Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О., суддів:
Касьяна О.П., Коротуна В.М.,Кафідової
О.В., Ступак О.В.,розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення з
житлового приміщення, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 серпня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом, у якому просила
виселити ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири
АДРЕСА_1, яка належить їй на праві
власності, посилаючись на те, що
відповідачі користуються її квартирою
неправомірно, чим порушують її права.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 квітня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 05 серпня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_9 просить скасувати рішення
суду першої інстанції та ухвалу
апеляційного суду і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов,
мотивуючи свою вимогу порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим з виконанням
усіх вимог цивільного судочинства,
згідно з законом, на основі повного та
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам закону оскаржувані судові
рішення не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з рішенням якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що позивачка не вказала правових
підстав для виселення відповідачів з
квартири, передбачених чинним житловим
законодавством України, та не надала
доказів їх незаконного користування
нею.

Проте погодитись з такими рішеннями не
можна на таких підставах.

Судами встановлено, що 18 листопада 2010
року ОСОБА_6 придбала у ТОВ
«Агропромтех-Сервіс» у свою власність
квартиру АДРЕСА_1, у якій зареєстровані
та проживають ОСОБА_7 з 8 жовтня 1959 року
та її син ОСОБА_8 - з 25 березня 1994 року.

ОСОБА_6, вказуючи, що отримавши у
власність цю квартиру набула права
володіння, користування та
розпорядження нею, а тому має право на
захист свого права власності, яке
порушують відповідачі, неправомірно
проживаючи у спірній квартирі,
звернулась до суду з цим позовом.

Відповідно до ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК
України власникові належать права
володіння, користування і
розпорядження своїм майном, які він
здійснює на власний розсуд.

Право власності є непорушним, ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності чи обмежений у його
здійсненні.

Власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
майном.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не виконав вимоги
процесуального права щодо повного та
всебічного з'ясування обставин справи,
не уточнив позовних вимог та не
з'ясував як та коли відповідачі
вселились у спірну квартиру та на якій
підставі, чи набули вони право
користування нею, чи зберігається за
ними це право після набуття позивачкою
права власності на квартиру, чи є вони
членами сім'ї власника квартири, а
відтак не визначився із характером
спірних відносин та нормами
матеріального права, що їх регулюють,
ухвалив рішення про відмову у
задоволенні позову з порушенням норм
процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не
усунув, у порушення ст. 303 ЦПК України
не перевірив належним чином законності
та обґрунтованості рішення суду першої
інстанції та залишив його без змін.

Невиконання судами норм
процесуального права унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи, що є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвали апеляційного суду
з направленням справи на новий розгляд,
як передбачено ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 потрібно
задовольнити частково, рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 серпня
2013 року скасувати, а справу направити
на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_9 задовольнити частково, рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 квітня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 05 серпня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак