Справа № 1316/4264/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/458/14
Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М., Тропак
О.В.,

секретаря Олексіва О.А.,

з участю представників:
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 15 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа -
Годовицько-Басівська сільська рада
Пустомитівського району Львівської
області, про виселення, -

в с т а н
о в и л а:

07.11.2012 року ОСОБА_4 на підставі ч. 3 ст. 109
ЖК України звернулася в суд з
вищезазначеним позовом, у якому
просить виселити ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 з житлового будинку
АДРЕСА_1 Пустомитівського району
Львівської області без надання іншого
житлового приміщення; зняти їх з
реєстрації з місця проживання за цією
адресою та судові витрати покласти на
відповідачів. В обґрунтування позову
посилається на те, що вказаний будинок
№ 20 належить їй на праві власності на
підставі договору іпотеки від 17.10.2011
року, укладеного між нею та ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі № 1444. Після
переходу до неї права власності на
вказаний будинок, вона погодила із
відповідачами термін їхнього
виселення та зняття з реєстрації, а
саме до 01.08.2012 року, оскільки зазначений
будинок необхідний для проживання їй з
сім`єю , проте вони своїх зобов?язань не
виконали та продовжують проживати у
зазначеному будинку, добровільно
звільнити його не бажають, договір
найму з відповідачами не укладався.

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ОСОБА_4 - задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8
із житлового будинку АДРЕСА_1
Пустомитівського району Львівської
області без надання іншого житлового
приміщення.

У знятті з реєстрації з місця
проживання ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 за адресою: житловий будинок
АДРЕСА_1 Пустомитівського району
Львівської області - відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 в користь ОСОБА_4 107,30 грн.
понесених позивачем судових витрат.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 Зазначає, що при
ухваленні рішення, судом першої
інстанції не було належним чином
повідомлено ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_8
про час та дату судового засідання,
внаслідок чого вищезазначені особи
були позбавлені можливості
реалізувати свої процесуальні права та
обов'язки. Стверджує, що суд не зупинив
провадження у справі, незважаючи на те,
що у провадженні Пустомитівського
районного суду Львівської області
перебувала цивільна справа за позовом
ОСОБА_2 до ОКП ЛОР «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки»,
ОСОБА_4 - про визнання недійсним та
скасування реєстрації права власності
на житловий будинок, де оскаржувалось
набуття права власності гр. ОСОБА_4 Крім
цього звертає увагу на те, що у справі
не було залучено орган опіки та
піклування, незважаючи на те, що в
будинку з якого здійснювалось
виселення проживала неповнолітня
ОСОБА_10. Просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 81, 82, 83), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників: ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

За змістом ст. 109 ЖК України виселення
із займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов, а саме: у разі
якщо мешканці не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Згідно п. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-ІУ,
після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов?язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення в установлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції встановлені
наступні обставини та відповідні їм
правовідносини.

ОСОБА_4 на праві приватної власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1
Львівської області, що стверджується
Витягом про державну реєстрацію прав №
34611053 від 25.06.2012 року. Із зазначеного
Витягу слідує, що житловий будинок
АДРЕСА_1 Львівської області позивачка
набула у власність на підставі
дублікату Договору іпотеки (без видачі
заставної), Р. № 1444 від 10.04.2012 року,
посвідченого ОСОБА_11, приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу; Договору іпотеки
р. № 4524 від 17.10.2011 року, посвідченого
ОСОБА_11, приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу. Рішення про державну
реєстрацію речових прав прийнято 25.06.2012
року (а.с. 3).

У цьому житловому будинку АДРЕСА_1
Львівської області зареєстровані:
ОСОБА_12, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.
Зазначені обставини стверджуються
Довідкою № 241 від 12.10.2012 року, виданою
виконавчим комітетом
Годовицько-Басівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області (а.с. 4).

Відповідно до ч. 3 ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги, якщо сторонами не погоджено
більший строк. Якщо громадяни не
звільняють жиле приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

Встановлено, що позивачка зверталася
до відповідачів із вимогою про
виселення, зокрема 22.10.2012 року, вимога
була отримана ОСОБА_12 02.11.2012 року (а.с. 25),
ОСОБА_6 02.11.2012 року (а.с. 26), ОСОБА_2 02.11.2012
року (а.с. 2), ОСОБА_7 02.11.2012 року (а.с. 28),
ОСОБА_8 02.11.2012 року (а.с. 29), проте
відповідачі у добровільному порядку не
бажають виселитися із житлового
будинку АДРЕСА_1 Львівської області.

За вказаних вище обставин, на підставі
вимог ч. 3 ст. 109 ЖК України, суд першої
інстанції прийшов до вірного
переконання, що позовна вимога
заявлена позивачкою про виселення
ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 із
житлового будинку АДРЕСА_1,
Пустомитівського району Львівської
області без надання іншого житлового
приміщення підставна, а тому підлягає
задоволенню.

Що стосується вимоги про зняття
відповідачів з реєстрації місця
проживання, то районний також дійшов
правильного висновку, що така
задоволенню не підлягає, оскільки в
силу вимог п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні» від
11.12.2003 р., № 1382-IV, зняття з реєстрації
місця проживання особи здійснюється на
підставі судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою. Із наведеної
норми закону слідує, що для зняття
відповідачів з реєстрації за місцем
проживання - житловий будинок АДРЕСА_1,
Пустомитівського району Львівської
області, достатньо рішення суду про
виселення відповідачів із зазначеного
житлового приміщення. Крім того,
позивачем, всупереч ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, не представлено суду доказів
того, що органи уповноважені на
здійснення функцій щодо зняття з
реєстрації за місцем проживання
фізичних осіб не виконують вимоги
закону.

Колегія суддів погоджується з
висновками районного суду, оскільки
суд ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що суд першої
інстанції належним чином не повідомив
відповідачів про розгляд справи та не
залучив до участі в розгляді
зазначеної справи орган опіки та
піклування, оскільки в будинку з якого
здійснювалось виселення проживала
неповнолітня ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, не
можуть слугувати підставою скасування
оскаржуваного рішення та відмови в
позові, оскільки на час розгляду справи
та ухвалення рішення ОСОБА_2 приймала
участь в судовому засіданні, а ОСОБА_10
не являлась стороною чи третьою особою
у справі та була повнолітньою (а.с. 52-63).

Повно та всебічно дослідивши матеріали
справи, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
відповідачі, проживаючи в належному
ОСОБА_4 на праві власності будинку
АДРЕСА_1 Львівської області та не
бажаючи з указаного будинку
виселятись, порушують права позивачки.

Решта доводів апеляційної скарги
базуються на припущеннях і не
спростовують правильність висновків
районного суду.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314
ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 15 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.