АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/790/3193/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 645/7870/13-ц
Доповідач - Колтунова
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«07» травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Бородіна М.М., Міненкової Н.О.

при секретарі: Попій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 12 березня
2014 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_3, Фрунзенський РВ у
м. Харкові ГУДМС України у Харківській
області про визнання права
користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИЛА:

27 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3,
Фрунзенський РВ у м. Харкові ГУДМС
України у Харківській області про
визнання права користування жилим
приміщенням.

В обґрунтування позову зазначив, що з
2000 року він перебував у фактичних
шлюбних відносинах з ОСОБА_2.

У червні 2000 року, вони, з метою
сумісного проживання, за договором
купівлі-продажу придбали двокімнатну
ізольовану квартиру АДРЕСА_1, в якій
вони поселилися разом із донькою
відповідача - ОСОБА_3 Право власності на
квартиру було оформлено на ім'я ОСОБА_2

09 лютого 2002 року між ним та ОСОБА_2 було
зареєстровано шлюб в Московському
відділі державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Харківського міського управління
юстиції.

За час сумісного проживання сторонами
за сумісні грошові кошти було зроблено
капітальний ремонт квартири АДРЕСА_1 та
поточні ремонти, сплачувалися
комунальні платежі, разом велося
господарство.

З початку 2000 року він проживає в
зазначеній квартирі АДРЕСА_1, інші
житлові приміщення у нього відсутні.
Місце його проживання зареєстровано за
адресою: АДРЕСА_2. Ніякого відношення та
доступу до зазначеної квартири АДРЕСА_2
він не має, оскільки вона належить на
праві власності його доньці від
першого шлюбу.

У 2012 році до спірної квартири АДРЕСА_1
поселився чоловік доньки відповідача
та онучка.

Шлюбні відносини між сторонами
зіпсувалися, ОСОБА_2 звернулася до суду
з позовом про розірвання шлюбу, від
реєстрації місця його проживання в
квартирі АДРЕСА_1 відмовилася та має
намір її продати.

Зазначені обставини призвели до
порушення його житлових прав, зважаючи
на що, просив суд визнати за ним право
користування житловим приміщенням у
квартирі АДРЕСА_1, зобов'язати сектор
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Фрунзенського РВ ХМУ
ГУМВС України в Харківській області
зареєструвати його за вказаною
адресою.

20 лютого 2014 року позивач уточнив
позовні вимоги та просив суд визнати за
ним право користування цією квартирою
(а.с. 127).

25 вересня 2013 року та 20 лютого 2014 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 подали до суду
заперечення на позов, в якому
зазначили, що позовні вимоги ОСОБА_1 є
необґрунтованими, оскільки в квартирі
АДРЕСА_1 позивач поселився незадовго до
реєстрації шлюбу з ОСОБА_2

Ніякого відношення до придбання
квартири АДРЕСА_1 позивач не має,
оскільки вона була придбана ОСОБА_2 до
сумісного проживання та реєстрації з
ним шлюбу за власні кошти, які отримала
від продажу будинку, що розташований в
Ростовській області. На час придбання
квартири ОСОБА_2 підтримувала з
позивачем лише дружні стосунки. З
початку сумісного проживання з нею
позивач був зареєстрований в квартирі
АДРЕСА_2 та належала йому на праві
приватної власності.

22 грудня 2006 року зазначену квартиру
АДРЕСА_2 подарував своїй доньці від
першого шлюбу - ОСОБА_4, місце його
проживання продовжує бути
зареєстроване в цій квартирі.

Доводи позивача відносно проведення за
сумісні грошові кошти капітального
ремонту в квартирі АДРЕСА_1 не
відповідають дійсності, оскільки такий
ремонт сторонами взагалі не
проводився. Ними було проведено лише
незначний поточний ремонт, який не
потребував значних матеріальних
затрат.

Посилання позивача на те, що сімейні
відносини зіпсувалися зважаючи на
сумісне проживання зі сторонами ОСОБА_3
з чоловіком та донькою не відповідають
дійсності, оскільки й раніше у сторін
систематично виникали конфлікти, у
зв'язку з якими ОСОБА_2 були спричинені
тілесні ушкодження. За даним фактом СВ
Фрунзенського ХМУ ГУМВС України в
Харківській області відкрито
кримінальне провадження за ч.1 ст. 125 КК
України, визнано її потерпілою.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 07 жовтня 2013 року шлюб між
сторонами по справі розірвано.

Зважаючи на вищезазначене, просили у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 12 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просив суд рішення
скасувати, ухвалити нове, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.
При цьому посилався на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права. Зазначив, що
судом першої інстанції під час
ухвалення рішення неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи. Так, суд безпідставно
посилається на недоведеність
порушення права на проживання у
квартирі АДРЕСА_1, оскільки факт
виселення його з квартири не підлягає
доказуванню, зважаючи на те, що в
судовому засіданні ОСОБА_2 самостійно
визнала, що забороняє йому знаходитися
в квартирі. Крім того, доводи
відповідача стосовно систематичного
порушення ним громадського порядку,
руйнування та псування житлового
приміщення не відповідають дійсності,
доказів на їх підтвердження у
встановленому порядку не надано. Крім
того, судом не прийнято до уваги факт
зменшення в судовому засіданні
позовних вимог відносно зобов'язання
сектору громадянства, імміграції та
реєстрації фізичних осіб
Фрунзенського РВ ХМУ ГУМВС України в
Харківській області зареєструвати
його за адресою: АДРЕСА_1.

В суді апеляційної інстанції позивач
та його представник апеляційну скаргу
підтримали.

Представник ОСОБА_2 проти задоволення
апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, дослідивши
матеріали справи та обговоривши
наведені в скарзі доводи, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції
виходив із того, що позивач мешкає в
указаній квартирі як член сім'ї
власника квартири постійно, його права
на проживання ніхто з мешканців
квартири не порушує, у зв'язку з чим
правові підстави для визнання за ним
права користування на квартиру, з метою
його реєстрації в указаній квартирі
без згоди власника, не має.

Колегія суддів не погоджується з
даними висновками суду, виходячи з
наступного.

За змістом статті 405 ЦК України, ст. 156
ЖК України члени сім'ї власника житла,
які проживають разом з ним, мають право
на користування цим житлом відповідно
до закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, підтверджується
письмовими доказами та не оспорюється
сторонами, що сторони по справі колишні
подружжя, які перебували у
зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2013 рік
(а.с. 79,73).

З вказаного часу сторони постійно
мешкали у квартирі АДРЕСА_1.

Дана квартира належить на праві
власності ОСОБА_2 (а.с. 48).

ОСОБА_2 була зареєстрована в указаній
квартирі з 2000 року разом з донькою
ОСОБА_3 (а.с. 49).

ОСОБА_1 мешкав на даній житловій площі
без реєстрації (а.с. 8).

Зареєстрований ОСОБА_1 був в квартирі
АДРЕСА_2, яка належала йому на праві
власності. По договору дарування від 22
грудня 2006 року він здійснив відчуження
даної квартири доньці від першого
шлюбу - ОСОБА_4 (а.с 114).

Крім ОСОБА_1 на зазначеній житловій
площі зареєстровані: ОСОБА_1,
зареєстровані та мешкають ОСОБА_4 -
власниця квартири (донька відповідача);
ОСОБА_5 - мати власника квартири
(колишня дружина відповідача); ОСОБА_6 -
брат власника квартири (син
відповідача) (а.с. 99,114).

Проте, є достовірно встановленим що з
2000 року в даній квартирі відповідач не
мешкає.

У відповідності з роз'ясненнями, які
містяться в п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12
квітня 1985 року (з наступними змінами та
доповненнями) вирішуючи спори про
право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача
(власника), суд повинен з'ясувати, чи
дотриманий встановлений порядок при їх
вселенні, зокрема: чи була письмова
згода на це всіх членів сім'ї наймача,
чи приписані вони в даному жилому
приміщенні, чи було це приміщення
постійним місцем їх проживання, чи
вели вони з наймачем спільне
господарство, тривалість часу їх
проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п.15
постанови від 1 листопада 1996 р. N 9
"Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя",
наявність чи відсутність прописки
сама по собі не може бути підставою
для визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення,
або ж для відмови їй у цьому. Однак
відсутність письмової згоди членів
сім'ї наймача на вселення сама по собі
не свідчить про те, що особи, які
вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням,
якщо за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали
таку згоду.

Таким чином, судом першої інстанції
було безспірно встановлено, що ОСОБА_1
вселився у спірну квартиру у якості
члена сім'ї ОСОБА_2, її чоловіка, із
згоди власника квартири, і постійно там
мешкає. Право на проживання в даній
квартирі власник не оспорює.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
помилково, установив викладені
обставини вселення та мешкання ОСОБА_1
в квартиру АДРЕСА_1, відмовив у позові
про визнання права користування
спірною квартирою.

Висновки суду першої інстанції
відносно того, що вимоги ОСОБА_1
фактично стосуються його реєстрації на
вказаній житловій площі, не можуть бути
правовими підставами для відмови у
задоволенні позову про визнання права
на житлову площу, оскільки відповідно
до ст. 7 Закону Україну «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» та ст. 16 ЦК
України зняття з реєстрації або право
на реєстрацію взаємопов'язане і
залежить від вирішення питання про
житлові права особи, які регулюються
нормами житлового і цивільного
законодавства.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що висновки суду першої
інстанції не відповідають фактичним
обставинам по справі, рішення суду
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

У зв'язку з чим, на підставі п.п. 3,4 ст. 309
ЦПК України, колегія суддів скасовує
рішення суду першої інстанції та
ухвалює нове рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольняє та визнає за
ним право користування квартирою
АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись, ст.
ст. 16, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК України,ст. 7
Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст. ст. 303, 304, п.2
ч.1 ст. 307, п.п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст.
316, ст. 317, ст. 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 12 березня 2014 року -
скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ним право користування
квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді: