АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2280/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Поштаренко О. В. Доповідач -
Свистунова О.В. Категорія 41
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по
цивільним справам апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Свистунової О.В.

суддів Ремеза В.А.,
Міхеєвої В.Ю.

при секретарі Книш К.С.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року

у цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне
управління державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Орган
опіки та піклування Самарської
районної в м. Дніпропетровську

ради про вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

07 жовтня 2013 року ОСОБА_2
звернувся до Самарського районного
суду м. Дніпропетровська з позовом до
ОСОБА_3, про визнання особи такою, що
втратила право на користування
житловим приміщенням.

Ухвалою судді від 30.10.2013 року залучено
до участі у розгляді справи в якості
третьої особи Самарський районний
відділ паспортної, реєстраційної та
міграційної роботи до участі в якості
третьої особи (а.с. 28).

Ухвалою судді віл 25.12.2013 року замінено
третю особу з Самарського районного
відділу паспортної, реєстраційної та
міграційної роботи на Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області (а.с. 57).

30 жовтня 2013 року ОСОБА_3 в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним
позовом до ОСОБА_2, третя особа - Орган
опіки та піклування Самарської
районної в м. Дніпропетровську ради,
про вселення.

Ухвалою судді від 30.10.2013 року прийнято
зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та
піклування Самарської районної в м.
Дніпропетровську ради, про вселення до
спільного розгляду з первісним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
Самарський районний відділ паспортної,
реєстраційної та міграційної роботи,
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням (а.с. 35).

Рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 13 січня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_3 у своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та
піклування Самарської районної в м.
Дніпропетровську ради, про вселення
задоволені частково.

Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
в будинок АДРЕСА_1.

В решті позову ОСОБА_3 у своїх інтересах
та в інтересах ОСОБА_4 - відмовлено.

Вирішено питання стосовно
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права при ухваленні
судового рішення, у зв'язку з чим
ставить питання про його скасування та
ухвалення нового, яким задовольнити
його позовні та відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
заявлених вимог колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції без змін, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів
справи, в позовній заяві ОСОБА_2
зазначає, що на підставі договору
купівлі-продажу від 23.10.1963 року йому на
праві приватної власності належить
домоволодіння АДРЕСА_1. 01.12.2003 року на
прохання свого сина, позивач ОСОБА_2
зареєстрував у своєму будинку свою
онуку ОСОБА_3. ОСОБА_3 з початку 2004 року
почала проживати з ОСОБА_2, а згодом
стала то виїжджала, то приїжджала
знову. Свої речі ОСОБА_3 до будинку не
перевозила. З 2009 року ОСОБА_3 у
домоволодінні АДРЕСА_1 не проживає.
Зв'язку з відповідачем ОСОБА_3 - ОСОБА_2
не має. ОСОБА_2 багато разів звертався
до свого сина з вимогою передати ОСОБА_3
прохання знятися добровільно з
реєстраційного обліку, однак, ОСОБА_3 не
реагує на прохання ОСОБА_2 На підставі
викладеного позивач ОСОБА_2 просив
визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право
на користування житловим приміщенням,
а саме: домоволодінням АДРЕСА_1.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 в
своїх інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_4 посилається на
наступне. ОСОБА_2 - її рідний дідусь.
Станом на 2002 рік у домоволодінні
АДРЕСА_1 проживали її дідусь ОСОБА_2 та
бабуся ОСОБА_5 Бабуся важко хворіла та
потребувала догляду. Тому, у 2002 році
ОСОБА_3 поселилася у домоволодінні
АДРЕСА_1 в якості члена сім'ї. Бабуся
померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_3
залишилася проживати з ОСОБА_2 01.12.2003
року ОСОБА_3 була зареєстрована в
спірному домоволодінні. У січні 2004 року
у ОСОБА_3 народився син -ОСОБА_4. 02.01.2004
року він був вписаний в домову книгу
будинку АДРЕСА_1. Після чого, ОСОБА_3
вступила у зареєстрований шлюб, та її
чоловік, з дозволу ОСОБА_2, вселився у
спірне домоволодіння. При вселенні
ОСОБА_3 завезла свої речі. ОСОБА_3
приймала участь у сплаті комунальних
витрат в період проживання в будинку,
вела домашнє господарство, купувала
продукти харчування. Станом на 2009 рік
спільне проживання з відповідачем
ОСОБА_2 в будинку стало неможливе.
ОСОБА_2 зловживав спиртними напоями,
влаштовував сварки, наполягав, щоб
ОСОБА_3 з дитиною залишила будинок.
Після того, як ОСОБА_3 змушена була
залишити будинок, ОСОБА_2 вселив
квартирантів, тому, повернутись назад
вона не мала можливості. ОСОБА_2 з
ОСОБА_3 та іншими родичами не
спілкується та позбавляє можливості
ОСОБА_3 вселитись у вказаний будинок. На
підставі викладеного позивач ОСОБА_3
просить вселити її та її малолітнього
сина в будинок АДРЕСА_1.

Колегія суддів не вбачає порушень
судом першої інстанції норм
матеріального, процесуального права та
підстав для скасування рішення суду і
задоволення апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам норм матеріального,
процесуального права, встановленим
обставинам і матеріалам справи.

Суд першої інстанції правильно
дійшов висновку, що на підставі
договору купівлі-продажу від 23.10.1963
року ОСОБА_2 на праві приватної
власності належить домоволодіння
АДРЕСА_1 (а.с.10,11).

У судовому засіданні сторонами
визнано, що з дозволу ОСОБА_2 за
вищевказаною адресою була
зареєстрована його онука - ОСОБА_3
тобто, позивачем добровільно надано
своїй онуці право проживання
(користування).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_3 народився син -
ОСОБА_4 (а.с. 27), якого вписано у домову
книгу, на постійне проживання.

З 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не
проживають у спірному домоволодінні,
що визнано сторонами по справі.

Відповідно до акту № 1 від 13.10.2013 року
складеного головою квартального
комітету, сусідкою ОСОБА_6, онукою
ОСОБА_3, ОСОБА_2 на прохання ОСОБА_3
переїхати жити до нього категорично
відмовив, зазначивши, що у нього
проживають квартиранти (а.с. 26).

Як вбачається з довідки, наданої
адресно-довідковим підрозділом ГУДМС,
УДМС України в Дніпропетровській
області ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
зареєстрованим або зняти з реєстрації
не значиться (а.с.63).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

У відповідності до ст.8 Конвенції про
захист прав людини та основних свобод
(1950р.), кожен має право на повагу до його
приватного, сімейного життя та до
житла.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу
України, власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд і вправі вчиняти щодо
свого майна будь які дії, які не
суперечать закону, при здійсненні
своїх прав та виконанні обов'язків
власник зобов'язаний додержуватися
моральних засад суспільства, усім
власникам забезпечуються рівні умови
здійснення своїх прав, власність
зобов'язує.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно ч. 2, ч. 4 ст. 3, Сімейного
кодексу України сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки. Сім'я створюється на
підставі шлюбу, кровного споріднення,
усиновлення, а також на інших
підставах, не заборонених законом і
таких, що не суперечать моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405
ЦК України право члена сім'ї власника
будинку, який не є його співвласником,
на користування цим будинком
обумовлено наявністю сімейних
відносин із власником і спільним із ним
проживанням у цьому будинку.

Відповідно до п.4 ст. 29 Цивільного
кодексу України місцем проживання
фізичної особи, яка не досягла десяти
років, є місце проживання її батьків.

З 2009 року ОСОБА_3 та її малолітній син у
спірному будинку не проживають, що
визнано сторонами в судовому засіданні
саме з вини позивача.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

ОСОБА_3 маючи намір повернутися у
будинок АДРЕСА_1 отримала відмову та
звернулася до суду і до теперішнього
часу їм чиняться перешкоди в
користуванні вищевказаним житловим
будинком, про що свідчить зайнята
ОСОБА_3 та її представником в судовому
засіданні позиція. Також, даний факт
підтверджується актом від 13.10.2013 року
(а.с. 26) та показаннями свідків.

За ст. 47 Конституції України та ст.9
Житлового кодексу України, ніхто не
може бути виселений із займаного
житлового приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

У відповідності до ч. 2 ст. 2 Конвенції
«Про права дитини від 20 листопада 1989
року», підписаною Україною 21.02.1990 року,
ратифікована Україною 27.02.1991 року,
набрала чинності для України 27.09.1991
року (далі по тексту -Конвенція),
Держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів для забезпечення
захисту дитини від усіх форм
дискримінації або покарання на
підставі статусу, діяльності,
висловлюваних поглядів чи переконань
дитини, батьків дитини, законних
опікунів чи інших членів сім'ї.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Згідно статті 27 Конвенції
Держави-учасниці визнають право кожної
дитини на рівень життя, необхідний для
фізичного, розумового, духовного,
морального і соціального розвитку
дитини.

Батько(-ки) або інші особи, які
виховують дитину, несуть основну
відповідальність за забезпечення в
межах своїх здібностей і фінансових
можливостей умов життя, необхідних для
розвитку дитини.

Держави-учасниці відповідно до
національних умов і в межах своїх
можливостей вживають необхідних
заходів щодо надання допомоги батькам
та іншим особам, які виховують дітей, у
здійсненні цього права і у випадку
необхідності надають матеріальну
допомогу і підтримують програми,
особливо щодо забезпечення дитини
харчуванням, одягом і житлом.

Держави-учасниці вживають всіх
необхідних заходів щодо забезпечення
відновлення утримання дитини батьками
або іншими особами, які відповідають за
дитину як всередині Держави-учасниці,
так і за кордоном.

У відповідності до Преамбули Закону
України «Про охорону дитинства» (далі
по тексту -Закон) цей Закон визначає
охорону дитинства в Україні як
стратегічний загальнонаціональний
пріоритет і з метою забезпечення
реалізації прав дитини на життя,
охорону здоров'я, освіту, соціальний
захист та всебічний розвиток
встановлює основні засади державної
політики у цій сфері.

За статтею 1 Закону охорона дитинства -
система державних та громадських
заходів, спрямованих на забезпечення
повноцінного життя, всебічного
виховання і розвитку дитини та захисту
її прав.

Згідно статті 8 Закону кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Згідно статті 11 Закону сім'я є
природним середовищем для фізичного,
духовного, інтелектуального,
культурного, соціального розвитку
дитини, її матеріального забезпечення
і несе відповідальність за створення
належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в
сім'ї разом з батьками або в сім'ї
одного з них та на піклування батьків.
Батько і мати мають рівні права та
обов'язки щодо своїх дітей. Предметом
основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини.

У відповідності до статті 18 Закону діти
- члени сім'ї наймача або власника
жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють,
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла.

У відповідності до статті 6 Сімейного
кодексу України правовий статус дитини
має особа до досягнення нею повноліття.
За ч. 3 ст. 5 Сімейного кодексу України
держава забезпечує пріоритет
сімейного виховання дитини.

За статтею 180 Сімейного кодексу України
батьки зобов'язані утримувати дитину
до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч. 2 ст. 176 Сімейного
кодексу України права батьків та дітей
на користування житлом, яке є власністю
когось із них, встановлюється законом.

Згідно ст. 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
держава охороняє і захищає права
та інтереси дітей при вчиненні
правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних
законом інтересів дітей при вчиненні
будь-яких правочинів стосовно жилих
приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють,
житлових прав і охоронюваних
законом інтересів дітей.

Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого
майна, право власності на яке або
право користування яким мають діти,
потрібна попередня згода органів
опіки та піклування. Посадові
особи органів опіки та піклування
несуть персональну
відповідальність за захист прав і
охоронюваних законом інтересів дітей
при наданні згоди на вчинення
правочинів щодо належного дітям
нерухомого майна.

Виходячи з вищенаведених обставин
справи, та з урахуванням загальних
засад цивільного судочинства
відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного
Кодексу України, а саме:
справедливості, добросовісності та
розумності, суд першої інстанції
правильно дійшов висновку, що позовна
заява ОСОБА_2 є необґрунтованою та не
підлягає задоволенню, оскільки,
останнім не надані докази у
підтвердження обґрунтованості своєї
заяви.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 вселилася до
спірного будинку в установленому
законом порядку та набула разом із
малолітнім ОСОБА_4 прав і обов'язків,
передбачених ст. 156 Житлового кодексу
України, суд також правильно дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 в
своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4
про вселення є обґрунтованими та
підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків у
рішенні суду, протирічать вимогам
законодавства, яке регулює спірні
правовідносини, матеріалам справи,
зводяться до переоцінки доказів по
справі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та
конкретні обставини справи, рішення
суду першої інстанції відповідає
вимогам норм матеріального і
процесуального права і тому, колегія
апеляційного суду вважає, що згідно до
ст. 308 ЦПК України правових підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції колегія суддів не вбачає, а
тому, доводи апеляційної скарги
підлягають відхиленню, а рішення суду
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-316 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 13 січня 2014 року
- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді