Дата документу 16.05.2014
Провадження № 2/320/380/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2014 року Мелітопольський
міськрайонний суд Запорізької області
в складі:

головуючого-судді Васильцова О.В.,

при секретарі Назаренко І.М.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1,

представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3;

відповідача ОСОБА_4;

представника відповідача ОСОБА_4-
адвоката ОСОБА_5;

представника Мелітопольської районної
державної адміністрації - Якубович А.А.;

представника Вознесенівської
сільської ради - Овчаренко І.Л.;

представника третьої особи - Рябініна
Д.О.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Мелітополь цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, яка є
спадкоємцем після смерті позивача
ОСОБА_10, ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Мелітопольської районної державної
адміністрації Запорізької області,
Вознесенської сільської ради
Мелітопольського району Запорізької
області, третя особа комунальне
підприємство «Мелітопольське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» про визнання
недійсним свідоцтво про право
власності на житловий будинок від
17.11.1992 року та визнання права власності
на житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_10 та ОСОБА_2 звернулись
до суду із позовом про визнання
свідоцтва про право власності на
житловий будинок від 17.11.1992 року, видане
виконавчим комітетом Мелітопольської
районної ради на житловий будинок
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_4, зареєстроване в
КП «ММБТІ» в реєстрову книгу № 41-А під
№ 764, частково недійсним в частині
визнання права власності на 2/5 частин
житлового будинку, про визнання за
ОСОБА_10 право власності на 1/5 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, про
визнання за ОСОБА_2 право власності на
1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1,
та про стягнення судових витрат.

Відповідно до копії свідоцтва про
смерть, ІНФОРМАЦІЯ_6 позивач ОСОБА_10
помер.

На підставі заповіту ОСОБА_10 спадщину
після його смерті прийняла ОСОБА_1, яка
стала спадкоємцем прав та обов'язків,
що належали померлому і не припинилися
внаслідок його смерті.

Ухвалою Мелітопольського
міськрайонного суду від 21 листопада 2013
року до участі у справі у якості
позивача залучено правонаступника
ОСОБА_10 - ОСОБА_1.

07.02.2014 року від позивачів ОСОБА_1, яка є
спадкоємцем ОСОБА_10, та ОСОБА_2 надійшла
додаткова позовна заява про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок від
17.11.1992 року, виданого виконавчим
комітетом Мелітопольської районної
ради на житловий будинок АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_4, зареєстроване в КП «ММБТІ»
в реєстрову книгу № 41-А під № 764.

В цій позовній заяві позивачі просять
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом
Мелітопольської районної ради 17.11.1992
року на ім'я ОСОБА_4; визнати право
власності на цей будинок по ? часток за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно та
стягнути з відповідача ОСОБА_4 на їх
користь судові витрати.

Позивачі просять поновити строк
позовної давності, оскільки ОСОБА_10 та
ОСОБА_2 про наявність свідоцтва про
право власності на їх житловий будинок
стало відомо лише після звернення до КП
«ММБТІ» та отримання у січні 2011 року
відповіді про те, що їх будинок
належить на праві власності ОСОБА_11,
після чого, 31 жовтня 2012 року, вони
звернулись з позовом до
Мелітопольського міськрайонного суду.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
представник позивача ОСОБА_10 - ОСОБА_3,
обґрунтовуючи свої позовні вимоги
пояснили, що постановою загальних
зборів членів колгоспу ім. Кірова від
23.04.1981 року, для будівництва житлового
будинку на території с. Вознесенівка
Мелітопольського району їм була
виділена земельна ділянка площею 0,08 га.

Рішенням виконавчого комітету
Вознесенівської сільської ради від
30.07.1981 року було надано дозвіл на
будівництво індивідуального житлового
будинку, який був ними збудований за
адресою АДРЕСА_1 за власні кошти та
рішенням виконавчого комітету
Мелітопольської районної ради йому,
ОСОБА_10, надано дозвіл на оформлення
права власності на цей будинок. У 1988
році він, ОСОБА_10, отримав акт на право
користування земельною ділянкою
площею 0,21 га для обслуговування
збудованого ним житлового будинку
АДРЕСА_1.

Право власності на житловий будинок
позивачами не було своєчасно оформлено
подружжям ОСОБА_2, а у 2011 році, після
отримання відповіді з КП «ММБТІ» їм
стало відомо про те, що право власності
на їх будинок безпідставно оформила на
себе їх дочка ОСОБА_4

Позивачі просять визнати недійсним
свідоцтво від 17 листопада 1992 року про
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 видане на імґя ОСОБА_4 та
визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право
власності на ? частку за кожною на цей
житловий будинок.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні
позовні вимоги позивачів не визнала та
пояснила, що у 1986 році вона переїхала з
Російської Федерації на постійне місце
проживання до своїх батьків - ОСОБА_10 та
ОСОБА_2, які проживали у с. Вознесенівка
Мелітопольського району. Коли вона
приїхала до своїх батьків, вони вже
побудували будинок АДРЕСА_1.

Приїхавши до своїх батьків вона
працевлаштувалась у дитячий садочок
колгоспу ім. Кірова та була прийнята у
члени цього колгоспу. 16.01.1991 року вона
вибула із членій колгоспу.

Після того, як вона поселилась у
будинку своїх батьків по АДРЕСА_1, її
батьки - ОСОБА_10 та ОСОБА_2 переїхали до
своєї іншої дочки, яка проживала по цій
же вулиці в с. Вознесенка. Там батьки
проживали до часу звернення до суду з
позовом.

Оскільки батьки не проживали у АДРЕСА_1,
а вона була прийнята до членів колгоспу
ім. Кірова, цей будинок
погосподарських книгах рахувався в с.
Вознесенівка як колгоспний двір, а
вона, ОСОБА_4, як голова цього двору.

22 березня 1992 року вона, як голова
колгоспного двору отримала свідоцтво
про право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1.

Позовні вимоги не визнає, оскільки
вона, як голова колгоспного двору,
отримала свідоцтво про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1.

Представник відповідача -
Мелітопольської районної державної
адміністрації позовні вимоги ОСОБА_2 та
ОСОБА_10, а у подальшому його
правонаступником ОСОБА_1 не визнала та
пояснила, що свідоцтво про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
виписувалось комунальним
підприємством «Мелітопольське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» на підставі наявних в
інвентаризаційній справі
документації, а саме довідки
Вознесенської сільської ради, яка
підписана головою районної державної
адміністрації. Тому оскаржуване
свідоцтво було видано на законних
підставах та для визнання його
недійсним відсутні правові підстави.

Представник відповідача -
Вознесенівської сільської ради у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснивши, що будинок АДРЕСА_1
належав до колгоспного двору, головою
якого була член колгоспу ім. Кірова -
ОСОБА_4, тому, на підставі
погосподарських книг свідоцтво на
право власності на цей будинок було
зареєстровано за нею.

Представник третьої особи -
комунального підприємства
«Мелітопольське міжміське бюро
технічної інвентаризації» пояснив, що
правовий статус будинку АДРЕСА_1
зазначений як колгоспний двір, що
підтверджувалось довідкою
Вознесенівської сільської ради, тому
свідоцтво про право власності на цей
будинок було видано на імґя голови
колгоспного двору - ОСОБА_11.

Вислухавши пояснення сторін,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, суд приходить до
наступного.

Відповідно до ст. 71 ЦК України в
редакції 1963 року, загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якого порушено (позовна давність),
встановлюється у три роки.

Відповідно до п.6 Прикінцевих та
перехідних положень, до позовних вимог
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 застосовуються
правила, передбачені главою 19 розділу 5
книги 1 ЦК України.

Згідно із вимогами ст. 256 ЦК України,
позовна давність це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до вимог ст. 257 ЦПК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Судом встановлено, що у 1981р. ОСОБА_10
отримав земельну ділянку для
будівництва індивідуального житлового
будинку по АДРЕСА_1, та у період з 1981 по
1983р. він разом із своєю дружиною
збудували житловий будинок АДРЕСА_1 по
вищевказаній вулиці та проживали в
ньому.

В грудні 2010р. позивачам стало відомо
про те, що відповідач ОСОБА_4 продає
вищевказаний житловий будинок та надає
покупцям при цьому правовстановлюючі
документи оформлені на її імґя.

Документи підтверджуючі вказаний факт
були отримані позивачами лише в січні
2011 року за запитом адвоката і тільки
після отримання довідки з КП «ММБТІ» їм
стало відомо, що 22.03.1990р. виконавчий
комітет Мелітопольської районної ради
прийняв рішення № 102 про оформлення
права власності на житлові будинки в с.
Вознесенка відповідно подвірних
списків Вознесенської сільської ради
згідно додатку № 1, відповідно до якого
власником вказаний ОСОБА_10.

Однак, оскільки ОСОБА_10 не знав про
існування вищевказаного рішення він не
отримав в КП «ММБТІ» свідоцтво про
право власності на житловий будинок, а
маючи у себе усі документи на будинок
та на право користування земельною
ділянкою, вважав себе повноправним
власником збудованого житлового
будинку.

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ст. 73 ЦПК України, суд
поновлює або продовжує строк,
встановлений відповідно законом, за
клопотанням сторони у разі його
пропущення з поважних причин.

Зазначені позивачами доводи та надані
докази, свідчать про те, що вони
дізнались про порушення своїх прав
лише в січні 2011 року після отримання
відповіді з КП «ММБТІ», після чого
31.10.2012р. звернулись до суду з вказаним
позовом, у зв'язку з чим суд вважає, що
позивачі з поважних причин пропустили
строк звернення до суду з позовом, а
тому він повинен бути поновленим.

Відповідно до ч.1 ч.3 ст.60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно з п.4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України (2003 року), цивільний
кодекс України застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності, а саме: з 01 січня
2004 року. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до
набрання новим Кодексом чинності й не
мають продовжуваного характеру, то суд
при розгляді справи керується
положеннями ЦК України 1963 року.

Відповідно до частини першої ст. 86
ЦК України (надалі в редакції 1963 року),
право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини по
володінню, користуванню та
розпорядженню майном.

Відповідно до частини п'ятої цієї
ж статті відносини власності
регулюються Законом України «Про
власність», цим Кодексом, іншими
законодавчими актами.

Відповідно до частини першої та
другої ст. 12 Закону України «Про
власність», який діяв на час видачі
ОСОБА_11 свідоцтва про право власності
на житловий будинок, праця громадян є
основою створення i примноження їх
власності.

Громадянин набуває права
власності на доходи від участі в
суспільному виробництві,
індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи,
акціонерні товариства, а також на
майно, одержане внаслідок успадкування
або укладення інших угод, не
заборонених законом.

Відповідно до частини першої ст. 13
цього Закону житловий будинок є
обґєктом права приватної власності.

У судовому засіданні відповідач
ОСОБА_11 пояснила, що вона проживала в
АДРЕСА_1, який збудували її батьки до її
переїзду до цього будинку. В подальшому
вона отримала свідоцтво про право
власності на цей будинок як голова
колгоспного двору, хоча сама вона його
не будувала, не отримала у власність
від ОСОБА_10 на підставах, зазначених у
частині другій ст. 12 Закону України
«Про власність» цей будинок.

Будинок АДРЕСА_1 збудований
подружжям ОСОБА_10 та ОСОБА_2, що
підтверджується як самою ОСОБА_11 так і
письмовими доказами, які надали
сторони суду під час розгляду справи.

Рішенням правління колгоспу ім.
Кірова від 19 березня 1981 року ОСОБА_10
виділено земельну ділянку площею 0,08 га
для будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_1 (а.с.12).

Рішенням виконавчого комітету
Вознесенської сільської ради від 30
липня 1981 року № 59 ОСОБА_10 надано дозвіл
на будівництво приватного житлового
будинку на земельній ділянці площею 0,08
га, яка виділена йому загальними
зборами членів колгоспу ім. Кірова на
АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

27 серпня 1981 року головний
архітектор Мелітопольського району
затвердив ОСОБА_10 проект забудови
земельної ділянки по АДРЕСА_1, в тому
числі - проект житлового будинку
загальною площею 73,6 кв.м. який
складається з 4 кімнат (а.с.15). ОСОБА_10
затверджено будівельний паспорт на
забудову земельної ділянки (а.с.16-17),
затверджено акт виносу в натурі
земельної ділянки (а.с.18) та схема
виноса земельної ділянки для
будівництва (а.с.19).

19 грудня 1988 року ОСОБА_10
затверджено акт на право користування
земельною ділянкою площею 0,21 га за
адресою АДРЕСА_1 (а.с.20).

22.03.1990 року Мелітопольська
районна рада своїм рішенням № 102 надала
дозвіл на оформлення права власності
на житлові будинки. Відповідно додатку
№1 такий дозвіл наданий, в тому числі,
ОСОБА_10 як робітнику (а.с.22-23).

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_10 отримав у передбаченому
законом порядку земельну ділянку для
будівництва житлового будинку, отримав
дозвільні документі на будівництво
житлового будинку, та побудував на цій
земельній ділянці житловий будинок,
якому в подальшому наданий адресний
номер АДРЕСА_1.

Відповідно до Постанови Ради
Міністрів СРСР «Про порядок державного
обліку житлового фонду» від 10 лютого 1985
року, державний облік житлового
фонду, незалежно від його належності,
здійснюється за єдиною для Союзу РСР
системою на

основі реєстрації і технічної
інвентаризації.

Інструкцією «Про порядок
проведення реєстрації житлового фонду
з типовими формами облікової
документації, затвердженою Наказом
Центрального статистичного управління
СРСР від 15 липня 1985 року № 380,
встановлено, що об'єктами реєстрації є
житлові будинки з окремими порядковими
номерами по вулиці.

Відповідно до п. 2.1 цієї
Інструкції основними документами, які
встановлюють право власності на
будівлю, є акти про надання земельних
ділянок у безстрокове користування для
капітального будівництва та подальшої
експлуатації, акти про відвід
земельної ділянки для будівництва
(п.2.2).

Відповідно до п. 3.4 Інструкції,
бюро технічної інвентаризації на
підставі зібраних матеріалів, а також
матеріалів, наданих заявником складає
мотивований висновок про належність
житлового будинку заявнику та
направляє його виконкому місцевої
ради. Рішення про оформлення права
власності на житловий будинок приймає
виконком районної ради. Після
прийняття виконкомом рішення про
оформлення права власності на житловий
будинок, органи комунального
господарства, а де вони відсутні -
виконком районної ради видає власнику
свідоцтво про право власності на
будинок.

17 листопада 1992 року
Мелітопольською районною державною
адміністрацією, як виконавчим органом,
було видано свідоцтво про право
власності на імґя ОСОБА_4 на житловий
будинок АДРЕСА_1. Це свідоцтво, як у
ньому зазначено, видано на підставі
рішення виконкома Мелітопольської
районної ради № 102 від 22 березня 1990 року
(а.с.24)

Виконавчий комітет Мелітопольської
районної ради у своєму рішенні №102 від
22.03.1990 року надав дозвіл на оформлення
права власності на житлові будинки в с.
Вознесенка (а.с.21). Відповідно до
додатку №1, у якому, зокрема, як власник
будинку АДРЕСА_1, зазначений ОСОБА_10
(а.с.22-23), що також підтверджується
копіями погосподарських книг
Вознесенської сільської ради за період
з 1983р. по 1992р., відповідно до яких
головою сім'ї був записаний ОСОБА_10
(а.с.100-114).

Таким чином, судом встановлено, що
посилаючись у свідоцтві про право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1,
на рішення виконавчого комітету
Мелітопольської районної ради № 102 від
22.03.1990 року, голова Мелітопольської
районної державної адміністрації
визнав власником цього житлового
будинку іншу особу - ОСОБА_4, яка в цьому
рішенні не зазначена, порушивши тим
самим право власності на житловий
будинок ОСОБА_10, тобто особу, якій для
будівництва була виділена земельна
ділянка, яка вчинила всі дії спрямовані
на отримання дозвільних документів на
будівництво житлового будинку та
фактично його побудувала, а тому
позовні вимоги в частині визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок
АДРЕСА_1, видане виконавчим комітетом
Мелітопольської районної ради 17.11.1992
року на імя ОСОБА_4 є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Згідно із ст. 60 Сімейного Кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об`єктом права спільної сумісної
власності.

Таким чином ОСОБА_2 за законом має
право власності на ? частину спірного
житлового будинку АДРЕСА_1, а тому
позовні вимоги про визнання за нею
права власності на ? частину
вищевказаного будинку є
обґрунтованими та такими, що
підлягають задовленню.

Крім того, відповідно до ст.1217 ЦК
України, спадкування здійснюється за
заповітом або за законом.

09.02.2011р. ОСОБА_10 склав заповіт,
посвідчений приватним нотаріусом
Мелітопольського міського
нотаріального округу Запорізької
області ОСОБА_14 (а.с.174), відповідно до
якого він перебуваючи при здоровому
розумі та ясній памґяті, розуміючи
значення своїх дій та діючи
добровільно, без погроз, примусу та
насильства, як фізичного так і
морального, на випадок своєї смерті
зробив таке заповідальне
розпорядження: «Все своє майно, де б
воно не знаходилось і з чого б воно не
складалось і взагалі все те, що буде
мені належати на день моєї смерті і на
що я за законом матиму право, заповідаю
ОСОБА_1».

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_10 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть (а.с.173).

Після смерті ОСОБА_10 залишилось
спадкове майно, а саме ? частина
житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Таким чином, приймаючи до уваги, що
позивач ОСОБА_1 є єдиними спадкоємцем
за заповітом, після смерті ОСОБА_10 не
відмовилась від прийняття спадщини, у
встановлений законом строк фактично
прийняла спадщину, шляхом звернення до
нотаріусу із заявою про прийняття
спадщини, суд вважає позовні вимоги
про визнання за нею права власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

До посилань відповідача ОСОБА_4 на
належніть будинку АДРЕСА_1 суд
відноситься критично та не бере їх до
у3ваги, оскільки цей будинок
побудований подружжям ОСОБА_2, які не
були членами колгоспу, тому з цих
підстав не могли бути позбавлені права
власності на побудований ними будинок

Само по собі членство ОСОБА_4 у колгоспі
ім..Кірова (ак.с.183) не є підставою для
визнання житлового будинку майном
колгоспного двора, оскільки ОСОБА_4 не
вела з ОСОБА_2 спільного підсобного
господарства, тому цей будинок не може
бути визнаний майном колгоспного
двора.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Позивачем ОСОБА_2 при подачі позову
був сплачений судовий збір, в розмірі
214,60 грн., що підтверджується квитанцією
№ 6.1 від 04.07.2012р. (а.с.7), та позивачем
ОСОБА_1 при подачі додаткового позову
був сплачений судовий збір в розмірі
243,60 грн., що підтверджується квитанцією
№ 28 від 22.01.2014р. (а.с.163), тому суд вважає
необхідним стягнути ці витрати з
відповідача ОСОБА_1 на користь
позивачів.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 61, 73, 88, 208-209, 212-215 ЦПК, ст. стт.
71, 86, 120 ЦК України (в редакції 1963 року),
ст. ст. 256, 257, 261, 1217, 1268 ЦК України, ст. 60
Сімейного кодексу України, ст. ст. 12, 13
Закону України «Про власність»,
Постановою Ради Міністрів СРСР «Про
порядок державного обліку житлового
фонду» від 10 лютого 1985 року,
Інструкцією «Про порядок проведення
реєстрації житлового фонду з типовими
формами облікової документації,
затвердженою Наказом Центрального
статистичного управління СРСР від 15
липня 1985 року №380, суд,-

ВИРІШИВ:

Поновити ОСОБА_1, яка є спадкоємцем
після смерті позивача ОСОБА_10, ОСОБА_2
строк позовної давності на звернення
до суду з позовною заявою про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок від
17.11.1992 року та визнання права власності
на житловий будинок.

Позовні вимоги ОСОБА_1, яка є
спадкоємцем після смерті позивача
ОСОБА_10, ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
Мелітопольської районної державної
адміністрації Запорізької області,
Вознесенської сільської ради
Мелітопольського району Запорізької
області, третя особа комунальне
підприємство «Мелітопольське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок від
17.11.1992 року та визнання права власності
на житловий будинок - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житловий будинок від
17.11.1992 року, видане виконавчим
комітетом Мелітопольської районної
ради на житловий будинок АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_4, зареєстроване в КП «ММБТІ»
в реєстрову книгу № 41А під реєстровим
№ 764.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1 за
заповітом після смерті ОСОБА_10, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_6.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_3, що мешкає за
адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2),
ІНФОРМАЦІЯ_4, що мешкає за адресою:
АДРЕСА_2 судовий збір в розмірі 214
(двісті чотирнадцять) гривень 60
копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1), ІНФОРМАЦІЯ_3, що мешкає за
адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_3),
ІНФОРМАЦІЯ_5, що мешкає за адресою:
АДРЕСА_3 судовий збір в розмірі 243
(двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Апеляційну скаргу на рішення може бути
подано до апеляційного суду
Запорізької області через
Мелітопольський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

СУДДЯ О.В.
ВАСИЛЬЦОВ