РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/506/14-ц

пр. № 2/759/1727/14

20 травня 2014 року Святошинський
районний суд м.Києва в складі:

головуючої судді :
Т.О. Величко

при секретарі:
А.В. Самайда

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1,
про звернення стягнення на предмет
іпотеки та виселення

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із вказаним
позовом до суду посилаючись на те, що
згідно укладеного договору № K2XVGK00260103
від 20.08.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у
розмірі 200000,00 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном поверхня 20.08.2033 року. Позивач
зазначав, що відповідачка вимоги
договору не виконала у зв»язку із чим
станом на 23.12.2013 року виникла кредитна
заборгованість у розмірі 614 071.12
доларів США, що складає 4 906 428.26 грн.
Позивач зазначав, що в забезпечення
виконання зобов»язань за кредитним
договором ПАТ КБ «Приват Банк» та
відповідач уклали Договір іпотеки №
K2XVGK00260103 від 20.08.2007року, згідно якого
відповідач надав в іпотеку нерухоме
майно, а саме квартиру загальною площею
88,10 кв.м, житловою площею 44,50 кв.м, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1, яка
належить відповідачу на праві
власності, обумовлена ціна предмету
іпотеки на час укладення договору 1 272
600.00 грн. Посилаючись на вимоги ст. ст.33,39
Закону України «Про іпотеку» позивач
просить суд позов задовольнити та в
рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № K2XVGK00260103 від
20.08.2007 року, що складає 614 071.12 доларів
США, що складає 4 906 428.26 грн, звернути
стягнення на квартиру загальною площею
88,10 кв.м, житловою площею 44,50 кв.м, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1, шляхом
продажу вказаного предмету іпотеки на
підставі договору іпотеки № K2XVGK00260103
від 20.08.2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідача
Договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних
установах,підприємствах,організаціях
незалежно від форм власності ті
підпорядкування з можливістю
здійснення ПАТ КБ «Приват Банк» всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій для продажу
предмету іпотеки. Виселити відповідача
та інших осіб, які зареєстровані та або
проживають у квартирі розташованій за
адресою АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав заявлені позовні
вимоги та просив суд позов
задовольнити.

Відповідач належним чином
повідомлений у судове засідання не
з»явилась, заяв про поважні причини
неявки до суду не подала, а тому суд
вважає за можливе проводити судове
засідання у порядку ст. 224 ЦПК України.
Представник позивача проти цього не
заперечував.

Суд заслухавши думку
представника позивача, дослідивши
письмові докази доручені до справи у
якості доказів до матеріалів справи
встановив наступне

Судом встановлено, що згідно
укладеного договору № K2XVGK00260103 від
20.08.2007 року ОСОБА_1 отримала кредит у
розмірі 200000,00 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 12,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном поверхня 20.08.2033 року. Позивач
зазначав, що відповідачка вимоги
договору не виконала у зв»язку із чим
станом на 23.12.2013 року виникла кредитна
заборгованість у розмірі 614 071.12
доларів США, що складає 4 906 428.26 грн.
Позивач зазначав, що в забезпечення
виконання зобов»язань за кредитним
договором ПАТ КБ «Приват Банк» та
відповідач уклали Договір іпотеки №
K2XVGK00260103 від 20.08.2007року, згідно якого
відповідач надав в іпотеку нерухоме
майно, а саме квартиру загальною площею
88,10 кв.м, житловою площею 44,50 кв.м, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1, яка
належить відповідачу на праві
власності ( а.с.11-17).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні данні, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці данні
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко-і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст.212ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об»активному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає і
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийняття.

Згідно зі ст.1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в
разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення своїх вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку, встановленому цим
Законом; основне зобов'язання -
зобов'язання боржника за договорами
позики, кредиту, купівлі-продажу,
лізингу, а також зобов'язання, яке
виникає з інших підстав, виконання
якого забезпечене
іпотекою;іпотекодавець - особа, яка
передає в іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання власного
зобов'язання або зобов'язання іншої
особи перед іпотекодержателем.
Іпотекодавцем може бути боржник або
майновий поручитель; іпотекодержатель
- кредитор за основним зобов'язанням.

Закон України «Про іпотеку» є
спеціальним законом, що регулює
відповідні відносини у сфері іпотеки.

Відповідно до п. 38 Постанови №5
від 30.03.2012 року Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
законодавства при вирішення спорів,
щодо кредитних правовідносин»
передбачено, що випадку якщо
іпотекодержатель не реалізував
способів позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки, зокрема, шляхом укладення
договору про задоволення вимог
іпотекодержателя, який передбачав би
передачу іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки у рахунок
виконання основного зобов'язання
(стаття 37 Закону України «Про іпотеку»),
він має право звернутися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до статті 39
цього Закону, а не з позовом про
визнання права власності на нерухоме
майно. Наявність договору про
позасудове врегулювання звернення
стягнення на предмет іпотеки не
позбавляє іпотекодержателя права
звернення стягнення на предмет іпотеки
в судовому порядку.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про
іпотку» судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки у
рішенні суду зазначаються:загальний
розмір вимог та всі його складові, що
підлягають сплаті іпотекодержателю з
вартості предмета іпотеки;опис
нерухомого майна, за рахунок якого
підлягають задоволенню вимоги
іпотекодержателя;заходи щодо
забезпечення збереження предмета
іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні;спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленоїстаттею 38 цього
Закону;пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки;початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.Одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки суд за заявою
іпотекодержателя виносить рішення про
виселення мешканців за наявності
підстав, передбачених законом, якщо
предметом іпотеки є житловий будинок
або житлове приміщення. Суд вправі
відмовити у задоволенні позову
іпотекодержателя про дострокове
звернення стягнення на предмет
іпотеки, якщо допущене боржником або
іпотекодавцем, якщо він є відмінним від
боржника, порушення основного
зобов'язання чи іпотечного договору не
завдає збитків іпотекодержателю і не
змінює обсяг його прав.

Відстрочка виконання рішення суду про
звернення стягнення на предмет
іпотеки не допускається у разі,
якщо:іпотеку включено до іпотечного
пулу;відстрочка може призвести до
істотного погіршення фінансового
стану іпотекодержателя;проти
іпотекодавця чи іпотекодержателя
порушено справу про банкрутство.

Відповідно до ст.40 вказаного
Закону звернення стягнення на передані
в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення
суду.Особи, які проживають у зазначених
приміщеннях на умовах договору найму
(оренди), не підлягають виселенню,
якщо:договір найму (оренди) був
укладений до моменту укладення
іпотечного договору і про наявність
такого договору було доведено до
відома іпотекодержателя або такий
договір був зареєстрований у
встановленому законом
порядку;договір найму (оренди) був
укладений після укладення іпотечного
договору за згодою іпотекодержателя.

Відповідно до ст.41 цього ж Закону
Реалізація предмета іпотеки, на який
звертається стягнення за рішенням суду
або за виконавчим написом нотаріуса,
проводиться, якщо інше не передбачено
рішенням суду, шляхом продажу на
прилюдних торгах у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України "Про виконавче
провадження", з дотриманням вимог цього
Закону. Реалізація предмета іпотеки
здійснюється у населеному пункті за
місцем його розташування, а якщо
предмет іпотеки перебуває за межами
населеного пункту, його реалізація
здійснюється у найближчому населеному
пункті або районному центрі на
території, на яку поширюються
повноваження відділу державної
виконавчої служби, на виконанні якого
перебуває рішення суду, або виконавчий
напис нотаріуса про звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що згідно
п.п.16.8;16.9 Договору іпотеки № K2XVGK00260103
від 20.08.2007року передбачено, що сторони
дійшли згоди, що іпотекодержатель має
право звернути стягнення на предмет
іпотеки і в разі дострокового
розірвання Кредитного договору або
зміни його умов, при наявності
невиконаних зобов»язань на момент його
розірвання. У разі зверення стягнення
на предмет іпотеки згідно п. 16.7 цього
договору іпотеко держатель має право
задовольнити свої вимоги в повному
обсязі, що визначаються на момент
фактичного задоволення, включаючи
відсотки, винагороди та інші платежі,
відшкодування збитків, неустойки,
витрати на утримання предмету іпотеки,
а також здійснення забезпечених
іпотекою вимог.

Відповідно до п.22 п.23 Договору
іпотеки № K2XVGK00260103 від 20.08.2007року
передбачено, що звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється у
випадках передбачених п.16.7.1; 16.7.2;16.7.9
цього Договору відповідно до розділу V
Закону України «Про іпотеку» на
підставі рішення суду, або на підставі
виконавчого напису нотаріуса або із
застереженням по задоволення вимог
іпотеко держателя, міститься в цьому
договорі. В разі продажу предмету
іпотеки на публічних торгах іпотеко
держатель відповідно до Закону України
«Про оподаткування прибутку
підприємств» здійснює реалізацію
предмета іпотеки у порядку
перебаченому Постановою Кабінету
Міністрів №1448 від 22.12.1997року, якщо інше
не передбачене законодавством на день
реалізації предмета іпотеки.
Реалізація предмета іпотеки
здійснюється відповідно до умов цього
договору та чинного законодавства
України

Згідно п.п. 41-44 Постанови №5 від
30.03.2012 року Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
законодавства при вирішення спорів,
щодо кредитних правовідносин» при
вирішенні спору про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
дати оцінку співмірності суми
заборгованості за кредитом та вартості
іпотечного майна, якщо допущене
боржником або іпотекодавцем, якщо він є
відмінним від боржника, порушення
основного зобов'язання чи іпотечного
договору не завдає збитків
іпотекодержателю і не змінює обсяг
його прав.

Оскільки вказане положення закону є
оціночним, то суд має належним чином
його мотивувати, співставити обставини
зі змістом цього поняття, визначитись,
чи не суперечить його застосування
загальному змісту та призначенню
права, яким урегульовано конкретні
відносини (зокрема про право на
першочергове задоволення вимог за
рахунок предмета застави), та врахувати
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність (пункт 6
частини першої статті 3 ЦК).Резолютивна
частина рішення суду в разі
задоволення позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки має
відповідати вимогам як статті 39
Закону України «Про іпотеку», так і
положенням пункту 4 частини першої
статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в
обов'язковому порядку має зазначатись:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).При цьому суд не може
одночасно звернути стягнення на
предмет іпотеки та стягнути суму
заборгованості за кредитним договором.
У такому випадку суд має зазначити в
резолютивній частині рішення лише про
звернення стягнення на предмет іпотеки
із зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
статті 11 Закону України «Про іпотеку»
(або статті 589 ЦК щодо заставодавця).При
розгляді позову іпотекодержателя про
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.Згідно з частиною
четвертою статті 9, статті 109 Житлового
кодексу України, статей 39- 40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення. При цьому примусове
виселення здійснюється на підставі
рішення суду тільки за певних умов:
якщо мешканці добровільно не звільнили
житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк. Згідно зі статтею 32
ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону
України від 26 квітня 2001 року № 2402-III
«Про охорону дитинства» батьки не
мають права без дозволу органу опіки і
піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. У зв'язку із наведеним
суди повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені
без згоди іпотекодержателя після
укладення договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.
Положення статті 12 Закону України від 2
червня 2005 року № 2623-IV «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей», яка
вимагає попередньої згоди органу опіки
і піклування для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право користування якими мають
безпритульні діти, діє з 1 січня 2006 року
і на договори, укладені до цієї дати, не
поширюються (стаття 58 Конституції
України).

Як вбачається із доказів поданих
до матеріалів справи у спірній
квартирі зареєстровані неповнолітні
діти ( а.с.68). Позивачем не надано
доказів про оцінку предмета іпотеки на
день ухвалення рішення суду, відсутні
докази із органу опіки та піклування
про дозвіл позивача укладати від імені
відповідача договір купівлі-продажу
предмету іпотеки.

А тому суд дійшов висновку, що
позов не доведений та не підлягає
задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
судові витрати відшкодуванню не
підлягають.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст. ст. 6,11,14,15,16, 123,548,593,611,653,659 ЦК України,
ст.ст. 10,11, 57-61, 88, 208-208, 212-218, 224,228,294 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Заочне рішення суду може бути
переглянуто судом за письмовою заявою
відповідача протягом десяти днів з
часу отримання копії рішення суду, при
цьому строк на апеляційне оскарження
відраховується з часу залишення без
задоволення заяви перегляд заочного
рішення суду.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Святошинський районний суд м. Києва,
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з часу його
проголошення, у разі відсутності осіб,
протягом десяти днів з часу отримання
копії рішення суду.

Суддя: Т.О.
Величко