Справа №467/552/14-ц 12.05.2014 12.05.2014 12.05.2014
Провадження №22-ц/784/1440/14
Головуючий у І інстанції Кірімова О.М.
Доповідач в апеляційної інстанції
У Х В А Л А

іменем України

12 травня 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

з участю:

представника відділу ДВС
Арбузинського районного управління
юстиції - Шевченко В.М., переглянувши у
відкритому судовому засіданні за
апеляційною скаргою відділу ДВС
Арбузинського районного управління
юстиції ухвалу Арбузинського
районного суду Миколаївської області
від 09 квітня 2014 року, постановлену за
скаргою публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» на постанови
посадових осіб відділу ДВС
Арбузинського районного управління
юстиції при вирішенні заяви товариства
про відкриття виконавчого провадження
за судовим наказом, щодо стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості зі сплати за
спожиті телекомунікаційні послуги, -

у с т а н о в и л а :

02 квітня 2014 року публічне акціонерне
товариство «Укртелеком» подало
зазначену скаргу, яку обґрунтовувало
наступним.

07 вересня 2011 року Арбузинський
районний суд Миколаївської області
виніс судовий наказ про стягнення з
ОСОБА_3 на користь публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»
522 гривень 11 копійок, заборгованих зі
сплати за спожиті телекомунікаційні
послуги, 25 гривень 50 копійок судового
збору і 30 гривень витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Цей наказ набув чинності і за заявою
стягувача, був направлений до відділу
ДВС Арбузинського районного
управління юстиції для примусовому
виконання.

Проте, державний виконавець названого
відділу ДВС, пославшись на відсутність
у ньому зазначення ідентифікаційного
коду боржника, своєю постановою від 09
листопада 2012 року у прийнятті до
провадження відмовив.

Товариство оскаржило цю постанову за
підпорядкованістю, проте постановою
начальника відділу ДВС Арбузинського
районного управління юстиції від 07
березня 2013 року у задоволенні скарги
відмовлено.

У зв'язку із цим воно вимушене подати
дану скаргу й просити в ній суд
скасувати обидві постанови посадових
осіб відділу ДВС Арбузинського
районного управління юстиції й
зобов'язати державного виконавця
прийняти судовий наказ до виконання.

Представники виконавчої служби скаргу
не визнали, вважають, що державний
виконавець діяв в межах наданих йому
повноважень і у відповідності до вимог
закону, а тому підстав для задоволення
скарги товариства немає.

Правова позиція ОСОБА_3 суду невідома,
оскільки вона не приймала участі у
засіданні, де вирішувалася скарга.

Ухвалою Арбузинського районного суду
Миколаївської області від 09 квітня 2014
року скарга публічного акціонерного
товариства «Укртелеком» задоволена у
повному обсязі.

Відділ ДВС Арбузинського
районного управління юстиції подав на
цю ухвалу апеляційну скаргу, в якій
просить її скасувати і ухвалити нову
про відмову у задоволенні скарги
товариства.

Апеляційну скаргу обґрунтовувало
невідповідністю висновків суду
дійсним обставинам справи та
ігноруванням чинного виконавчого
законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржену ухвалу суду І інстанції
залишити без зміни, оскільки суд
постановив її з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Задовольняючи скаргу публічного
акціонерного товариства «Укртелеком»,
суд першої інстанції виходив із того,
що судовий наказ містить основні
реквізити, передбачені ЦПК України та
Законом України «Про виконавче
провадження», тому винесення державним
виконавцем постанови про відмову у
відкритті виконавчого провадження є
неправомірним, як і дії начальника
відділу ДВС Арбузинського районного
управління юстиції у винесенні 07
березня 2013 року постанови про відмову
скасувати оскаржену постанову
державного виконавця.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області з такими
висновками суду І інстанції
погоджується, вважає їх обґрунтованими
й законними.

Так, частиною 1 ст. 14 ЦПК України
визначено, що судові рішення, що
набрали законної сили, обов'язкові для
всіх органів державної влади і органів
місцевого самоврядування, підприємств,
установ, організацій, посадових чи
службових осіб та громадян і
підлягають виконанню на всій території
України, а у випадках, встановлених
міжнародними договорами, згода на
обов'язковість яких надана Верховною
Радою України, - і за її межами.

Згідно із статтями 1 - 4, 24, 25, 50, 57
Закону України "Про виконавче
провадження" (надалі Закон) виконавче
провадження є завершальною стадію
судового провадження та примусового
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) і являє собою
сукупність дій органів і посадових
осіб, зазначених у названому Законі,
спрямованих на примусове виконання
рішень судів та інших органів
(посадових осіб), які здійснюються на
підставах, у спосіб та в межах
повноважень, визначених згаданим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, виданими відповідно до нього, а
також рішеннями, що відповідно до
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Примусове виконання рішень
здійснюють державні виконавці
Департаменту державної виконавчої
служби Міністерства юстиції України,
відділів державної виконавчої служби
Головного управління юстиції
Міністерства юстиції України в
Автономній Республіці Крим, обласних,
Київського та Севастопольського
міських управлінь юстиції, районних,
міських (міст обласного значення),
районних в містах відділів державної
виконавчої служби відповідних
управлінь юстиції.

Примусове виконання рішень
державною виконавчою службою
здійснюється на підставі виконавчих
документів, визначених Законом,
зокрема, судовими наказами.

За заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
судового наказу,Державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про виконавче провадження» у
виконавчому документі зазначаються:
повне найменування (для юридичних осіб)
або ім'я (прізвище, власне ім'я та по
батькові) (для фізичних осіб) стягувача
і боржника, їх місцезнаходження (для
юридичних осіб) або місце проживання чи
перебування (для фізичних осіб),
ідентифікаційний код суб'єкта
господарської діяльності стягувача та
боржника (для юридичних осіб),
індивідуальний ідентифікаційний номер
стягувача та боржника (для фізичних
осіб - платників податків, крім випадку
ухвалення постанови про накладення на
особу адміністративного стягнення за
неповагу до суду) або номер і серія
паспорта стягувача та боржника для
фізичних осіб - громадян України, які
через свої релігійні або інші
переконання відмовилися від прийняття
ідентифікаційного номера, офіційно
повідомили про це відповідні органи
державної влади та мають відмітку в
паспорті громадянина України, а також
інші дані, якщо вони відомі суду чи
іншому органу, що видав виконавчий
документ, які ідентифікують стягувача
та боржника чи можуть сприяти
примусовому виконанню, зокрема, дата
народження боржника та його місце
роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо.

Дійсно, п. 6 ч. 1 ст.26 названого закону,
дає Державному виконавцю право
відмовити у відкритті виконавчого
провадження у разі невідповідності
виконавчого документа вимогам,
виписаним вище.

Проте, відсутність у судовому наказі
індивідуальний ідентифікаційний номер
стягувача та боржника (для фізичних
осіб - платників податків) названого
останнім наслідку не тягне, оскільки п.
3 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче
провадження» передбачено, що державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право з
метою захисту інтересів стягувача
одержувати безоплатно від органів,
установ, організацій, посадових осіб,
сторін та учасників виконавчого
провадження необхідні для проведення
виконавчих дій пояснення, довідки та
іншу інформацію, у тому числі
конфіденційну.

Отже, у разі не зазначення
індивідуального ідентифікаційного
номера (реєстраційного номера
облікової картки платника податків) у
рішенні суду, виконавчому документі,
згідно з п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець може самостійно звернутися
до відповідного державного органу
державної податкової служби із запитом
про витребування довідки про
індивідуальний ідентифікаційний номер
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків) боржника, а тому, не
зазначення у виконавчому документі
індивідуального ідентифікаційного
номеру не є законною та обґрунтованою
підставою для відмови у примусовому
виконанні судового рішення, особливою
формою якого є судовий наказ, державною
виконавчою службою, оскільки таке
виконання рішення є невід'ємною
частиною судового захисту будь-якої
особи.

Як вбачається з матеріалів справи,
посадові особи відділу ДВС
Арбузинського районного управління
юстиції безвідповідально підійшли до
вирішення заяви товариства про
відкриття виконавчого провадження за
судовим наказом, щодо стягнення з
ОСОБА_3 заборгованості зі сплати за
спожиті телекомунікаційні послуги, і,
скориставшись формальним приводом,
який мали можливість усунути самі,
безпідставно відмовили у заяві.

За таких обставин висновок суду першої
інстанції щодо неправомірності дій
державного виконавця та начальника
відділу ДВС Арбузинського районного
управління юстиції і незаконності
їхніх постанов є обґрунтованим.

Як наслідок, вірним є і покладення на
державного виконавця обов'язку вчинити
дії, які б відповідали закону, щодо
відкриття провадження за згаданим вище
судовим наказом.

Отже, суд першої інстанції встановив
всі обставини справи, надав їм належну
правову оцінку та постановив законну
ухвалу, підстав для скасування якої не
встановлено, а тому її слід залишити в
силі

Керуючись ст.ст. 307, 312-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу відділу ДВС
Арбузинського районного управління
юстиції відхилити.

Ухвалу Арбузинського районного суду
Миколаївської області від 09 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді