УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Писаної Т.О.,Маляренка
А.В., Юровської Г.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості, за касаційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду
Житомирської області від 11 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що 10 березня
2006 року між ними та ОСОБА_6 був
укладений кредитний договір, згідно з
яким банк надав останньому кредит у
розмірі 14500 грн у вигляді встановленого
кредитного ліміту на платіжну картку
зі сплатою 30 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. ОСОБА_6 свої грошові
зобов'язання за договором не виконав,
внаслідок чого у нього утворилася
заборгованість у розмірі 50 153,92
грн.

Рішенням Богунського районного суду м.
Житомира від 16 жовтня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 11 грудня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість у розмірі 50 153,92 грн.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить рішення апеляційного
суду скасувати і залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга підлягає
задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позов подано з пропуском строку
позовної давності, про застосування
наслідків якого заявлено відповідачем,
і підстав для поновлення цього строку
немає.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про задоволення позову, апеляційний
суд виходив із того, що відповідач не
подав до банку заяву про припинення дії
кредитного договору, а тому він щоразу
автоматично продовжувався на той же
термін. Відповідач свої зобов'язання за
вказаним договором не виконав, а тому
станом на 29 березня 2013 року у нього
утворилась заборгованість у розмірі 50
153,92 грн.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає з
огляду на наступне.

Судами встановлено, що 10 березня 2006
року ПАТ КБ «ПриватБанк» надав ОСОБА_6
кредит у розмірі 14500 грн у вигляді
встановленого ліміту на платіжну
картку зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 30 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки та зобов'язався виконати
кредитні зобов'язання відповідно до
умов кредитного договору.

Сторонами погоджено, що договір
складається з заяви позичальника, Умов
надання банківських послуг, Правил
користування платіжною карткою і
Тарифів банку. На виконання договору
позивачем на ім'я відповідача був
відкритий картковий рахунок.

Заперечуючи проти заявлених вимог,
відповідач, зокрема, посилався на те, що
позивач пропустив строк позовної
давності і просив відмовити у
задоволенні позовних вимог з цих
підстав (а.с. 37).

Заперечення відповідача щодо
закінчення строків позовної давності
апеляційним судом належним чином не
перевірені.

Відповідно до пункту 3.1 Умов і правил
надання банківських послуг, для
надання послуг Банк відкриває клієнту
Картрахунки, видає клієнту Картки. Їх
вид і строк дії визначений у заяві і в
Пам'ятці клієнта. Датою укладення
договору є дата відкриття рахунку,
указаного в розділі «Відмітки банку»
заяви.

Відповідно до пункту 9.12 цих же Умов,
договір діє протягом 12 місяців з
моменту підписання. Якщо протягом
цього строку не одна із сторін не
попередить другу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично поновлюється на такий же
строк.

Зазначені положення Умов і правил
надання банківських послуг свідчать
про те, що строк дії договору
визначається не тільки цими правилами,
а й положеннями, вказаними у Пам'ятці
клієнта та строком дії кредитної
картки.

Між тим Пам'ятка клієнта судом не
досліджувалася і до справи не
прикладена, а питання щодо строку дії
кредитної картки судом не
з'ясовувалося.

З огляду на ці обставини суд мав
враховувати не тільки положення пункту
9.12 Умов і правил надання банківських
послуг про автоматичне продовження дії
договору в разі неподання заяви про
припинення, а й строки, встановлені у
Пам'ятці клієнта.

Без встановлення зазначених обставини
висновок суду про автоматичне
продовження договору є передчасним.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги банку в частині стягнення
заборгованості по комісії за
користування кредитом, апеляційний суд
не звернув увагу, що наявними у
матеріалах справи заявою та Умовами і
правилами надання банківських послуг
не передбачено розмір такої комісії, а
міститься лише вказівка на те, що її
розмір визначений у Тарифах банку, які
в матеріалах справи також відсутні, а
тому судом не досліджувались.

Також у правовій позиції Верховного
Суду України, викладеній у постанові
від 06 листопада 2013 року в справі №
6-116цс13 зазначено, що відповідно до ст. 261
ЦК України початок перебігу позовної
давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов.

Перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору (графіка
погашення кредиту) про погашення боргу
частинами (щомісячними платежами)
починається стосовно кожної окремої
частини, від дня, коли відбулося це
порушення.

Позовна давність у таких випадках
обчислюється окремо по кожному
простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків
сплати чергових платежів, передбачених
договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК
України кредитор протягом усього часу -
до встановленого договором строку
закінчення виконання останнього
зобов'язання вправі заявити у суді
вимоги про дострокове повернення тієї
частини позики (разом з нарахованими
процентами - ст. 1048 ЦК України ), що
підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення
кредитора до суду платежі підлягають
стягненню у межах позовної давності по
кожному із платежів.

У разі встановлення у договорі різних
видів цивільно-правової
відповідальності за різні порушення
його умов, одночасне застосування
таких заходів відповідальності не
свідчить про недотримання положень,
закріплених у ст. 61 Конституції України
щодо заборони подвійної
цивільно-правової відповідальності за
одне і те саме порушення.

Вирішуючи спір апеляційний суд не
перевіряв коли у кредитора виникло
право на звернення до суду та чи в межах
строку позовної давності позивач
звернувся до суду із заявленими
вимогами.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені апеляційним судом, то
оскаржуване рішення суду апеляційної
інстанцій на підставі ч. 3 ст. 338 ЦПК
України підлягає скасуванню з
передачею справи на новий судовий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Житомирської області від 11 грудня
2013 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді: А.О.
Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана Г.В.
Юровська