Справа №588/2295/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Линник О. С.Номер
провадження 22-ц/788/1031/14 Суддя-доповідач -
Семеній Лідія. Іванівна. Категорія - 5
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

Головуючого - Семеній Л. І.,

суддів - Білецького О. М., Кононенко О.
Ю.,

з участю секретаря судового засідання -
Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6

на рішення Тростянецького районного
суду Сумської області від 11 квітня 2014
року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_5 до
ОСОБА_7

про припинення права власності на
частку у спільному майні,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тростянецького районного
суду Сумської області від 11 квітня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_3 та
ОСОБА_5 відмовлено.

Зобов'язано ТУ ДСА України в Сумській
області повернути ОСОБА_3 23385 грн.,
внесених на депозитний рахунок ТУ ДСА
України в Сумській області №0459
відповідно до квитанції №83 від 27.12.2013 р.

Зобов'язано ТУ ДСА України в Сумській
області повернути ОСОБА_5 23385 грн.,
внесених на депозитний рахунок ТУ ДСА
України в Сумській області №0459
відповідно до квитанції №82 від 27.12.2013 р.

Скасовано заходи забезпечення позову,
застосовані ухвалою суду від 12 лютого
2014 року щодо заборони ОСОБА_7
відчужувати у будь-який спосіб належну
їй 1/5 частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представники
позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6,
посилаючись на незаконність
ухваленого рішення, неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального права, просять його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов.

Зазначають, що розмір частки
відповідачки по відношенню до часток
позивачів є незначною, квартира -
неподільною, факт неприязних відносин
з відповідачкою в суді доведеним, а
тому є всі передбачені законом
підстави для задоволення позовних
вимог. Крім того, сума компенсації є
достатньою для придбання нового житла
за попереднім місцем проживання чи
місцем роботи відповідачки, тому її
житлові інтереси будуть збережені. Суд
помилково послався на ст.364 ЦК України,
оскільки спірні правовідносини
врегульовані виключно ст.365 ЦК України.

Заслухавши пояснення представників
позивачів ОСОБА_4 і ОСОБА_6, які
підтримали скаргу з мотивів в ній
наведених, заперечення на скаргу
відповідачки ОСОБА_7 та її представника
ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи й
перевіривши рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно
встановлено та з матеріалів справи
вбачається, що сторонам у справі
належить на праві спільної часткової
власності квартира АДРЕСА_2. Частка
кожного з позивачів у цій власності
становить по 2/5, а відповідачки - 1/5 (а.с.
10-12, 60, 62).

Спірна квартира має загальну площу 68,2
кв.м., складається із трьох жилих кімнат
площами 10,1 кв.м, 14 кв.м та 19 кв.м (а.с.13-15).

У ній зареєстрована ОСОБА_7 (а.с.63-64),
іншого житла у її власності немає
(а.с.101), на квартирному обліку за місцем
роботи не перебуває, так як є власницею
спадкового майна (а.с.107).

Судом також встановлено, що між
сторонами у даній справі існують
неприязні стосунки, які виникли з
приводу користування спірним житлом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
положень ст. 365 ЦК України, а також з
того, що частка відповідачки у
спільному майні є значною, припинення
права власності на належну їй частку
завдасть істотної шкоди її інтересам.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Так, відповідно до ч.1 ст.365 ЦК України
право особи на частку у спільному майні
може бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо:

1) частка є незначною і не може бути
виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування
майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Відповідно до змісту вказаної статті
для припинення права особи на частку у
спільному майні необхідно встановити
наявність будь-якої із обставин,
передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК
України за умови, що таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Така
правова позиція висловлена Верховним
Судом України у постанові № 6-81цс11 від 16
січня 2012 року.

Крім того, сам факт встановлення
законом підстав для позбавлення права
власності Європейський Суд з прав
людини вважає недостатнім для
обґрунтування втручання в право
власності. Для припинення права
власності на частку у майні
відповідачки необхідно дотримуватися
обґрунтованої пропорційності між
переслідуваною метою та позбавленням
особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено
її власності лише на умовах,
передбачених законом і загальними
принципами міжнародного права, вимог
розумності та справедливості.

Посилання апелянтів на те, що ОСОБА_7
все своє життя до 2009 року мешкала в
будинку у с. Боромля Тростянецького
району, тобто має інше житло, є
безпідставними, оскільки позивачами у
встановленому законом порядку не
доведено наявність у відповідачки
іншого житла, а навпаки, спростовуються
письмовими доказами у справі.

Як вірно встановлено судом під час
розгляду даної справи, ОСОБА_7 є
власницею спірної частини квартири, з
2009 року постійно проживає і
зареєстрована в АДРЕСА_1, яка є єдиним
житлом для неї.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог, оскільки припинення
права власності відповідачки на
належну їй частку в спільному майні
завдасть істотної шкоди її інтересам.

Посилання апелянтів на те, що у випадку
задоволення позову відповідачка
матиме змогу придбати у рахунок
компенсації вартості її частки житло, а
позивачі, в свою чергу, матимуть змогу
вирішити свої житлові питання шляхом
продажу квартири, оскільки мешкають у
гуртожитках, на увагу не заслуговують з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод кожна фізична
або юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд та може вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону, проте при
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник не може завдавати
шкоди правам, свободам інших осіб,
інтересам суспільства і зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду першої інстанції, і на законність
оскаржуваного рішення не впливають.

Враховуючи зазначене, є обґрунтованими
доводи відповідачки про недоведеність
підстав для припинення її права
власності на частку у спільному майні.
Неподільність спірної квартири та
неприязні відносини між сторонами
спору не можуть бути підставами для
задоволення позовних вимог, оскільки
припинення права власності
відповідачки на 1/5 частку у спірній
квартирі, яка не є незначною по
відношенню до часток кожного з
позивачів окремо, завдасть її
інтересам істотної шкоди.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачі не довели наявність підстав,
які б свідчили про можливість
припинення права відповідачки на
частку в спільному майні у
відповідності до норм закону.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
з'ясував спірні правовідносини,
всебічно й повно встановив обставини,
що мають значення для справи у
відповідності з ч. 1 ст. 212 ЦПК України,
дослідив усі наявні у справі докази,
дав їм оцінку, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному і
безпосередньому їх дослідженні та
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовних вимог.

Колегією суддів не виявлено
неправильного застосування норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права, які могли б бути
підставою для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п.
1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 319 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 та представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду
Сумської області від 11 квітня 2014 року в
даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -