АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4072/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Порох К. Г. Доповідач - Слоквенко
Г.П. Категорія 56
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого: - Слоквенка Г.П.,

Суддів: - Максюти Ж.І.,
Кочкової Н.О.,

при секретарі: - Пантелеєвій
Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приват Банк» до ОСОБА_6, третя
особа - ОСОБА_7 про звільнення майна
з-під арешту за апеляційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «Приват Банк» на
заочне рішення Васильківського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 лютого 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ПАТ КБ «Приват Банк»
звернулось із вищевказаним позовом, в
якому просило скасувати ухвалу
Васильківського районного суду
Дніпропетровської області від 17 лютого
2010 року по справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання права власності на
? частину спільної сумісної власності,
звільнити з-під арешту майно належне на
праві власності ОСОБА_7, а саме:
автомобіль ВАЗ210700-20 № кузова/шасі
НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Заочним рішенням Васильківського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 лютого 2014 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«Приватбанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків обставинам справи, просить
рішення скасувати, ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню із наступних
підстав.

Судом встановлено, що 11.09.2007 року між
ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником
якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк») та
ОСОБА_7 був укладений кредитний договір
№DNB0AN02000071 згідно з яким позивач надав
ОСОБА_7 кредитні кошти в розмірі 43 160, 58
грн. В забезпечення виконання
зобов'язань за вказаним кредитним
договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(правонаступником якого є позивач ПАТ
КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_7, був
укладений договір застави
автотранспорту №DNB0AN02000071від 11.09.2007
року, відповідно до якого предметом
цього договору є надання заставодавцем
в заставу майна - автомобіля ВАЗ210700-20 №
кузова/шасі НОМЕР_2, реєстраційний
номер НОМЕР_1, в забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_7 перед
заставодержателем. В 2010 році до суду
звернулась ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
визнання права власності на ? частину
спільної сумісної власності. Під час
розгляду цієї справи було задоволено
заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову,
за якою ухвалою Васильківського
районного суду Дніпропетровської
області від 17 лютого 2010 року накладено
арешт на майно, а саме: автомобіль
ВАЗ210700-20 № кузова/шасі НОМЕР_2,
реєстраційний номер НОМЕР_1,
зареєстрований за ОСОБА_7.

Відмовляючи у задоволені позову суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено належними
доказами пріоритетне право позивача
ПАТ КБ «Приватбанк», як
заставодержателя на спірний
автомобіль.

Такий висновок суду є правильний та
зроблений відповідно до вимог діючого
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, а саме: ч.3 ст. 577
Цивільного кодексу, Закону України
«Про заставу», ч.ч. 3, 4, 5, 6 ст. 54, 60 Закону
України «Про виконавче провадження»,
ст. 14, 21, 22, 23, 26 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень» та п. 5.3
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої наказом Міністерства
юстиції України від 15 грудня 1999 року №
74/55.

Згідно з ч.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

У пункті 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 серпня
1976 року №6 «Про судову практику в
справах про виключення майна з опису»
роз'яснено, що за правилами,
встановленими для розгляду позовів про
виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян, що
ґрунтуються на праві власності на
описане майно або на праві володіння
ним. Відповідачами в справі є боржник,
особа, в інтересах якої накладено
арешт на майно, і в необхідних випадках
- особа, якій передано майно, якщо воно
було реалізоване.

Особи, які вважають, що описане майно
належить їм, а не боржникові, можуть
звернутися до суду з позовом до
стягувача і боржника про визнання
права на майно і про зняття з нього
арешту (ст.60 Закону України «Про
виконавче провадження»).

Апелянт мотивував свої вимоги про
звільнення майна з-під арешту тим, що
накладенням арешту порушуються його
права як заставодержателя, оскільки не
виконується рішення суду, яким
звернуто стягнення на заставлене майно
з метою задоволення вимог
«Приватбанку» на погашення
заборгованості за кредитним договором.

Але такі посилання апелянта на наявне у
нього право вимагати звільнення майна
з-під арешту є безпідставними, оскільки
згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» право
звернення до суду із таким позовом та з
одночасним визнанням права
власності на майно може особа, яка
вважає, що майно, на яке накладене
арешт, належить їй, а не боржникові.

Виходячи зі змісту наведеної норми
Закону, право на звернення до суду з
позовом про визнання права на майно і
про звільнення майна з-під арешту
належить особі, яка вважає себе
власником спірного майна. А банк як
заставодержатель не є ні власником
заставного майна, ні його володільцем.
Право володіння та користування цим
майном належить відповідачу.

Таким чином, права заставодержателя
при наявності інших обтяжень спірного
майна задовольняються не шляхом
звільнення цього майна з-під арешту, а
пріоритетом задоволення його вимог.
Позивач повинен був звернутися не
позовом про звільнення майна з-під
арешту, а з заявою про скасування
заходів забезпечення позову в рамках
цивільної справи про визнання права
власності на ? частину спільної
сумісної власності.

Наведене свідчить, що права позивача
як заставодержателя спірного майна, не
пов'язані ні з правом власності не
майно, ні з правом володіння ним, тому
вимоги банку про звільнення майна з-під
арешту на законі не ґрунтуються і
висновок суду про порушення прав банку
накладенням арешту на майно є
безпідставним.

Інші доводи апеляційної скарги не
впливають на правильність рішення
суду, яке постановлено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приват Банк» - відхилити.

Заочне рішення Васильківського
районного суду Дніпропетровської
області від 27 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: