Справа № 2/714/96/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2014 р.
Герцаївський районний суд
Чернівецької області

в складі :

головуючого-судді Єфтемій С.М. секретар
Онофрей І.К.з участю представника
позивачаОСОБА_3 третьої
особиОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Герца цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 до Острицької
сільської ради Герцаївського району,
ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права
власності на житловий будинок з
господарськими спорудами,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду із
вказаним позовом в якому зазначила, що,
нею разом із чоловіком ОСОБА_7 у 1976 році
в АДРЕСА_1 побудовано житловий будинок
та зведено до нього господарські
споруди. Зазначений житловий будинок з
часу забудови зареєстрований у
погосподарській книзі Острицької
сільської ради за чоловіком, проте як
такого свідоцтва про право власності
на вказане нерухоме майно останнім
отримано не було. ІНФОРМАЦІЯ_1 року її
чоловік помер, після смерті якого
відкрилася спадщина на все його майно,
в тому числі й на вищевказане нерухоме
майно. Спадкоємцями першої черги за
законом після смерті чоловіка є вона як
дружина яка пережила чоловіка та їх
сини ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які нарівні із
нею спадщину прийняли, так як усі вони
постійно проживали разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини.

Посилаючись на те, що вона, тобто
позивачка, разом із чоловіком за його
життя вели спільне господарство та
користувалися вищевказаними
будівлями, то кожен з них мав право на ?
частину майна. Решта ? частини спірного
майна має перейти до неї в поярку
спадкування так як сини ОСОБА_4 та
ОСОБА_6 від своїх часток у спадщині
відмовилася на її користь.

Оскільки правовстановлюючі документи
на спірний будинок на ім'я чоловіка не
видавалися то нотаріусом відмовлено їй
у видачі свідоцтва на спадщину за
законом, у зв'язку із чим просила суд
задовольнити її вимоги.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги
посилаючись на обставини викладені в
позовній заяві.

Відповідач - Острицька сільська рада
Герцаївського району будучи належним
чином повідомлена про час і місце
слухання справи в судове засідання
свого представника не направила, однак
надала суду заяву про розгляд справи
у їх відсутності, проти задоволення
позову не заперечують.

Третя особа на стороні відповідача -
ОСОБА_4 проти задоволення позовних
вимог позивачки не заперечував та суду
пояснив, що являється сином позивачки
та померлого батька ОСОБА_7 З часу
народження разом із братом ОСОБА_6
проживають у господарстві батьків що в
АДРЕСА_1. Після смерті батька в
господарстві залишився проживати їх
матір, тобто позивачка та вони із їх
власними сім'ями. На спадщину після
смерті батька не претендує та від своєї
частки відмовився на користь позивачки
про що подав нотаріусу відповідну
заяву.

ОСОБА_6 в судове засідання не з'явився,
проте надав суду письмову заяву щодо
розгляду справи у його відсутності, так
як проти задоволення вимог позивачки
не заперечує.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, третю особу, дослідивши
письмові матеріали встановив наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
по АДРЕСА_1 розташоване домоволодіння,
яке складається з житлового будинку та
господарських споруд.

Згідно даних погосподарської книги
Острицької сільської ради
Герцаївського району, житловий будинок
з господарськими спорудами який
розташований по АДРЕСА_1
зареєстрований у сільській раді за
ОСОБА_7 з 1976 року (а.с. 8).

Судом встановлено та не оспорюється
представником позивачки, що указаний
житловий будинок у встановленому
порядку в Бюро технічної
інвентаризації не зареєстрований.

Відповідно до статті 86 ЦК Української
РСР 1922 року, який був чинним на час
побудови спірного жилого будинку,
право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

У 1976 році питання набуття права
власності регулювались Указом
Президії Верховної Ради СРСР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» (далі - Указ від 26
серпня 1948 року) і прийнятою відповідно
до Указу від 26 серпня 1948 року
постановою Ради Міністрів СРСР від 26
серпня 1948 року «Про порядок
застосування Указу Президії Верховної
Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про
право громадян на купівлю і
будівництво індивідуальних житлових
будинків» (далі - Постанова від 26 серпня
1948 року), які, зокрема, визначали умови
та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року
визначав, що земельні ділянки для
будівництва індивідуальних жилих
будинків відводяться за рахунок земель
міст, селищ, держземфонду і земель
держлісфонду у безстрокове
користування, а збудовані на цих
ділянках будинки є особистою власністю
забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та
Постановою від 26 серпня 1948 року
підставою виникнення у громадянина
права власності на жилий будинок був
сам факт збудування ним його з
додержанням вимог цих актів
законодавства.

Ці правові акти не пов'язували
виникнення права власності на житловий
будинок із проведенням його
реєстрації.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня
1948 року кожен громадянин і кожна
громадянка мали право купити або
збудувати для себе на праві особистої
власності жилий будинок на один або два
поверхи з числом кімнат від однієї до
п'яти як у місті, так і поза містом.

Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
була затверджена Міністерством
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року.

Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинки і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності, і здійснювалась вона на
підставі документів, що встановлюють
право власності (правовстановлюючих
документів, перелік яких додано до
вказаної Інструкції).

Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку
таким правовстановлюючим документом
про право власності на жилий будинок,
збудований після видання Указу від 26
серпня 1948 року, є затверджений
виконавчим комітетом місцевої ради
народних депутатів акт державної
комісії про прийняття будинку в
експлуатацію.

Таку правову позицію висловив
Верховний Суд України у постанові від 18
грудня 2013 року в справах № 6-137 цс13.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04.10.1991 року № 7 «Про
практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», право власності на жилий
будинок, збудований громадянином на
відведеній в установленому порядку
земельній ділянці і прийнятий в
експлуатацію, виникає з часу його
реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Нормою ст. 60 СК України, передбачено, що
майно набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Аналогічна норма закону містилася у ст.
22 КпШС України.

Отже за змістом вищевказаних норм
закону, кожна річ, набута за час шлюбу,
крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відтак, зважаючи на те, що житловий
будинок який розташований в АДРЕСА_1
побудований на відведеній в
установленому порядку земельній
ділянці та зареєстрований в сільській
раді з 1976 року за ОСОБА_7 на час коли
останні перебував у шлюбі із
позивачкою, то з того часу останні
стали його співвласниками в рівних
частках, тобто по ? частки.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер, що
підтверджується свідоцтвом про його
смерть виданого виконкомом Острицької
сільської ради 10 вересня 2012 року серії
НОМЕР_1.

Таким чином, після смерті ОСОБА_7
відкрилась спадщина в т.ч. і на його
житловий будинок з господарськими
спорудами.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

Право на спадкування мають особи,
визначені в заповіті, а у випадку
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від неї, право на спадкування
одержують спадкоємці за законом (ст. 1223
ЦК України).

Судом встановлено, що спадкодавець
ОСОБА_7 заповіту після себе не лишив, а
значить спадкування має місце за
законом.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270
ЦК передбачено, що спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини. Для
прийняття спадщини встановлюється
строк шість місяців, який починається з
часу відкриття спадщини.

Нормою ст. 1258 ЦК України передбачено, що
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкуван ня, неприйняття ними
спадщини або відмови від її прийняття,
крім випадків, вста новлених статтею
1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народженні після його смерті, той з
подружжя, який його пережив та батьки(
ст. 1261 ЦК України).

Отже, позивачка ОСОБА_5 як дружина яка
пережила спадкодавця та треті особи
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 як діти спадкодавця
ОСОБА_7 є спадкоємцями першої черги за
законом після смерті останнього (а.с. 42
зворот).

Згідно з матеріалами спадкової справи
до майна померлого ОСОБА_7, позивачка 21
листопада 2012 року звернувся до
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
смерті спадкодавця (а.с. 45 зворот).

ОСОБА_6 та ОСОБА_4 спадщину після смерті
батька ОСОБА_7 не прийняли, оскільки
протягом строку для прийняття спадщини
після смерті останнього звернулися до
нотаріальної контори з заявами про
відмову від прийняття спадщини на
користь позивачки (а.с. 45 зворот).

За постановою нотаріуса від 08 квітня 2013
року позивачці було відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом на житловий будинок з
належними до нього господарськими
будівлями і спорудами, що розташований
по АДРЕСА_1 з підстав відсутності
правовстановлюючих документів на
спірний житловий будинок (а.с. 24).

Таким чином, відповідно до
встановлених судом обставин, суд
приходить до висновку, що оскільки на
момент смерті ОСОБА_7 вищевказаний
спірний будинок був повністю
збудований, прийнятий в експлуатацію
та рахується за сільською Радою, а
позивачка вступивши у спадщину не може
оформити на себе належне їй право
власності на вказаний будинок в
порядку спадкування відповідно до
вимог закону з тих підстав, що
реєстрація права власності на будинок
відсутня, то її вимоги в частині
визнання за нею право власності на ?
житлового будинку з господарськими
спорудами є обґрунтованими й
підлягають задоволенню.

Разом з тим, вимога позивачки про
визнання за нею права власності на ?
частин спірного житлового будинку як
спільного майна подружжя задоволенню
не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист
свого інтересу, який не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства.

Способи захисту цивільного права та
інтересів зазначені в статті 16 ЦК
України.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень
(ч.3 ст. 10 ЦПК).

Процедура реєстрації прав на
нерухомість передбачена Законом
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та
обтяжень».

За положеннями ст. 26 зазначеного закону
записи до Державного реєстру прав
вносяться на підставі прийнятого
рішення про державну реєстрацію прав
та їх обтяжень.

Звертаючись до суду із вказаним
позовом у цій частині, позивачкою до
реєстратора таких вимог не заявлено і
до участі у справі в якості відповідача
його не залучено.

Будь-яких доказів на підтвердження
того, що право позивачки на ? частину у
спірному житловому одинко оспорюється
чи то не визнається позивачкою суду не
надано.

На підставі ст.ст. 1217, 1223, 1254, 1261, 1268, 1269,
1270 ЦК України, ст. 60 СК України,
керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_5 в порядку
спадкування право власності на ? частин
житлового будинку літ. "А" загальною
площею 76,60 кв.м в тому числі 47,0 кв.м
жилої площі, сараїв літ. , "В, Г, "Д",
літньої кухні літ. "Б", бані літ. "Ж",
погрібу літ. "пг", криниці №1 огорожі № 23
що по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області через
Герцаївський районний суд шляхом
подачі в 10-и денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особам які не була присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення - протягом десяти
днів з дня отримання його копії.

Суддя: