АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
zСправа № 524/894/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1627/14
Головуючий у 1-й інстанції Савічев В. О.
Доповідач Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

головуючого судді : Пікуля В.П.,

суддів : Обідіної О.І., Панченка О.О.,

при секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 09 квітня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю "АІС-Кременчук" про
стягнення коштів набутих без
достатньої правової підстави,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року позивач ОСОБА_1
звернувся в суд з позовом до
відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю (далі - ТОВ)
"АІС-Кременчук" про стягнення коштів
набутих без достатньої правової
підстави, зазначаючи, що після ДТП, що
трапилася в червні 2012 року, для ремонту
свого автомобіля ВАЗ, д.н.з. НОМЕР_3 він
звернувся до ТОВ «АІС-Кременчук».
Згідно рахунку-фактура № 1061 від 12.06.2012
ТОВ «АІС-Кременчук», який виконував
ремонт його автомобіля, вартість
автосервісного обслуговування
автомобіля ВАЗ -2104, д.н.з. НОМЕР_3 склала
- 7 965,83 грн.

Згідно висновку судової
автотоварознавчої експертизи № 125-13
від 05.07.2013 року експерта ОСОБА_3,
вартість відновлювального ремонту
автомобіля ВАЗ-210430-20, державний НОМЕР_3,
виконаного ТОВ «АІС-Кременчук» згідно
акту виконаних робіт № Q01- 011442 від 21.06.2012
року завищена, а саме, завищена
кількість нормо-годин по ремонтним
роботам та вартість фарбування.
Завищення вартості ремонтних робіт
зазначеного автомобіля встановлено
також і рішенням Автозаводського
районного суду м. Кременчука від 26.09.2013
року по справі № 524/1064/13-ц.

Згідно висновку судової
автотоварознавчої експертизи вартість
матеріального збитку, завдана власнику
автомобіля ВАЗ-210430-20, державний №
НОМЕР_3 , станом на червень 2012 року
становить 4 676,78 грн. Вартість ремонту
автомобіля ВАЗ-210430-20, державний №
НОМЕР_3 була завищена ТОВ
«АІС-Кременчук» на суму - 3 289,05 грн.,
тобто вказана сума була стягнута
безпідставно шляхом обману. Виявивши
вказаний факт, ОСОБА_1 звернувся до ТОВ
«АІС-Кременчук» з проханням здійснити
перерахунок вартості відновлювального
ремонту автомобіля та повернути
надміру сплачені кошти, але відповіддю
за вих. № 137 від 11.11.2013 року в цьому було
відмовлено.

У своєму позові ОСОБА_1 просив суд
стягнути на його користь з ТОВ
«АІС-Кременчук» безпідставно набуті
кошті в сумі - 3 289,05 грн., посилаючись на
положення ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Рішенням Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 09 квітня 2014 року у задоволенні
позову ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"АІС-Кременчук" про стягнення коштів
набутих без достатньої правової
підстави - відмовлено.

З рішенням суду не погодився позивач
ОСОБА_1, який його оскаржив, просив
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким його позов задовольнити, оскільки
вважає, що рішення суду прийнято із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи у межах доводів
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Як передбачено ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що позивач ОСОБА_1 12.06.2012
року звернувся на СТО ТОВ
«АІС-Кременчук» для проведення
калькуляції вартості робіт з
відновлення транспортного засобу
BA3-21043, кузов № НОМЕР_4, держ. номер
НОМЕР_3 після дорожньо-транспортної
пригоди.

Позивачу надано рахунок-фактуру № 1061
від 12.06.2012 року на суму 7965,83 грн., який
дійсний до сплати до 21.06.2012 року.

Інформація щодо вартості виконання
робіт по ремонту автомобілів, не
пов'язаних з гарантійними
зобов'язаннями, встановлюється на ТОВ
«АІС - Кременчук» відповідно до наказу
керівника підприємства, який для
ознайомлення розміщено в доступному
для всіх споживачів місці.

Таким чином, в розумінні положень
Цивільного кодексу України
рахунок-фактура № 1061 від 12.06.2012 року,
виданий ТОВ «АІС-Кременчук» позивачу
ОСОБА_1 вважається офертою, пропозицією
укласти договір про надання послуг з
відновлення ДТЗ після ДТП.

21.06.2012 року ОСОБА_1 погодився з об'ємом
та вартістю робіт, акцептувавши
пропозицію ТОВ «АІС-Кременчук» шляхом
оплати грошових коштів в повному
обсязі в розмірі 7 965,95 грн.

Отже, позивач та ТОВ «АІС-Кременчук»
досягли згоди щодо істотних умов
договору, в тому числі й щодо вартості
надання послуг, уклавши таким чином
договір про надання послуг з ремонту
(відновлення) ДТЗ після ДТП.

21.06.2012 року позивач отримав автомобіль
після виконаних робіт. Жодних
зауважень щодо об'єму та вартості
виконаних робіт від позивача на адресу
відповідача не надходило. Таким чином,
ТОВ «АІС-Кременчук» виконало належним
чином взяті на себе зобов'язання, про що
свідчить наряд-замовлення № Q02-011442 від
21.06.2012 року, який одночасно є актом
виконаних робіт.

Враховуючи вищевикладене, а також те,
що на момент укладення договору, на
момент його виконання та на момент
прийняття робіт ані у позивача, ані у
відповідача жодних зауважень один до
одного не було, сторони договору
виконали свої зобов'язання один перед
одним належним чином, місцевий суд
прийшов до вірного висновку, що
твердження позивача ОСОБА_1 про те, що
грошові кошти в розмірі 3289,05грн.
стягнуті з нього безпідставно шляхом
обману є необґрунтованими та такими, що
не відповідають дійсності.

Доводи апелянта щодо наявності підстав
для застосування положень ст. 1212 ЦК
України є безпідставними виходячи з
наступного.

Предметом регулювання інституту
безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття,
збереження майна виникають за
наявності трьох умов: а) набуття або
збереження майна, б) набуття або
збереження за рахунок iншої особи, в)
вiдсутнiсть правової підстави для
набуття або збереження майна
(відсутність положень закону,
адмiнiстративного акта, правочинну або
інших підстав, передбачених статтею 11
ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення
зобов'язань iз набуття, збереження
майна без достатньої правової підстави
виступають: 1) набуття або збереження
майна однiєю особою (набувачем) за
рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у
вигляді зменшення або незбiльшення
майна у iншої особи (потерпілого); 3)
обумовленість збільшення або
збереження майна на стороні набувача
шляхом зменшення або вiдсутностi
збільшення на стороні потерпілого; 4)
вiдсутнiсть правової підстави для
вказаної зміни майнового стану цих
осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1
частини другої статті 11, частин першої
та другої статті 509 ЦК України цивiльнi
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогiєю породжують цивiльнi права та
обов'язки. До підстав виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема,
належать договори та iншi правочини.
Зобов'язанням є правовiдношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися вiд
певної дiї, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникають з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися
належним чином вiдповiдно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
aктiв цивільного законодавства, а за
вiдсутноcтi таких умов та вимог цього
Кодексу, інших aктiв цивільного
законодавства - вiдповiдно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК
України об'єктами цивільних прав є,
зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави
розуміється такий перехід майна від
однієї особи до іншої, який або не
ґрунтується на прямій вказiвцi закону,
або суперечить меті правовiдношення i
його юридичному змісту. Тобто
вiдсутнiсть правової підстави означає,
що набувач збагатився за рахунок
потерпілого поза підставою,
передбаченою законом, іншими правовими
актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно із частинами першою та другою
статті 205 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Правочин, для якого законом не
встановлена обов'язкова письмова
форма, вважається вчиненим, якщо
поведінка сторін засвідчує їхню волю
до настання відповідних правових
наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК
України передбачено, що правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини
першої, пункту 1 частини другої статті
11, частини першої статті 177, частини
першої статті 202, частин першої та
другої статті 205, частини першої статті
207, частини першої статті 1212

ЦК України дає можливість дійти
висновку про те, що чинний договір чи
інший правочин є достатньою та
належною правовою підставою набуття
майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи
збереженим без достатніх правових
підстав, якщо це відбулося в не
заборонений цивільним законодавством
спосіб з метою забезпечення породження
учасниками вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи
інших юридичних фактів, правомірних
дій, які прямо передбачені частиною
другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті
1212 ЦК України звужує застосування
інституту безпідставного збагачення у
зобов'язальних (договірних) відносинах,
або отримане однією зi сторін у
зобов'язанні підлягає поверненню iншiй
стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України
тільки за наявності ознаки
безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з
підстав, передбачених статтями 11, 600, 601,
604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його
виконання, таке виконання має правові
підстави (підстави, за яких виникло це
зобов'язання). Набуття однією зі сторін
зобов'язання майна за рахунок іншої
сторони в порядку виконання
договірного зобов'язання не є
безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача,
потерпілого, інших осіб або подія
утворюють правову підставу для набуття
(збереження) майна, стаття 1212 ЦК України
може бути застосована тільки після
того, як така правова підстава в
установленому порядку скасована,
визнана недійсною, змінена, припинена
або була відсутня взагалі.

Таким чином, у разі виникнення спору
стосовно набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав договірний характер
правовідносин виключає можливість
застосування до них судом положень
частини першої статті 1212 ЦК України, у
тому числі й щодо зобов'язання
повернути майно потерпілому.

До таких висновків дійшов Верховний
Суд України у постанові від 2 жовтня 2013
року, яка прийнята за результатом
перегляду судових рішень з підстави,
передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, у
справі № 6-88цс13, та в силу імперативних
положень ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою у правозастосуванні.

Як свідчить аналіз матеріалів справи,
відповідач отримав кошти за існування
достатніх правових підстав, у спосіб,
що не суперечить цивільному
законодавству, на підставі договору
про надання послуг по ремонту
автомобіля, а оскільки на даний час
вказаний договір є чинним, підстави для
застосування ст. 1212 ЦК України
відсутні.

Доводів та доказів щодо нікчемності
вказаного договору позивач суду не
наводить, вимоги про застосування
наслідків нікчемного правочину не
ставить.

За вказаних обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції, який, вірно застосувавши
норми матеріального права, що
регулюють спірні правовідносини,
ухвалив законне рішення, а тому
підстави для зміни чи скасування
рішення суду відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 314, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Автозаводського районного
суду м. Кременчука Полтавської області
від 09 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя:
В.П. Пікуль

Судді:
О.І. Обідіна

О.О. Панченко

З оригіналом згідно

суддя
В.П. Пікуль