АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/263/14 Справа № 2-7093/11
Головуючий у 1 й інстанції -
Решетнік М.О. Доповідач - Глущенко
Н.Г. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2014 року
м. Дніпропетровськ

21 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів -
Кіктенко Л.М., Черненкової Л.А.

при секретарі -
Біленькій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного
суду м. Дніпропетровська від 12 лютого
2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ОСОБА_2, через свого
представника ОСОБА_6, звернувся до суду
з апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
12.02.2013 року та справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим.
Зокрема, відповідач вважає, що рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
/ т.1 а. с. 1182-189 /.

Зазначеним рішенням суду від 12.02.2013
року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення / т. 1 а. с. 122-123 /.

Судом встановлено, що відповідно до
договору дарування квартири від 26.01.2007
року 26.01.2007року позивачка ОСОБА_3
отримала в дар від ОСОБА_7 квартиру
АДРЕСА_2 / т. 1 а. с.7 /. За позивачкою
ОСОБА_3 28.02.2007 року зареєстроване право
власності на цю квартиру в цілому, що
підтверджується витягом з реєстру
права власності на нерухоме майно
виданим КП «Дніпропетровське МБТІ» / т.
1 а. с.10 /.

Згідно довідки від 03.10.2011р., виданої ОК
«ЖБК «Екран-137», в зазначеній квартирі
ніхто не зареєстрований / т. 1 а. с.12 /.

Також, судом встановлено, що ОСОБА_2 є
рідним братом позивачки, є
громадянином Російської Федерації та
постійно мешкає на її території.

В липні 2011року, прибувши на територію
України, ОСОБА_2 звернувся до своєї
сестри з проханням тимчасово пожити в
спірній квартирі разом зі своєю сім'єю
на період відпустки протягом
липня-серпня 2011року.

Однак, по закінченню цього строку
відповідачі квартиру не звільнили.

За таких обставин, ОСОБА_3 не має
можливості здійснювати своє право
володіння належним їй по договору
дарування майном, оскільки даним
приміщенням фактично користуються
відповідачі без будь-яких законних на
те підстав, що не заперечувалось
відповідачем ОСОБА_2 в судовому
засіданні суду першої інстанції.

Рішенням Бабушкінського райсуду м.
Дніпропетровська від 26.07.2012 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу таким, що відбувся,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 17.12.2012 року, - ОСОБА_2 у
задоволенні позову відмовлено / т. 1 а. с.
97,114-115,197 /.

Всі відповідачі є громадянами
Російської Федерації та зареєстровані
за адресою: АДРЕСА_3 / т. 1 а. с.71 /.

Позивачка ОСОБА_3 21.11.2011 року, через
приватного нотаріуса
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, передала
відповідачу ОСОБА_2 заяву з проханням
звільнити, разом з членами його родини,
належну їй на праві особистої
приватної власностів квартиру АДРЕСА_1,
та забрати особисті речі протягом 14
днів, але не пізніше 05.12.2011року, для її
безперешкодного користування як
власника квартири / т. 1 а. с. 17 /.

Вище зазначене звернення
відповідачами було залишено без
відповіді.

Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, не
заборонених законом, а згідно ст.ст.
321,391 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права
або обмежений в його здійсненні.
Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Зазначене регулюється і статтею 155 ЖК
України, якою передбачено, що жилі
будинки (квартири), що є у приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користування жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством.

Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Предметом договору найму в будинку
(квартирі), що належить громадянину на
праві приватної власності (ст.159 ЖК
України), може бути як ізольоване, так і
неізольоване жиле приміщення, а також
частина кімнати. Жиле приміщення
здається наймачеві на визначений строк
або без зазначення строку.

А відповідно до ст.169 ЖК України у разі
припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним,
зобов'язанні звільнити жиле
приміщення, а в разі відмовлення -
підлягають виселенню в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

За таких обставин, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що в
силу ст.ст. 317,319,321,328,391 ЦК України, ст. ст.
150,159,169 ЖК України, позовні вимоги
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
виселення підлягають задоволенню.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду - залишити без змін, з наступних
підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між
сторонами, суд першої інстанції в
достатньо повному обсязі з'ясував
права та обов'язки сторін, обставини
справи, перевірив доводи сторін та дав
їм належну правову оцінку, постановив
рішення, яке відповідає вимогам закону.
Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами.

При вище викладених обставинах справи,
суд першої інстанції прийшов до
правильного та обґрунтованого
висновку про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 про виселення сім'ї
ОСОБА_5.

Згідно ст. ст.10,11 ЦПК України - цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін і кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, а суд розглядає
позовні вимоги в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України - кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Приведені в апеляційній скарзі доводи
відповідача не можуть бути прийняті до
уваги, оскільки вони зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці та
особистого тлумачення апелянтом норм
права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування судового
рішення, судом апеляційної інстанції
не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновки суду першої
інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
є необґрунтовані, а рішення суду
відповідає вимогам закону та
матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 12 лютого 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

СУДДІ: