Справа № 758/2610/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року Подільський районний
суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Васильченка О. В. ,

при секретарях - Дмитренко Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю
третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного
управління Держземагенства у м. Києві
про визнання права власності на 1/2
частину земельної ділянки, виділення в
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності, виділення у
власність частину земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Подільського
районного суду м. Києва з позовною
заявою до ОСОБА_2 за участю третіх осіб -
ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління
Держземагенства у м. Києві про
визнання права власності на 1/2 частину
земельної ділянки, виділення в натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності, виділення у
власність частину земельної ділянки.

Позовні вимоги обґрунтовані
посиланням на те, що ОСОБА_1 є
спадкоємицею матері - ОСОБА_5 Спадкова
маса складається з 1/2 частини житлового
будинку, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та 1/2 частини земельної
ділянки, розміром 1007 кв.м., на якій
розташований зазначений будинок.

27.04.10р. ОСОБА_1 отримала свідоцтво про
право на спадщину за законом щодо 1/2
частини житлового будинку АДРЕСА_1. У
видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на
спадщину за законом на 1/2 частину
земельної ділянки державним
нотаріусом було відмовлено, оскільки в
Державному акті на земельну ділянку не
вказана частка, яка належала померлій.

Таким чином, ОСОБА_1 просила суд визнати
за нею права власності на 1/2 частину
земельної ділянки, виділити їй в натурі
частку із майна, що є у спільній
частковій власності, а також виділити у
власність частину земельної ділянки.

У судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги, просила їх
задовольнити, оскільки вона позбавлена
можливості користуватися своєю
частиною будинку та реалізувати своє
право власності на земельну ділянку.

Відповідач під розгляду справи проти
задоволення позову заперечував,
посилаючись на те, що станом на 1989 рік
(день смерті спадкодавця) житлова площа
будинку становила 37 кв.м., однак, не
зважаючи на це, ОСОБА_1 просить виділити
їй житлову площу 33,05 кв.м.

Третя особа - ОСОБА_3 під час розгляду
справи проти позовних вимог
заперечувала, посилаючись на його
необґрунтованість.

Третя особа - ОСОБА_4, 27.05.13р. звернулась
до суду із заявою про розгляд справи
без її участі (а.с. 69)

Представник Головного управління
Держземагенства у м. Києві в судове
засідання не з'явилася, 18.12.13р.
звернулась до суду з клопотанням про
розгляд справи без участі
представників (а.с. 90).

Суд, заслухавши пояснення осіб, які
брали участь у справі, вивчивши
матеріали справи та дослідивши докази,
встановив наступне.

Згідно свідоцтва про право на спадщину
за законом від 21.10.1989 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 успадкували після смерті ОСОБА_6
в рівних долях житловий будинок
АДРЕСА_1, житловою площею 37,0 кв.м.,
розташованого на земельній ділянці
розміром 1023 кв. (справа № 758/2610/13-ц, а.с.
76).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
(справа № 2-408/11, а.с. 52).

27.04.10р. 14 КДНК видала ОСОБА_1 свідоцтво
про право на спадщину за законом,
відповідно до якого ОСОБА_1 успадкувала
після померлої ОСОБА_5 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1 (справа №
2-408/11, а.с. 21). Згідно цього свідоцтва,
житлова площа будинку становить - 50,10
кв.м., а не житлова площа - 97,90 кв.м.

Проте, рішенням Подільського районного
суду м. Києва від 09.08.11р. встановлено, що
при складанні свідоцтва про право на
спадщину за законом від 27.04.10р.,
отриманого ОСОБА_1, державним
нотаріусом було допущено помилку,
помилково зазначено жилу площу
спадкового будинку - 50,10 кв.м., при
фактичній жилій площі - 37,0 кв.м. та
нежитлову площу - 97,90 кв.м. (справа №
2-408/11, а.с. 90).

З листа 14 КДНК від 30.11.12р., направленого
на ім'я ОСОБА_1, вбачається, що видати
свідоцтво про право на спадщину за
законом на частину земельної ділянки
площею 0,1007га, яка розташована АДРЕСА_1
видати не можливо, оскільки в
Державному акті на вищевказану
земельну ділянку не зазначена частка,
яка належала померлій (справа №
758/2610/13-ц, а.с. 16).

Причиною спору, на думку ОСОБА_1, стала
відмова ОСОБА_2 у виділенні їй належної
частини домоволодіння та земельної
ділянки.

Правовідносини, що виникли між
сторонами регулюються нормами
Цивільного кодексу України та нормами
Земельного кодексу України.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що
ОСОБА_1 просила виділити їй в натурі
житлові приміщенні загальною площею
33,05 кв.м., а також частину підвального
приміщення, розміром 12,27 кв.м., що
знаходиться під виділеною частиною
будівлі. Однак, рішенням Подільського
районного суду м. Києва від 09.03.11р.
встановлено, що спірний будинок
АДРЕСА_1 має житлову площу 37,0 кв.м. та
нежитлову площу - 97,90 кв.м., а у свідоцтві
про право на спадщину, отриманого
ОСОБА_1 державним нотаріусом було
допущено технічну помилку.

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України, визначено, що
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

З урахуванням ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд,
приходить до висновку про те, що
зазначені вище обставини, встановлені
рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 09.03.11р., що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді даної
справи, тобто рішення суду першої
інстанції має преюдиційне значення.

Преюдиційні факти - це факти,
встановлені рішенням чи вироком суду,
що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на
правовій властивості законної сили
судового рішення і визначається його
суб'єктивними і об'єктивними межами, за
якими сторони та інші особи, які брали
участь у розгляді справи, а також їх
правонаступники не можуть знову
оспорювати в іншому процесі
встановлені судовим рішенням у такій
справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими
для суду, який розглядає справу навіть
у тому випадку, коли він вважає, що вони
встановлені невірно. Таким чином,
законодавець намагається забезпечити
єдність судової практики та запобігти
появі протилежних за змістом судових
рішень.

Відповідно до п. 2 ч. 7 постанови пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 № 14
«Про судове рішення у цивільній
справі» обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ.

З огляду на вищевикладене, позовна
вимога ОСОБА_1 про виділення їй в
натурі, як власнику 1/2 частини спірного
будинку, житлової кімнати, розміром 11,7
кв.м., житлової кімнати, розміром 12,8
кв.м. та частину житлової кімнати,
розміром 8,55 кв.м., всього 33,05 кв.м. є
необґрунтованою, оскільки спірний
будинок АДРЕСА_1 має житлову площу 37,0
кв.м. Таким чином, безпідставною є й
вимога ОСОБА_1 про виділення ОСОБА_2, як
власнику іншої 1/2 частини спірного
будинку, приміщень загальною площею 33,05
кв.м.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про
визнання за нею права власності на 1/2
частину земельної ділянки площею 0,1007
га, на якій розташоване домоволодіння
АДРЕСА_1 та виділення в натурі 1/2
частину земельної ділянки площею 503,5
кв.м., то вони задоволенню не підлягають
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно
Державного акту про право приватної
власності на землю ОСОБА_5 передано для
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель у спільну
приватну власність з ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 0,1007 га на території
АДРЕСА_1 (справа № 2-408/11, а.с. 61). При
житті ОСОБА_5 не скористалась своїм
правом на поділ земельної ділянки або
на виділення з неї окремої частки і
залишилась учасником спільної
сумісної власності без визначення
часток.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України,
громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки, зокрема,
на підставі прийняття спадщини.

Правилами ст. 120 ЗК України встановлено,
що при переході права власності на
будівлю і споруду до кількох осіб право
власності на земельну ділянку
визначається пропорційно часткам осіб
у вартості будівлі, споруди, якщо інше
не передбачено у договорі відчуження
будівлі, споруди.

Згідно ст. 1225 ЦК України право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 щодо виділення
в натурі частки із майна, що є у
спільній частковій власності
задоволенню не підлягають, а право
власності на земельну ділянку
визначається пропорційно часткам
домоволодіння, суд прийшов до висновку
про відмову в позові в цій частині.

Крім того, ОСОБА_1, в порушення вимог ст.
60 ЦПК України, не надано суду доказів,
які б свідчили про розмір часток
земельної ділянки між покійною ОСОБА_5
та ОСОБА_2

Беручи до уваги з'ясовані у судовому
засіданні обставини справи та
досліджені докази, суд приходить до
висновку про те, що позовні вимоги
ОСОБА_1 не знайшли свого доведення у
суді, не ґрунтуються на чинному
законодавстві, а тому задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного, ч. 1 ст. 81, ст. 120
ЗК України, ст.ст. 15, 16, 1225 ЦК України та
керуючись ст.ст. 3 - 14, 60, 79, 88, 169, 209, 212-215, 218
ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Головного управління Держземагенства
у м. Києві про визнання права власності
на 1/2 частину земельної ділянки площею
0,1007 га, на якій розташоване
домоволодіння АДРЕСА_1, виділення в
натурі частки із майна, що є у спільній
частковій власності, виділення у
власність земельної ділянки розміром
503,5 кв.м. - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Подільський районний суд м. Києва.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя О. В. Васильченко