Справа № 372/5174/13-ц
Головуючий у І інстанції Кулініченко
Г.В.Провадження № 22-ц/780/1221/14
інстанції Мережко М.В.Категорія 26
УХВАЛА

Іменем України

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Суханової Є.М., Данілова О.М.,

При секретарі: Франюк Т.В.

розглянула в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 23 грудня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики. Свої вимоги обґрунтовував тим,
що 07 червня 2013 року між ним та
відповідачем був укладений договір
позики згідно якого позивач передав, а
відповідач отримав 127 350 грн., які
зобов'язувався повернути до 31 серпня 2013
року.

Позивач зазначав, що отримавши кошти
від нього, відповідач їх у час
визначений договором не повернув,
претензії позивача ігнорує.

Позивач просив, стягнути з відповідача
на користь ОСОБА_3 суму боргу за
договором позики в сумі 127 350 грн. та
судові витрати.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_3
заборгованість за договором позики в 127
350 грн., та судовий збір у розмірі 1274 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, в якій
просив скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3 В апеляційній скарзі посилався
на те, що рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Суд не дослідив всі обставини справи,
що мають значення для вирішення справи,
висновоки суду не відповідають дійсним
обставинам справи.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повного і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень.

Судом встановлено, що між сторонами 07
червня 2013 року був укладений договір
позики, згідно якого позивач передав, а
відповідач отримав 127 350 грн., які
зобов'язувався повернути до 31 серпня 2013
року. (а.с.9)

Отримавши кошти від позивача
відповідач свої зобов'язання по їх
поверненню не виконав.

Згідно із ст. 202 Цівільного кодексу
України встановлено, що правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків, правочини можуть бути
односторонніми та дво-чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ст. 215 Цівільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою ст. 203
ЦК України, а саме: зміст правочину не
може суперечити Цівільному кодексу
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач ОСОБА_2, бажав укласти
договір з власної ініціативи, в зв'язку
з чим, особисто його підписав, визначив
свої зобов'язання, що видно з тексту
розписки (а.с.9) та пояснень відповідача
в судовому засіданні.

Факт написання розписки, відповідач не
заперечує, тому ця обставина в силу
вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає
доказуванню.

При укладанні договору позивач та
відповідач мали необхідній обсяг
цивільної дієздатності, їх
волевиявлення було вільним і
відповідало їх внутрішній волі. Даний
правочин був спрямований на реальне
настання правових наслідків - перехід
коштів від позивача відповідачу, тим
самим договір був укладений відповідно
до вимог Цивільного кодексу України, що
вказує на його правомірність.

Договір між сторонами відповідно до ст.
1047 ЦК України був укладений в письмовій
формі.

Згідно із ч.1 ст. 1049 Цівільного кодексу
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановленому договором.

Статтею 525 Цівільного кодексу України
встановлено, що одностороння відмова
від зобов'язання або одностороння
зміна його умов не допускається, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Відповідач отримавши кошти позивача, в
час визначений договором кошти не
повернув, тим самим відповідач взяті на
себе зобов'язання не виконав, що вказує
на правомірність звернення позивача.

Відповідно до ст. 1051 Цівільного кодексу
України встановлено, що «позичальник
має право оспорити договір позики на
тій підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором»,
але на час розгляду справи позивачем
будь-яких доказів підтверджуючих
звернення до суду з таким позовом
надано не було, а позиція відповідача
щодо написання розписки під впливом
позивача та обману, в порушення статті
10 ЦПК України, не знайшла свого
підтвердження в судовому засіданні.

Доводи апелянта, що він не отримував
гроші за даною роспискою, і що він був
змушенний написати дану роспику не
знайшли свого підтвердження ні в суді
першої інстанції ні в суді апеляційної
інстанції, є безпідставними, не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

Колегія суддів, з огляду на зазначене,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про задоволення
позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в порядку
ст. 303 ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги, в якій ставиться
питання про ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог, колегія суддів вважає, що
рішення суду є законним та
обгрунтованим, підстави для його
скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303 ,307, 308, 313-315, 317,319, ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 23 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: