№ 201/3892/14 ц
провадження 8/201/11/2014
УХВАЛА

10 квітня 2014 року
Жовтневий районний
суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретаре Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську заяву
ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими
обставинами рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
21 жовтня 2010 року,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» 20
січня 2010 року звернулося до суду з
позовом до відповідачів ТОВ
«Українське фінансове агентство
«Верус» і ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та грошових сум.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 21 жовтня 2010 року
позовні вимоги до ОСОБА_1 було
задоволено повністю: стягнуто з ОСОБА_1
на користь ПАТ «Комерційний банк
«ПриватБанк» в рахунок повернення
заборгованості за договором про
надання банківських послуг від 10
лютого 2009 року 292270 грн. 64 коп. та судові
витрати в сумі 1820 грн.

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 18 червня
2013 року апеляційна скарга ОСОБА_1
відхилена, а рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
21 жовтня 2010 року залишене без змін.
Звернення ОСОБА_1 до касаційної
інстанції ні до чого не призвело,
рішення районного суду залишене без
змін.

Отже, рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня
2010 року набрало законної сили.

25 лютого 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з заявою про перегляд рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 21 жовтня 2010 року
за нововиявленими обставинами з тих
підстав, що 10 грудня 2013 року
Святошинський районний суд м. Києва
виніс рішення, яким визнав п. 6.9
вказаного кредитного договору між ПАТ
КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 від 10 лютого
2009 року недійсним з моменту укладення,
а вказана обставина, на думку заявника,
говорить про незаконність рішення суду
від 21 жовтня 2010 року і є основною
причиною, що унеможливлює виконання
вказаного рішення суду, це рішення
(оскаржуване) винесено без врахування
всіх його процесуальних прав, не надана
можливість використати всі законні
права в наданні доказів та додаткових
матеріалів, а надані документи і
матеріали фальсифікувалися, надані
заявником докази не прийняті до уваги і
належним чином не оцінені, документи та
докази банку були не правдиві і не
відповідаючі дійсності і це, на думку
заявника, перешкодило суду всебічно і
повно розглянути всі обставини справи,
а тому і винесено не вірне рішення суду.
Просив рішення від 21 жовтня 2010 року
скасувати, відновити провадження,
розглянути його заперечення і заяву, а
нововиявлені, на його думку, обставини
ведуть до задоволення його позиції і
спростування позиції банку.

Заявник зі своїм представником в ході
судового засідання вимоги заяви
підтримав, наполягав на її законності і
просив задовольнити в повному обсязі.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанку» в
судовому засіданні вимоги заяви не
визнав, пояснивши, що рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська є законним і
обґрунтованим, його вірність і
законність підтверджена ухвалою
апеляційного суду, на час його
винесення ще не було винесено рішення
Святошинського районного суду м. Києва
і це рішення (оскаржуване) винесене не
на підставі рішення Святошинського
районного суду м. Києва, а отже і не може
бути визнано нововиявленою обставиною
винесене в грудні 2013 року рішення суду.
Запеерчува проти заяви і просив в її
задоволенні відмовити повному обсязі.

Представник ТОВ «Українське фінансове
агентство «Верус» в судове засідання
не з'явився, про день та час розгляду
заяви повідомлявся належним чином. Суд
вважає можливим розгляд справи за
відсутності представника вказаної
особи відповідно до ст. ст. 169, 365 ЦПК
України.

Вислухавши пояснення заявника і його
представника, представника банку,
з'ясувавши думку сторін, оцінивши
добуті та надані докази, перевіривши
всі матеріали заяви та цивільної
справи, суд вважає заяву не
обгрунтованою та не підлягаючою
задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Згідно ст. 361 ЦПК України рішення
або ухвала суду, якими закінчено
розгляд справи, що набрали законної
сили, а також судовий наказ можуть бути
переглянуті у зв'язку з нововиявленими
обставинами.

Підставами для перегляду рішення,
ухвали суду чи судового наказу у
зв'язку з нововиявленими обставинами є:
1) істотні для справи обставини, що не
були і не могли бути відомі особі, яка
звертається із заявою, на час розгляду
справи; 2) встановлені вироком суду, що
набрав законної сили, завідомо
неправдиві показання свідка, завідомо
неправдивий висновок експерта,
завідомо неправильний переклад,
фальшивість документів або речових
доказів, що потягли за собою ухвалення
незаконного або необгрунтованого
рішення; 3) скасування судового рішення,
яке стало підставою для ухвалення
рішення чи постановлення ухвали, що
підлягають перегляду; 4) встановлена
Конституційним Судом України
неконституційність закону, іншого
правого акта чи їх окремого положення,
застосованого судом при вирішенні
справи, якщо рішення суду ще не
виконане.

В судовому засіданні встановлено,
що жодної з вищеназваних обставин
заява ОСОБА_1 не містить; дії суду при
прийнятті позову банку до провадження
та призначенні справи до розгляду,
судовий розгляд справи відповідають
вимогам цивільно-процесуального
закону, об'єктивних даних про сумніви в
об'єктивності та неупередженості судів
не надано, процесуальні права заявнику
були роз'яснені і ним використані в
повному обсязі, нічим не підтверджені
сумніви та припущення не можуть бути
покладені в основу задоволення цієї
заяви; судді судової палати з цивільних
справ апеляційного суду
Дніпропетровської області,
перевіряючи правильність застосування
норм матеріального та процесуального
права при прийнятті апеляційного
скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська (при
розгляді справи та винесенні ухвали 18
червня 2013 року та ін.) порушень не
знайшла, рішення суду оскаржувало ся
заявником в касаційному порядку, але не
змінено і не скасовано, касаційна
скарга повернута без задоволення.
Вказані заявником обставини не є
нововиявленими, вони досліджувалися,
аналізувалися судом при розгляді
справи, були відомі і враховані.

Крім того, рішення Жовтневого
районного суду м. Дніпропетровська від
21 жовтня 2010 року винесено не на
підставі рішення Святошинського
районного суду м. Києва, останнє
винесено значно пізніше рішення
Жовтневого районного суд м.
Дніпропетровська і не може бути
нововиявленою обставиною в розумінні
п. 3 ч. 2 ст. 361 ЦПК України, на який
посилається заявник як на підставу
обґрунтування і задоволення своєї
заяви.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на
захист цивільних прав та інтересів: « 1.
Кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємозв'язок
доказів у їх сукупності. Відповідно до
ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Всебічне дослідження усіх обставин
справи та письмових доказів, з
урахуванням допустимості доказів та
узгодженістю і несуперечністю між
собою дають об'єктивні підстави
вважати, що заява не підлягає
задоволенню.

Не може суд прийняти до уваги позицію
заявника стосовно наполягання на своїх
вимогах, оскільки вона спростовується
вищенаведеним і нічим об'єктивно не
підтверджується.

Приймаючи до уваги те, що законних
підстав для перегляду рішення
Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 21 жовтня 2010 року
за нововиявленими обставинами, у
зв'язку з відсутністю цих обставин, -
немає, а інші підстави перегляду
вказаного рішення суду за
нововиявленими обставинами учасниками
спору і заявником не названі, суд
вважає заяву ОСОБА_1 не обгрунтованою і
в її задоволенні слід відмовити.

На підставі викладеного,
керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-61, 210, 293, 361 - 366
ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про
перегляд рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня
2010 року за нововиявленими обставинами
відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 5 днів з
дня проголошення ухвали, а у разі якщо
ухвалу було постановлено без участі
особи, яка її оскаржує, апеляційна
скарга подається протягом п'яти днів з
дня отримання копії ухвали.

Суддя -