному вищому навчальному закладі
Харківський інститут економіки
ринкових відносин та менеджменту на
посаді доцента кафедри та виконував
обов'язки завідуючого кафедрою.
Відповідно до наказу № 321 від 30 січня
2006 року він був звільнений з займаної
посади за власним бажанням.

У день звільнення позивач до інституту
не з'явився. 16.02.2006 року позивач отримав
лист від відповідача за №97 , але до
інституту не з'явився для отримання
остаточного розрахунку , а тому суми ,
які підлягали оплаті , було депоновано
та виплачено ОСОБА_3 у день , коли він
з'явився отримати належну йому
заробітну плату.

Дані обставини встановлювались
рішеннями Ленінського районного суду
м.Харкова від 16.11.2007 року , залишеного
без змін ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 21.01.2008року(
а.с.31-35) ; рішенням Ленінського
районного суду м.Харкова від 26.11.2009 року
, залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Харківської області
від 01.04.2010року( а.с.44-45); рішенням
Ленінського районного суду м.Харкова
від 02.07.2009 року , залишеного без змін
ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 12.08.2009року( а.с.46-47).

Вищевказаними судовими рішеннями
також встановлено , що твердження
позивача про те , що йому при виконанні
остаточного розрахунку у вересні 2006
року були недоплачені суми , які
підлягали виплаті , не знайшли свого
підтвердження.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини , встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ , у яких беруть
участь ті самі особи або особа , щодо
якої встановлено ці обставини.

Посилання апелянта на те , що
відповідач виплативши частково
компенсацію за затримку виплати
заробітної плати ( 422,51 грн. ) ,
передбачену ст. 117 КЗпП України ,
фактично визнав факт порушення ст. 116
КЗпП України є безпідставним.

З матеріалів справи вбачається ,
що дійсно 18.09.2006 року (а.с.44-45) позивачу
виплачено 1659,95грн., у тому числі:
1237,44грн.-депонентні ; 422,51 компенсації за
затримку виплати заробітної плати, а
також виплачено 7,35 грн. компенсації за
затримку виплати заробітної плати
згідно видаткового касового ордеру №
269 від 18.09.2006року.

Але вищевказана компенсація у сумі
422,51грн. нарахована не в порядку ст.ст.
116,117 КЗпП України , як-то вказує позивач
, а на підставі ЗУ « Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» .

Статтею першою даного закону
встановлено , що підприємства ,
установи і організації всіх форм
власності та господарювання
здійснюють компенсацію громадянам
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати.

Відповідно ст. 3 вищевказаного
закону сума компенсації обчислюється
шляхом множення суми нарахованого , але
не виплаченого громадянину доходу за
відповідний місяць(після утримання
податків і обов'язкових платежів ) на
індекс інфляції в період невиплати
доходу.

Таким чином , виплачена позивачу
компенсація була нарахована у зв'язку
зі знеціненням грошових коштів , а не у
зв'язку з порушенням з вини
відповідача строків виплати
розрахункових.

На підставі наведеного , судова колегія
вважає , що судом першої інстанції
ухвалено законне та обґрунтоване
рішення ,доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного , керуючись
ст.ст.297, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 19 лютого 2014 року залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення ,
але може бути оскаржено в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти діб з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -