Номер провадження 22-ц/775/3491/2014
головуючий в I інстанції Ополинська І.Г.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
_________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_1 до відділу державної
виконавчої служби Київського
районного управління юстиції м.
Донецька та управління державної
казначейської служби України в
Київському районі м. Донецька про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди, в якій подано апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Київського районного
суду м. Донецька від 27 лютого 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до відділу державної
виконавчої служби Київського
районного управління юстиції
м.Донецька /надалі ВДВС/ та управління
державної казначейської служби
України в Київському районі м. Донецька
/надалі УДКС/ з вимогами про
відшкодування матеріальної шкоди що
складається із заборгованості по
сплаті аліментів в розмірі 30284,99 грн. та
моральної шкоди в розмірі 50000,00грн.
спричиненої через бездіяльність
державного виконавця щодо виконання
рішення про стягнення аліментів, також
позивач просила стягнути витрати на
правову допомогу, які вона понесла як
під час розгляду справи в суді при
оскарженні бездіяльності державного
виконавця так і під час судового
розгляду вказаної справи.

Рішенням Київського районного суду м.
Донецька від 27 лютого 2014 року позов
задоволено частково, стягнуто з ВДВС на
користь ОСОБА_1 моральну шкоду в
розмірі 1000,00 гривен.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

З рішенням суду не погодилася позивач
ОСОБА_1 в частині розміру моральної
шкоди стягнутої на її користь та в
частині відмови в задоволенні вимог
про відшкодування матеріальної шкоди
та стягнення витрат на правову
допомогу, при цьому вказувала що судом
не враховано всіх обставин що
впливають на визначення розміру
моральної шкоди, зокрема суд не
врахував наслідків порушення її прав,
того що через недоліки в роботі
державного виконавця, які
продовжувались тривалий час, вона не
отримувала коштів на утримання дитини.
Також на думку апелянта вона має право
на отримання від відповідачів як
матеріальної шкоди в розмірі що
дорівнює розміру заборгованості по
аліментах які не було стягнуто через
бездіяльність працівників ВДВС, та
всіх тих витрат які вона понесла на
правову допомогу.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника позивача та пояснення
представників ВДВС, за відсутності
представника УДКС від якого надійшло
клопотання про розгляд справи без
нього, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені у скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що апеляційну
скаргу слід відхилити за наступних
підстав.

Рішенням суду встановлено, що мала
місце бездіяльність ВДВС при виконанні
рішення суду про стягнення аліментів
на користь ОСОБА_1, в результаті чого
позивачу спричинена моральна шкода яка
підлягає стягненню з ВДВС за рахунок
Державного бюджету України шляхом
безспірного списання коштів УДКС, при
цьому суд розмір відшкодування
визначив з урахуванням обставин на які
посилалася позивач на підставі наданих
нею доказів.

У той же час, суд відмовив за
недоведеність в задоволенні позову про
стягнення матеріальної шкоди та
витрати на правову допомогу.

Висновки суду першої інстанції з
приводу порушення прав позивача
бездіяльністю працівників ВДВС, та
щодо наявності правових підстав для
покладення обов'язку з відшкодування
шкоди на органи ВДВС та УДКС не були
оскаржені, а отже не можуть бути
предметом перевірки в апеляційному
суді.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції повно встановив обставини у
справі та правильно застосував
матеріальні норми, якими регулюються
спірні правовідносини.

Так суд першої інстанції виходячи з
того, що підтверджено в суді порушення
прав позивача обґрунтовано вважав що
останньою не доведено спричинення
через бездіяльність ВДВС їй
матеріальної шкоди, та вимоги про
стягнення з ВДВС заборгованості по
аліментах чинним законодавством не
передбачено.

У той же час, при визначені розміру
грошового відшкодування моральної
шкоди судом першої інстанції враховані
положення законодавства України, та
оскільки чинним законодавством не
встановлено критеріїв визначення
моральної шкоди в грошовому
еквіваленті, суд обґрунтовано виходив
із встановлених в судовому засіданні
обставин які підтверджують розмір
моральної шкоди.

Виходячи з положення статті 23 ЦК
України, при вирішенні спору про
відшкодування моральної шкоди суду
необхідно встановити характер
завданої моральної шкоди, глибину і
тривалість моральних та фізичних
страждань потерпілого, настання
негативних змін у його житті.

Крім того, відповідно до роз'яснень, що
містяться у пункті 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року N 4 "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" (із відповідними
змінами), розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає в межах заявлених вимог
залежно від характеру та обсягу
заподіяних позивачеві моральних і
фізичних страждань, з урахуванням у
кожному конкретному випадку ступеня
вини відповідача та інших обставин.
Зокрема враховуються характер і
тривалість страждань, істотність
вимушених змін у його життєвих і
виробничих стосунках.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, суд обґрунтовано виходив з того,
що обставини на які посилалася позивач
в підтвердження розміру спричиненої
моральної шкоди з приводу порушення
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя та порушення
стосунків з оточуючими людьми,
оскільки не виконувалось рішення про
стягнення аліментів - не знаходяться в
причинному зв'язку із винними діями
працівників ВДВС.

Так само, в судовому засіданні не
знайшли підтвердження доводи ОСОБА_1 з
приводу вимушених змін у її житті через
порушення її прав з боку працівників
ВДВС під час здійснення примусового
виконання.

Отже при стягненні моральної шкоди в
розмірі 1000,00гривен у рішенні суду
наведені відповідні мотиви та
враховано конкретні обставини справи,
характер та ступінь моральних
страждань позивача.

Отже судом повною мірою враховані
положення статті 23 ЦК України, зокрема
щодо врахування вимог розумності та
справедливості, та роз'яснення, надані
у постанові Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (із відповідними змінами) та
належним чином обґрунтовано
визначений розмір шкоди.

Та, стосовно обставин встановлених у
справі, позивач не довела свої позовні
вимоги про відшкодування моральної
шкоди саме в розмірі 50000,00 гривен, суд
дав оцінку наданим сторонами доказам,
та посилання ОСОБА_1 на неповне
з'ясування судом обставин щодо
визначення розміру моральної шкоди є
безпідставними, позивач інших доказів
не надала та не довела існування інших
обставин, які могли би вплинути на
розмір моральної шкоди, з огляду на що
розмір моральної шкоди визначено у
відповідності до чинного
законодавства та встановлених
обставин.

Разом з тим, не підлягають задоволенню
доводи апеляційної скарги в частині
вимог про необґрунтовану відмову в
стягненні з ВДВС витрат на правову
допомогу.

Відмовляючи в позові про відшкодування
витрат на правову допомогу, суд першої
інстанції, виходив із того, що
відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України
судові витрати на правову допомогу - це
фактично понесені стороною і
документально підтверджені витрати,
пов'язані з наданням цій стороні
правової допомоги адвокатом або іншим
спеціалістом в галузі права під час
вирішення цивільної справи.

Вимоги про стягнення витрат на оплату
правової допомоги задоволенню не
підлягають, оскільки з матеріалів
цивільної справи вбачається, що ОСОБА_2
приймав участь у розгляді справи як
представник ОСОБА_1, його повноваження
підтверджено договором від 19 травня 2010
року про надання правових послуг
адвоката, однак звіту про надання
правової допомоги саме під час
вирішення цієї справи представник не
надав, так само як і наданий ним
розрахунок, не відповідає вимогам
постанови Кабінету Міністрів України
від 27 квітня 2006 року N 590 "Про граничні
розміри компенсації витрат, пов'язаних
з розглядом цивільних та
адміністративних справ, і порядок їх
компенсації за рахунок держави" та ст. 1
Закону України "Про граничний розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних та адміністративних
справах", оскільки містить приблизні
відомості про затрачений час на
правову допомогу не тільки під час
вирішення даної цивільної справи, а
також містить відомості про затрачений
час на правову допомогу під час
вирішення в суді спору про
незаконність бездіяльності
працівників ВДВС, час затрачений на
підготовку скарг що була здійснена не в
порядку цивільного судочинства та
вчинення інший дій не пов'язаних із
судовим розглядом цієї справи.

В матеріалах справи відсутні дані про
кількість годин, які затратив для
надання правової допомоги адвокат по
даній справі, та з огляду на недоліки
наданого позивачем розрахунку суд
апеляційної інстанції позбавлений
можливості самостійно визначити норми
часу затраченого на правову допомогу в
даній справі та погоджується із
висновками суду в цій частині.

З огляду на викладене, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції виконав
вимоги закону в частині, яка була
предметом оскарження та із наведеного
необхідно зробити висновок, що рішення
суду є законним та обґрунтованим.

При цьому суд виходить з того, що
відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду і
встановлених обставин справи, та за
таких підстав, колегія апеляційного
суду вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Донецька від 27 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з моменту проголошення
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: