Справа № 201/960/14ц
Провадження № 2/201/685/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року
Жовтневий
районний суд

м. Дніпропетровська

У складі:

Головуючого - судді Браги А.В.,

при секретарі - Улановському
М.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача -
ОСОБА_3,

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м.
Дніпропетровську цивільну справу №
201/960/14ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя,-

ВСТАНОВИВ:

21 січня 2014 року до Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська надійшла
позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя, в якій позивач
просила суд розподілити майно подружжя
та визнати за позивачем право
власності на ? частину квартири, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
визнати за позивачем право власності
на ? частину автомобіля марки Деу Сенс,
державний номер НОМЕР_1. В
обґрунтування своїх позовних вимог
позивач послалась на те, що 16 грудня між
нею та відповідачем було укладено шлюб,
який був зареєстрований Жовтневим
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис № 1389.
Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає з позивачем
та знаходиться на її утриманні. 26
червня 2013 року Красноармійським
міськрайонним судом Донецької області
було ухвалено рішення, яким шлюб між
позивачем та відповідачем було
розірвано. За період шлюбу сторони
набули спільне майно: а саме:
двокімнатну квартиру, яка знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 та автомобіль марки
Деу Сенс, державний номер НОМЕР_1.
Оскільки взаємної згоди між позивачем
та відповідачем не досягнуто,
відповідач не визнає право позивача на
? частину спільно набутого майна,
позивач змушена звернутися до суду за
захистом свого порушеного права.

Позивач та її представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали в
повному обсязі та просили суд їх
задовольнити, посилаючись на
обставини, викладені в позовній,
викладені в позовній заяві та
обґрунтовуючи їх доказами, наявними в
матеріалах справи.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечував, зазначивши, що
спірне майно відповідачем було
придбане за власні кошти, отримані
внаслідок продажу його власного майна,
отже не є спільною сумісною власністю
подружжя, набуте ними під час шлюбу.

Вислухавши пояснення позивача,
представника позивача та представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, всебічно і повно з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно
оцінивши докази у сукупності з
нормами чинного законодавства України,
суд дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України,
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України, суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин, а також з
інших правовідносин, крім випадків,
коли розгляд таких справ проводиться
за правилами іншого судочинства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що 16
грудня 2005 року Жовтневим відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції в
Дніпропетровської області був
зареєстрований шлюб між ОСОБА_4 та
ОСОБА_7, про що видане відповідне
свідоцтво та зроблена актовий запис №
1389 (а.с. 5).

11 квітня 2006 року у подружжя народився
син ОСОБА_6, що підтверджується
свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3
від 11 квітня 2006 року, видане Жовтневим
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дніпропетровського міського
управління юстиції в
Дніпропетровської області (а.с. 8).

Відповідно до договору купівлі -
продажу квартири, посвідченого
приватним Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрованого в реєстрі за № 89 від 28
вересня 2007 року, який було укладено між
ОСОБА_4, ОСОБА_9 (продавці) та ОСОБА_10
(покупець), продавці продали, а покупець
купив квартиру АДРЕСА_2.

Ця квартира належить продавцям на
підставі свідоцтва про право власності
на житло, виданого 20 грудня 1994 року
виконкомом Дніпропетровської міської
ради народних депутатів, згідно
розпорядження від 20 грудня 1994 року за №
1/4062-94, та зареєстрованого КП «ДМБТІ» в
реєстрову книгу № 186п-3, на підставі
Свідоцтва про право на спадщину за
законом, посвідченого 06 квітня 2002 року
№ 5-1276 Першою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою, на
підставі Угоди про розподіл спадкового
майна, посвідченого 06 квітня 2002 року №
5-1283 Першою Дніпропетровською
державною нотаріальною конторою та
зареєстрованого КП «ДМБТІ» витяг №
15847012 від 07 вересня 2007 року
реєстраційний номер 20199797.

Згідно п. 3 договору купівлі - продажу
квартири, продаж здійснено за 463193,00
гривень, які продавці одержали
повністю від покупця до підписання
цього договору.

Відповідно до іншого договору купівлі -
продажу квартири, посвідченого
приватним Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрованого в реєстрі за № 96 від 28
вересня 2007 року, який було укладено між
ОСОБА_11, ОСОБА_12 (продавці) та ОСОБА_4
(покупець), продавці продали, а покупець
купив квартиру АДРЕСА_1.

Продаж квартири було здійснено за 334950,00
гривень, які продавці одержали
повністю від покупця до підписання
цього договору.

Згідно витягу про реєстрацію права
власності на нерухоме майно, виданого 20
листопада 2007 року Комунальним
підприємством «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації», квартира АДРЕСА_1
зареєстрована на праві приватної
власності за ОСОБА_4 відповідно до
договору купівлі - продажу від 28
вересня 2007 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_8

Згідно довідки від 21 березня 2014 року,
виданої Центром надання послуг
Державтоінспекції Головного
управління МВС України в
Дніпропетровській області, за ОСОБА_4
за період часу з 01 січня 2005 року по 21
березня 2014 року був знятий з обліку 01
червня 2007 року автомобіль ВАЗ 21099,
державний номер НОМЕР_2, 1996 року
випуску; 06 грудня 2006 року,
зареєстрований автомобіль DAEWOO MI Т13110,
державний номер НОМЕР_1, 2004 року
випуску.

26 червня 2013 року рішенням
Красноармійського міськрайонного суду
Донецької області шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, зареєстрований 16 грудня 2006 року
Жовтневим відділом реєстрації актів
цивільного стану Дніпропетровського
міського управління юстиції в
Дніпропетровської області, актовий
запис № 1389 було розірвано (а.с. 7).

Правовідносини, що виникли між
сторонами по справі врегульовані
Цивільним кодексом України та Сімейним
кодексом України.

Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу.

За змістом ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно ст. 372 ЦК України майно, що є
у спільній сумісній власності, може
бути поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. У разі поділу майна між
співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Згідно ст. 356 ЦК України власність двох
чи більше осіб із визначенням часток
кожного з них у праві власності є
спільною частковою власністю.

Статтею 357 ЦК України частки у праві
спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Відповідно до ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Стаття 61 СК України встановлює, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної власності (якщо інше не
встановлено домовленістю між ними), та
необхідність взаємної згоди подружжя
на розпорядження майном, що є об'єктом
права його спільної сумісної
власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст.
65 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.

Згідно ч.8 ст. 6 СК України, регулювання
сімейних відносин має здійснюватися з
максимально можливим урахуванням
інтересів дитини, непрацездатних
членів сім'ї.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, було
роз'яснено, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК),
відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше
не встановлено шлюбним договором чи
законом.

Згідно п. 24 постанови Пленуму
Верховного суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, до
складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб.
При поділі майна враховуються також

борги подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до
спільної сумісної власності майно
одного з подружжя, набуте особою до
шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто; речі

індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачу та його рідній сестрі на
праві приватної власності в порядку
спадкування належала квартира АДРЕСА_2,
яка була продана власниками 28 вересня
2007 року за 463193,00 гривень.

Того ж дня, 28 вересня 2007 року
відповідачем була придбана у власність
інша квартира АДРЕСА_1 вартістю 334950,00
гривень.

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_4
спірна квартира була придбана ним за
власні кошти, отримані виключно з
продажу успадкованої ним та його
сестрою батьківської квартири. Позивач
на той час знаходилась в декретній
відпустці по догляду за дитиною та не
приймала майнової участі у купівлі
даної квартири, яку просить суд визнати
спільно набутим майном подружжя.

Так, у відповідності до вимог ст. 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є: майно, набуте нею,
ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за
час шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

З огляду на що та враховуючи наявні в
матеріалах справи докази, суд
приходить до висновку, що квартира
АДРЕСА_1 була придбана відповідачем
ОСОБА_4 за власні кошти, які останній
отримав від продажу належного йому
спадкового майна, а отже в силу вимог
ст. 57 СК України не може бути визнана
спільною сумісною власністю подружжя.

Будь-яких доказів на спростування
даного факту стороною позивача суду
надано не було. У зв'язку з чим позовні
вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею
права власності на ? частину квартири,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
задоволенню не підлягають.

Вирішуючи позовні вимоги про визнання
за позивачем права власності на ?
частину автомобіля марки Деу Сенс,
державний номер НОМЕР_1, суд вважає за
необхідне задовольнити їх з огляду на
наступне.

Відповідач дані позовні вимоги також
не визнавав, посилаючись на те, що
спірний автомобіль ним був придбаний
також за власний кошт у зв'язку з
продажем попереднього транспортного
засобу, власником якого він був.

Однак суд критично ставиться до такого
твердження відповідача з урахуванням
того, що 06 грудня 2006 року за
відповідачем був зареєстрований
автомобіль DAEWOO MI Т13110, державний номер
НОМЕР_1, тоді як лише 01 червня 2007 року
був знятий з обліку автомобіль ВАЗ 21099,
державний номер НОМЕР_2, за кошти з
продажу якого, як зазначає відповідач,
він придбав спірний транспортний
засіб.

Отже, автомобіль DAEWOO MI Т13110, державний
номер НОМЕР_1 був придбаний під час
шлюбу подружжя за їх спільні кошти, а
тому твердження відповідача про те, що
транспортний засіб було придбано
ОСОБА_4 виключно за власні кошти,
отримані від реалізації транспортного
засобу ВАЗ 21099 свого підтвердження в
ході судового розгляду не знайшло, а
отже спірний автомобіль DAEWOO MI Т13110 є
спільною сумісною власністю позивача
та відповідача.

Достатніх доказів на спростування
даного факту стороною відповідача суду
надано не було.

Оцінюючи дослідженні в судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
вважає їх належними, допустимими та
достатніми для прийняття рішення у
справі по суті.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні фактичні обставини в
контексті наведених вище норм
цивільного законодавства, суд
приходить до висновку про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд на підставі ст. 88
ЦПК України, враховуючи результат
вирішення справи, вважає за необхідне
судові витрати по справі у сумі 243,60
гривень стягнути з відповідача на
користь позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 11, 16 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 69 - 71 СК
України, постановою Пленуму Верховного
Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ майна подружжя» від
21 грудня 2007 року № 11, ст. ст. 10, 11, 27, 31, 57,
60 - 61, 88, 128, 157, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину автомобіля марки Деу Сенс,
державний номер НОМЕР_1.

В решті позову, - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем при
зверненні до суду пропорційно
задоволено, що складаються з судового
збору у сумі 243, 60 гривень, стягнути з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення шляхом подання
апеляційної скарги через Жовтневий
районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя:
А.В. Брага