Р І Ш Е Н Н Я

ІМ Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2014
смт. Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської
області у складі: судді Грузман Т.В., за
участі секретаря судового засідання
Слинько Ю.Ю., за участі представника
позивачів ОСОБА_1 розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до товариства з
обмеженою відповідальністю
«Яромир-Агро» за участі третіх осіб -
відділу Держземагенства у Оржицькому
районі Полтавської області про
визнання недійсними договорів оренди
землі, -

В С Т А Н О В И В:

06.02.2014 року позивачі звернулися до суду
із зазначеними позовами, в яких,
зокрема зазначили, що кожен із них,
відповідно до Державного акту на право
приватної власності на землю, є
власником земельної ділянки ( паю).

Відповідно до змісту позовних вимог
позивачі вказали, що у 2013 році їм
передали договори оренди земельних
ділянок, які були датовані 11.11.2011 роком
без відповідних додатків до них, які є
невід»ємними частинами. Ознайомившись
зі змістом договорів, було виявлено, що
позивачі їх не підписували, державну
реєстрацію угод з ними ніхто не
узгоджував. За змістом договору
випливає, що у ньому чітко не визначено
форму платежу орендної плати. Пункт 9
договору не узгоджується із пунктом 12,
через відсутність висновку
компетентного органу щодо питання
наявності (відсутності) обмеження
(обтяження) щодо використання
земельних ділянок. Пункт 26 договору не
відповідає дійсності, умови передачі в
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди не зазначені
взагалі. Оскільки відповідач
одноособово без вільного
волевиявлення орендодавців, без
погодження умов оренди, скориставшись
даними позивачів, які укладали з даним
суб»єктом господарювання угоди раніше,
які закінчились, зареєстрував угоди, то
позивачі вважають, що такі угоди мають
бути визнані недійсними.

В судовому засіданні позивачі та
представник позивачів заявлені позови
підтримали з тих же підстав. Вважає, що
почеркознавчої експертизи по справі
призначати не доцільно, оскільки
враховуючи підпис у паспорті та у
договорах оренди, можливо візуально
визначити, що вказані угоди не були
підписані власниками паїв. Істотні
умови у договорах оренди не зазначені,
отже існують підстави для визнання
недійсними спірних угод.

Відповідач до суду не направив свого
представника, причин неявки до суду не
повідомив. За згоди представника
позивачів, суд проводить відповідно до
положень ст.224 ЦПК України заочний
розгляд справи.

Представник третьої особи, що не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на розгляд справи не з»явився, у
поданій до суду заяві прохає справу
розглядати без їх участі.

Заслухавши представника позивачів,
дослідивши докази, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог.

Судом встановлено такі факти та
відповідні їм правовідносини.

11 листопада 2011 року між ОСОБА_2
(орендодавець) та ТОВ «Яромир-Агро»
(орендар) був укладений договір оренди
землі, відповідно до якого
орендодавець (власник земельної
ділянки на підставі Державного акта на
право власності на земельну ділянку
серія Р3 № 689158 від 23.09.2003 р.) надав, а
орендар прийняв в строкове платне
користування земельну ділянку
сільськогосподарського призначення
площею 3,78 га, яка знаходиться на
території Староіржавецької сільської
ради Оржицького району Полтавської
області. Договір зареєстрований у
відділі Держземагенства у Оржицькому
районі Полтавської області, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 24.12.2012 року за №06130.

11 листопада 2011 року між ОСОБА_3
(орендодавець) та ТОВ «Яромир-Агро»
(орендар) був укладений договір оренди
землі, відповідно до якого
орендодавець (власник земельної
ділянки на підставі Державного акта на
право власності на земельну ділянку
серія РЗ № 689113 від 09.12.2002 р.) надав, а
орендар прийняв в строкове платне
користування земельну ділянку
сільськогосподарського призначення
площею 3,76 га, яка знаходиться на
території Староіржавецької сільської
ради Оржицького району Полтавської
області. Договір зареєстрований у
відділі Держземагенства у Оржицькому
районі Полтавської області, про що у
Державному реєстрі земель вчинено
запис від 24.12.2012 року за №06130.

Як вбачається з матеріалів справи між
сторонами у справі укладено договора
оренди земельних ділянок, за умовами
яких позивачі передали в оренду
відповідачу належну кожному з них на
праві власності земельні ділянки, що
розміщуються на території
Староіржавецької сільської ради
Оржицького району Полтавської області,
усі договори оренди зареєстровані у
відділі Держземагенства у Оржицькому
районі Полтавської області, про що у
Державному реєстрі земель зроблені
відповідні записи.

У оспорюваних договорах всупереч ч.1 п.
11 ст. 15 Закону України «Про оренду
землі» відсутня умова: умови передачі в
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки.

За змістом п.9 договору встановлено, що
орендна плата вноситься орендарем у
формі та розмірі 2977,56 грн, що становить
5,5% відсотків від нормативної грошової
оцінки та вноситься в грошовому та
натуральному виразі за один рік оренди.

Взаємовідносини, що склалися
урегульовані слідуючими нормами
законодавства.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Відповідно до п.3 ч.1
ст.3 ЦК України, серед загальних засад
цивільного законодавства є свобода
договору, яка означає, що сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору, тощо (ст.ст.6,27 ЦК України).
Статтею 6 ЦК України передбачено, що
сторони в договорі можуть відступити
від положень актів цивільного
законодавства і врегулювати свої
відносини на власний розсуд.Частиною 1
ст.215 ЦК України встановлено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч..1-3,5 та 6 ст.203 цього
Кодексу. За статтею 15 Закону України
«Про оренду землі», в редакції, чинній
на час укладення між сторонами
договорів, істотними умовами договору
оренди землі є серед іншого умови
збереження стану об'єкта оренди та
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки. Відсутність у
договорі оренди землі однієї з
істотних умов, передбачених цією
статтею, а також порушення вимог статей
4-6,11,17,19 цього Закону є підставою для
відмови в державній реєстрації
договору оренди, а також для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Разом із тим, згідно Закону України
«Про внесення змін до Земельного
кодексу України» від 20.11.2012 року, п.14
Розділу Х «Перехідні положення»
Земельного кодексу України викладено в
наступній редакції: «до набрання
чинності законом про обіг земель
сільськогосподарського призначення,
але не раніше 1 січня 2016 року,
забороняється внесення права на
земельну частку (пай) до статутних
капіталів господарських товариств».

Постановою КМУ від 3 березня 2004 р. N220
затверджено Типовий договір оренди
землі, яким умова про передачу у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки
не передбачена і договори оренди
належних позивачам земельних ділянок
укладені у повній відповідності до
вказаного Типового договору і повністю
відповідають як йому, так і змісту п.14
Розділу Х «Перехідні положення» ЗК
України.

Частиною першою статті 15 Цивільного
кодексу України визначено право кожної
особи на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Відповідно до частини
першої статті 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання по змісту позовних вимог.

У постановах Верховного Суду України
від 25 грудня 2013 року по справах № 6-78цс13
та №6-94цс13, які, відповідно до ч.2 ст.214 і
ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковими для
усіх судів України, сформульована
наступна правова позиція: виходячи з
того, що відповідно до статті 15
Цивільного кодексу України та статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, суд повинен встановити,
чи дійсно порушуються права
орендодавців у зв'язку з відсутністю в
договорах оренди умов, передбачених
статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998
року №161- XIV «Про оренду землі»,
визначити істотність цих умов, а також
з'ясувати, у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав.

З урахуванням вказаного, суд приходить
до висновку, що вимоги позовів слугують
лише формальним приводом для
припинення договірних відносин, тому
підстав для задоволення позовів не
вбачається. Позивачі не довели
належними та допустими доказами у у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних і юридичних осіб в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК
України передбачено, що кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
грунтуватися на припущеннях. Згідно ст.
179 ЦПК України предметом доказування
під час судового розгляду є факти, які
обгрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше значення
для вирішення справи (причини пропуску
строку позовної давності тощо) і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення.

Згідно змісту позову зазначено, що
підписи на договорах оренди землі не
належать позивачам, однак суд вважає,
що вказане слід доводити шляхом
проведення почеркознавчої експертизи,
відсутність клопотання позивачів про
вказане, позбавляє суд можливості без
висновку спеціаліста зробити
компетентний висновок з даного
приводу, а отже, підстав для
задоволення позовних вимог з даних
підстав, суд не вбачає. Хоч позивачі і
не визнають своїх підписів на
документах, але без рішення
спеціаліста в даній галузі, суд не
наділений повноваженнями шляхом
візуального огляду документів робити
висновки про належність підписів.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 209, 212, 214 та 215
ЦПК України, ст.ст. 202, 203, 210, 215, 638, 640, 792 ЦК
України, ст.ст. 4, 15, 16, 20, 35 Закону України
від 6 жовтня 1998 року №161-ХІV, «Про оренду
землі» ( зі змінами та доповненнями),
Закону України «Про внесення змін до
Земельного кодексу України» від 20.11.2012
року, п.14 Розділу Х «Перехідні
положення» Земельного кодексу України,
суд , -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відмовити.

Позивач апеляційну скаргу на рішення
суду може подати протягом десяти днів
з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії
до Оржицького районного суду.

Суддя
Т.В.Грузман