Номер провадження: 22-ц/785/4116/14
Головуючий у першій інстанції Кравчук
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства ПАТ
«УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання
угоди недійсною та зняття заборони на
відчуження за апеляційною скаргою
представника ПАТ «УкрСиббанк» на
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 19 лютого 2014 року, -

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 ззвернувсяз
позовом до Публічного акціонерного
товариства ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3, в
якому просить суд визнати договір
іпотеки від 28.11.2007 року, укладений між
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк», правонаступником
прав та обов'язків якого на сьогодні є
Публічне акціонерне товариство ПАТ
«УкрСиббанк» та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрований в реєстрі під № 5876 -
недійсним та зняти заборону на
відчуження квартири за адресою:
АДРЕСА_1 накладену приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 при
посвідченні договору іпотеки та
зареєстровану в єдиному реєстрі
заборон відчуження об'єктів нерухомого
майна за №611573.

В обґрунтування позовних вимог,
позивач посилався на те, що він разом із
своєю громадянською дружиною та
відповідачкою по справі ОСОБА_3 мешкає
разом як одна родина з 2005 року.

Протягом усього періоду спільного
мешкання разом позивач ОСОБА_2 та
відповідачка ОСОБА_3 вели спільне
господарство, разом придбавали речі
побутового вжитку та разом придбали
спільне житло за адресою: АДРЕСА_1.
Окрім цього, позивач вкладав свої гроші
в дуже дорогий ремонт у спільному
житлі, придбавав побутову техніку, речі
побутового вжитку тощо.

Позивач стверджує, що його відносини з
відповідачкою ОСОБА_3 стали помітно
змінюватись і вони вирішили
визначитись з майновими правами на
спільне майно на майбутнє в
добровільному порядку та розділити
його.

Однак, коли вони вирішили розв'язати цю
ситуацію, з'ясувалося, що у зв'язку з
тим, що позивач ОСОБА_2 з відповідачкою
ОСОБА_3 не знаходяться у
зареєстрованому шлюбі і їх майно не має
статусу спільного сумісного, набутого
за період шлюбу, вони не зможуть його
розділити в нотаріальному порядку і
укласти відповідний договір.

Протягом спільного життя однією
родиною позивач ОСОБА_2 з відповідачкою
ОСОБА_3 не ставили принципово питання
про реєстрацію шлюбу.

Для розв'язання виниклого питання
та з метою подальшого вирішення
юридичних формальностей майнового
характеру позивач звернувся з
відповідною заявою про встановлення
факту, що має юридичне значення, а саме
факту проживання однією сім'єю до
Приморського районного суду м. Одеси.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 12 серпня 2013 року
встановлено факт проживання мене
ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім'єю з 2005 року.

Після винесення зазначеного рішення
суду та набрання ним законної сили
внаслідок подальших незрозумілих
відмов відповідачки ОСОБА_3 вирішувати
питання щодо поділу квартири в
добровільному порядку, позивач
звернувся з позовом до Приморського
районного суду м. Одеси про поділ майна,
в якому ставив питання про поділ
нерухомого майна, а саме, квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.

За фатом розгляду цивільної справи про
поділ майна відповідачка ОСОБА_3
погодилася укласти мирову угоду на
визначених ними умовах.

Позивач посилається на те, що окрім
інших положень укладеної між ними
мирової угоди в Ухвалі суду про
затвердження мирової угоди було
зазначено, що на квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1
встановлюється режим спільного
сумісного майна з моменту його
придбання відповідно до положень ст.
ст. 74 та 60 Сімейного кодексу України та
те, що за позивачем - ОСОБА_2 визнається
право власності на спірну квартиру
площею 148, 9 кв. м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Після того, як Ухвала суду про
затвердження мирової угоди набрала
законної сили, позивач звернувся до
державної реєстраційної служби з метою
зареєструвати своє законне речове
право - право власності на спірну
квартиру.

Однак, з'ясувалося, що право власності
за собою як власником майна позивач
зареєструвати не може, у зв'язку з тим,
що спірна квартира знаходиться під
забороною на відчуження за умовами
договору іпотеки від 28.11.2007 року,
укладеного між відповідачем
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк» та відповідачкою
ОСОБА_3

При укладанні спірного договору
іпотеки відповідачка ОСОБА_3 будь-якої
письмової або нотаріальної згоди
позивача не отримувала, про те, що
квартира була передана у забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором, укладеним позичальником
ОСОБА_6 позивача в обізнаність не
ставила.

Таким чином спільним майном жінки і
чоловіка, які проживали однією сім'єю
було розпоряджено без участі позивача
та на це відповідної згоди.

За таких обставин нотаріально
посвідчений спірний договір іпотеки
був укладений з порушенням процедури
для його укладення на момент його
укладання та з грубим порушенням
закону.

Позивач не може в повній мірі володіти
своїм майном та взагалі не може
розпоряджатись на власний розсуд, а
лише користується ним.

Окрім цього позивач посилається на те,
що зазначеними діями відповідачки
ОСОБА_3 грубо порушуються та прямо
обмежуються його речові права як
власника майна.

Внаслідок укладення нотаріально
посвідченого договору іпотеки спірної
квартири та накладення на неї
відповідної заборони, позивач як
власник майна не може зареєструвати
своє речове право на нерухоме майно,
хоча має на це законне право. Також в
ході розгляду справи представник
позивача посилався на положення
Рішення Верховного суду України від
25.12.2013 року по справі №6-135цс 13 у спорі
про встановлення факту проживання
однією сім'єю, осіб які не перебувають у
зареєстрованому шлюбі та розподілу
майна та положення Рішення Верховного
суду України від 20.02.2012 року по справі
№6-97цс 11 у спорі про встановлення факту
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, поділу майна та
визнання недійсними договорів.

Позивач та його представник в судовому
засіданні свої позовні вимоги
підтримали та просили їх задовольнити.

Відповідач ПАТ «УкрСиббанк»
заперечував проти позову.

Відповідач ОСОБА_3 у особі її
представника заперечувала проти
позову.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 19 лютого 2014 року позов
задоволений.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду представник ПАТ «УкрСиббанк»
подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
ОСОБА_7, ОСОБА_8 (які ухвалою суду першої
інстанції від 23.12.2013 року залишені без
розгляду) в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, сторони, що
з'явилися, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції посилався на те, що 28
листопада 2007 року між відповідачем
Акціонерним комерційним інноваційним
банком «УкрСиббанк», правонаступником
прав та обов'язків якого на сьогодні є
ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем
ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки
посвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрований в
реєстрі під № 5876, за умовами якого
ОСОБА_3 як іпотекодавець в забезпечення
виконання зобов'язань боржника перед
Іпотекодержателем ПАТ «УкрСиббанк»
передавала в іпотеку нерухоме майно -
квартиру під номером двісті двадцять
восьмим, що розташована в АДРЕСА_1 дріб
перший загальною площею 148, 9 кв. м.
житловою площею 89,5 кв. м.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 12.08.2013 року (справа
№522/19389/13-ц), наданим суду позивачем в
обґрунтування позовних вимог
встановлено, що позивач ОСОБА_2 дійсно
проживає в АДРЕСА_1 в квартирі,
власником якої є ОСОБА_3 та, яка в свою
чергу є предметом спору.

Також згідно цього рішення
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 разом
вели спільне господарство, купували
речі побутового вжитку, робили дорогий
ремонт у спільному житлі.

Окрім цього, позивач та його
представник в судовому засіданні
пояснили, що він разом із відповідачкою
ОСОБА_3 купували спільну квартиру,
позивач здебільш за свої кошти вклав в
цю квартиру, зокрема, робив в ній
дорогий ремонт.

Реєструвати шлюб йому та відповідачці
було не потрібно.

Представник відповідача ОСОБА_3 позов
не визнав, однак пояснив, що дійсно
відповідачка ОСОБА_3 проживає з
позивачем ОСОБА_2 однією сім'ю з 2005 року
у спірній квартирі. Заявлений
позивачем факт в частині несення ним
значних витрат на придбання спірного
житла та ведення спільного
господарства сторона відповідача не
заперечувала.

Представник відповідачки ОСОБА_3 в
судовому засіданні також пояснив, що
при укладанні ОСОБА_3 договору іпотеки,
відповідаючи на запитання банку чи
перебуває вона у зареєстрованому
шлюбі, зазначила, що у зареєстрованому
шлюбі ні з ким не перебуває. Іншу
інформацію вона не вважала за потрібне
говорити чи відображати в будь-яких
документах, а банк цього не вимагав.

Інших заперечень і спростувань
положень позовної заяви сторона
відповідача ОСОБА_3 не надала.

Представник ПАТ «УкрСиббанк»
обставини наявності фактів проживання
позивача ОСОБА_2 та відповідачки
ОСОБА_3, придбання спірного житла та
ведення спільного господарства не
спростував.

В 2013 році ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про поділ майна,
вимагаючи визнати, що квартира АДРЕСА_1,
є обєктом їх спільної сумісної
власності, та про поділ цієї квартири
шляхом визначення за ним права
власності на 1/2 частину цієї квартири.

За фактом розгляду цивільної справи
№522/22814/13-ц між сторонами ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 була укладена мирова угода, яка
була затверджена Приморським районним
судом 23.09.2013 року.

Відповідно до положень зазначеної
ухвали Приморського районного суду м.
Одеси на майно, зазначене в позовній
заяві, а саме на квартиру, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1
встановлюється режим спільного
сумісного майна з моменту його
придбання відповідно до положень ст. 74
та 60 Сімейного кодексу України.

Відповідно до положень зазначеної
мирової угоди, за ОСОБА_2 визнається
право власності на спірну квартиру
площею 148, 9 кв. м., яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

На сьогодні власником спірного майна
(не частини) є інша особа, ніж
встановлена в оспорюваному договорі
іпотеки.

Всі сторони справи пояснили суду, що їм
відомо про зазначені Ухвалу
Приморського районного суду м. Одеси
від 23.09.2013 року і Рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 12.08.2013 року
та вони знайомі з положеннями цих
документів.

На момент ухвалення судового рішення
зазначені вище судові рішення
Приморського районного суду м. Одеси по
іншим цивільним справам позивачем
ОСОБА_2, відповідачкою ОСОБА_3 та ПАТ
«УкрСиббанк» не переглядались, не
оскаржувались і є чинним на сьогодні, а
тому відповідно до ст. 14 ЦПК України є
обов'язковими до виконання та
застосування.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом, правовідносини
щодо проживання позивачем і
відповідачкою ОСОБА_3 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу виникли після
набрання чинності СК України.

З положень та змісту, викладеному в
Постанові Верховного суду України від
25.12.2013 року (справа №6-135цс13) вбачається,
що з набранням з 01.01.2004 року чинності
новим Сімейним кодексом України, суд
має право встановлювати факт
проживання однією сім'єю між особами,
які проживають однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, а обов'язкового
встановлення факту придбання
сторонами майна внаслідок спільної
праці, ведення спільного господарства,
побуту та бюджету як було до набрання
чинності Сімейним кодексом України з 01
січня 2004 року не вимагається.

Відповідно до положень Постанови
Верховного суду України від 20.02.2012 року
(справа №6-97цс11), якими звертається
увага судів на правильне застосування
судами положень щодо правильного
врахування факту проживання осіб
однією сім'єю без реєстрації шлюбу при
вирішенні майнових спорів зазначено,
що згідно із ст. 74 СК України якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення гл. 8 цього
Кодексу.

При застосуванні ст. 74 СК України слід
виходити з того, що указана норма
поширюється на випадки, коли чоловік і
жінка не перебувають у будь-якому
іншому шлюбі та між ними склалися
усталені відносини, що притаманні
подружжю.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

З цих мотивів суд при розгляді справи
повинен встановити період спільного
мешкання однією сім'єю, протягом якого
було набуто спірне майно і чи можна за
таких обставин застосовувати норми
статті 74 СК України при розгляді спору,
в даному випадку спору про захист права
власності особи, яка не брала участь в
укладенні угоди, яка обмежує його права
як власника.

Такі самі положення щодо правильного
застосування цих норм містяться і у
відповідних Висновках Верховного Суду
України, викладених у рішеннях,
прийнятих за результатами розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
підстави,передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України,за IІ півріччя 2012 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності.

За положеннями та змістом цієї норми
майно повинно бути набуте особами, які
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у зареєстрованому шлюбі за
час спільного проживання, тобто у
випадку позивача і відповідачки ОСОБА_3
- з 2005 року по сьогодні.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 74 СК
України, на майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8
Сімейного Кодексу.

Тобто, ці положення поширюються на
осіб, які живуть однією сім'єю, якщо цей
факт доведений належним чином також, як
і на спільну сумісну власність
подружжя, в тому числі і в частині умов
за якими було придбано майно та періоду
придбання цього майна.

Відповідно до ч. ч. 2 та 3 ст. 65 СК України,
для укладення одним із подружжя
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Згода на укладення договору, який
потребує нотаріального посвідчення і
(або) державної реєстрації, має бути
нотаріально засвідчена.

За таких підстав позивач може
ініціювати питання про захист його
порушенного права з урахуванням
положень ст. 65 Сімейного кодексу
України і це право повинно
презюмуватись.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 «Про заставу»,
майно, що перебуває у спільній
власності, може бути передано в заставу
тільки за згодою всіх співвласників.

Така норма міститься і в ст. 578 ЦК
України.

При ухваленні судового рішення суд
першої інстанції зазначив, що
застосовує практику Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, викладену у відповідних
постановах та роз'ясненнях.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму
ВССУ №5 «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», положення статті 65
Сімейного кодексу України (далі - СК)
щодо порядку розпорядження майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя.

Після затвердження судом
вищенаведеної мирової угоди, позивач
ОСОБА_2 звернувся до державної
реєстраційної служби Головного
управління юстиції в Одеській області
для реєстрації свого речового права,
про що надав суду копію реєстраційної
картки про прийняття документів на
реєстрацію права власності.

Однак, за наявності заборони на
відчуження майна в рамках укладеного
договору іпотеки зареєструвати право
власності, яке виникло з набуттям
Ухвали суду про затвердження мирової
угоди законної сили без письмового
дозволу банку неможливо.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Зі змісту письмового відзиву
відповідача ПАТ «УкрСиббанк»
вбачається, що банк заперечує проти
позову в частині застосування
позивачем статей 65 та 74 Сімейного
кодексу України, які регулюють питання
спільної власності осіб, які не
перебувають у зареєстрованому шлюбі та
відповідальності одного з такого
подружжя у разі не отримання письмової
згоди від другого при вчиненні угод,
які підлягають, зокрема нотаріальному
посвідченню.

Стосовно законності іншої підстави,
зазначеній в позові в частині захисту
позивачем свого права власності як
нового власника майна, в тому числі
права законно зареєструвати своє
речове право внаслідок укладення
оспорюваної угоди, відповідачі в своїх
поясненнях та запереченнях
визначитися не змогли.

На сьогодні власник майна без
внутрішньої волі та відповідної на це
згоди не може бути обмеженим у
здійсненні ним свого права власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

За таких обставин права власності
позивача як власника майна підлягають
захисту, а позов є обґрунтованим та
таким, що підлягає задоволенню.

З зазначеними висновками суду першої
інстанції колегія не погоджується.

На час укладення оспорюваного договору
іпотеки спірна квартира належала на
праві приватної власності ОСОБА_3

За змістом частини першої статті 203,
частини першої статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст
правочину суперечить ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину
є недодержання стороною (сторонами)
вимог щодо відповідності змісту
правочину ЦК України та іншим актам
цивільного законодавства саме на
момент вчинення правочину.

Згідно із частиною 1 статті 74 СК
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'ю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними.

За змістом статей 572, 575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та
статті 6 Закону України «"Про іпотеку»
майно, що є у спільній власності, може
бути передане у заставу (іпотеку) лише
за згодою усіх співвласників.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов не звернув увагу на те, що як
встановлення факту проживання
чоловіка та жінки однією сім'ю, так і
встановлення належності їм майна на
праві спільної сумісної власності
пов'язується з набранням законної сили
судовими рішеннями від 12.08.2013 року та
23.09.2013 року (а.с. 6-9) та що на момент
укладення (28.11.2008 року) оспорюваного
договору іпотеки єдиним власником
спірної квартири (предмета іпотеки)
була ОСОБА_3

Оскільки судове рішення про визнання
квартири спільною частковою власністю
за особами, які проживали у фактичних
шлюбних відносинах, ухвалено у 2013 році,
тобто зазначені факти встановлено
судом більш як через чотири роки після
укладення оспорюваного договору
іпотеки, що не впливає на суть
правовідносин, які склалися у зв'язку з
укладенням договору іпотеки..

Саме до цього зводиться правова
позиція, що висловлена Верховним Судом
України в постановах від 19 вересня 2011
року у справі №6-33 цс11, і що згідно зі
статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковою
для судів, які зобов'язані привести
свою судову практику у відповідність
із рішенням Верховного Суду України.

На підставі наведеного колегія вважає,
що рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволені позовних вимог ОСОБА_2 в
повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ПАТ
«УкрСиббанк» задовольнити. Рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 19 лютого 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання
угоди недійсною та зняття заборони на
відчуження.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич