Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1068/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк
С.М., Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
заочне рішення Сихівського районного
суду м. Львова від 14 листопада 2013 року у
справі за позовом Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради до ОСОБА_2 про зобов'язання
до звільнення і повернення об'єкта
оренди, -

в с т а
н о в и л а:

В грудні 2012 року Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради звернулося в суд з
позовом, у якому просить зобов'язати
ОСОБА_2 звільнити та повернути
нежитлові приміщення по АДРЕСА_1. В
обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що 06.02.2009 року між
Управління комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради та ОСОБА_2 було
укладено договір оренди нерухомого
майна № С-6972-9, у відповідності до якого
позивач передав, а відповідачка
прийняла у строкове платне
користування нежитлові приміщення
(підвал) по АДРЕСА_1, загальною площею 23,4
кв.м., строком до 05.02.2012 року. Відповідно
до ч. 2 ст.17 Закону України «Про оренду
державного та комунального майна» у
разі відсутності заяви однієї із
сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором. 22.02.2012 року
Управлінням скеровано відповідачці
повідомлення про припинення
договірних стосунків у зв'язку із
закінченням терміну дії договору, в
якому містилась вказівка протягом 15
днів повернути об'єкт оренди та
погасити заборгованість зі сплати
орендної плати за користування
приміщеннями. Однак, відповідачка дані
вимоги не виконала та не зверталася до
позивача з приводу прийняття-передачі
об'єкта оренди.

Оскаржуваним заочним рішенням позов
Управління комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради до ОСОБА_2 про
зобов'язання до звільнення і
повернення об'єкта оренди задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити та
повернути Управлінню комунальної
власності Департаменту економічної
політики Львівської міської ради
нежитлові приміщення по АДРЕСА_1,
загальною площею 23,4 кв.м.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
Управління комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради судовий збір у
сумі 107 грн. 30 коп.

Ухвалою Сихівського районного суду від
05 грудня 2013 року залишено заяву ОСОБА_2
про перегляд заочного рішення без
задоволення.

Заочне рішення суду оскаржила ОСОБА_2,
вважає його незаконним, оскільки суд не
задовольнив її клопотання про
відкладення розгляду справи та ухвалив
заочне рішення, позбавивши її
можливості надати пояснення по справі.
Стверджує, що вона помилково уклала з
позивачем договір оренди нерухомого
майна № С-6972-9 від 06.02.2009 року про оренду
нежитлових приміщень по АДРЕСА_1,
загальною площею 23, 4 кв. м., з метою їх
приватизації для себе. У з в'язку з цим,
вона подала відповідну заяву до
позивача для вирішення питання
помилковості укладення
вищезазначеного договору, однак той
звернувся до суду з позовом про
зобов'язання до звільнення і
повернення об'єкта оренди. Просить
скасувати рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 14
листопада 2013 року та направити справу
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Сторони повідомлені належним чином
(а.с. 149, 150, 159), повторно в судове
засідання апеляційної інстанції не
з'явилися, відповідачка вдруге просить
відкласти розгляд справи, не
підтвердивши поважність її неявки, які
суд визнає неповажними, матеріалів
справи достатньо для розгляду справи у
їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

В судовому засіданні районного суду
встановлені наступні юридично значимі
факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 06.02.2009 року між
Управління комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради (Орендодавець)
та ОСОБА_2 (Орендар) укладено договір
оренди нерухомого майна № С-6972-9, у
відповідності до якого орендодавець
передав, а орендар прийняла у строкове
платне користування нежитлові
приміщення (підвал) по АДРЕСА_1,
загальною площею 23,4 кв.м., строком до
05.02.2012 року (а.с. 5-6).

Згідно з п. 4.3 вказаного Договору
оренди, у разі відсутності заяви однієї
із сторін про припинення або зміну умов
Договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії Договору
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України
«Про оренду державного та комунального
майна» у разі відсутності заяви однієї
із сторін про припинення або зміну умов
договору оренди протягом одного місяця
після закінчення терміну дії договору
він вважається продовженим на той
самий термін і на тих самих умовах, які
були передбачені договором.

Згідно із ст. 764 ЦК України якщо наймач
продовжує користуватися майном після
закінчення строку договору найму, то,
за відсутності заперечень наймодавця
протягом одного місяця, договір
вважається поновленим на строк, який
був раніше встановлений договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 785 ЦК України
у разі припинення договору найму
наймач зобов'язаний негайно повернути
наймодавцеві річ у стані, в якому вона
була одержана, з урахуванням
нормального зносу, або у стані, який
було обумовлено в договорі.

Отже, як зазначив районний суд, в
контексті наведених норм про
припинення договору оренди будь-якій
із сторін достатньо заявити протягом
місяця після закінчення терміну дії
договору. Тому, будь-яке документальне
підтвердження факту здійснення
(направлення) такої заяви на адресу
контрагента припиняє договір оренди,
оскільки чинне законодавство не
ставить настання наслідків відмови
орендодавця у продовженні договору
оренди в залежність від дати отримання
орендарем такої відмови, натомість,
встановлює обов'язок орендодавця
довести факт належного направлення
такого повідомлення орендарю в межах
місячного строку, яке буде свідчити про
відсутність волевиявлення на
продовження орендних правовідносин, що
і було зроблено позивачем.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема, списку поштових відправлень
рекомендованих листів № 567 та
квитанції про оплату таких, 22.02.2012 року
Управлінням комунальної власності
Департаменту економічної політики
Львівської міської ради направлено
відповідачці лист № 2302-вих-566 від 21.02.2012
року з повідомленням про припинення
договірних стосунків у зв'язку з
закінченням терміну дії договору, в
якому містилась вказівка протягом 15
днів повернути об'єкт оренди та
погасити заборгованість зі сплати
орендної плати за користування
приміщеннями (а.с. 7, 13 - 14).

Згідно з ст. 27 Закону України «Про
оренду державного та комунального
майна» у разі розірвання договору
оренди, закінчення строку його дії та
відмови від його продовження або
банкрутства орендаря він зобов'язаний
повернути орендодавцеві об'єкт оренди
на умовах, зазначених у договорі
оренди.

Таким чином, враховуючи, що спірний
договір оренди припинив свою дію 05.02.2012
року у зв'язку з закінченням строку, на
який його було укладено, позивач
належним чином повідомив відповідачку
про припинення дії такого, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що відповідачку ОСОБА_2 слід
зобов'язати звільнити і повернути
позивачу нежитлові приміщення по
АДРЕСА_1, загальною площею 23,4 кв.м.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308
, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 14 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.