Справа № 149/930/13-ц Провадження №
22-ц/772/1459/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Клімик К. О.Категорія: 27
Доповідач: Чорний В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" травня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого : Чорного В.І.

Суддів : Оніщука В.В., Чуприни В.О.

при секретарі : Богацькій О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Хмільницького міськрайонного суду
Вінницької області від 12 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_2 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_4
звернулася до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що 24 липня 2006
року відповідачі отримали від неї
грошові кошти в сумі 20 тис. доларів США
на внесення авансу для придбання
квартири, що підтверджується
розпискою, з поверненням боргу з
моменту пред'явлення вимоги. 14 грудня
2012 року позивачем на адресу ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_6 надіслано
вимогу про повернення їй упродовж
одного місяця 7000 доларів США, або їх
грошовий еквівалент у гривнях. Позивач
зазначила, що заявлена сума підлягає
зменшенню з урахуванням того, що
внесений аванс в розмірі 1/3 частини
квартири від суми 20000 доларів США
становить 6666,66 доларів США. 01 лютого 2013
року вимогу про повернення суми боргу в
розмірі 13333,33 доларів США позивачем
було надіслано іншому відповідачу
ОСОБА_5 Посилаючись на те, що
відповідачі ухиляються від виконання
зобов'язання та борг не повертають,
просила суд стягнути з відповідачів
борг за договором позики у долях, які
вони витратили для придбання в
інтересах сім'ї житла в м. Києві, з
урахування офіційного курсу валюти,
встановленого НБУ в гривневому
еквіваленті станом на день
пред'явлення вимоги про повернення
коштів, а саме: з ОСОБА_2 стягнути 53 286,61
грн. та з ОСОБА_5 106573,30 грн.

Рішенням Хмільницького
міськрайонного суду Вінницької
області від 12 березня 2014 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 борг в сумі 106 573, 30 грн.;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
борг в сумі 53 286,61 грн. Вирішено питання
про судові витрати.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
зазначене рішення в частині стягнення
з ОСОБА_2 на користь позивача боргу в
сумі 53 286,61 грн. та в дохід держави 532,86
грн. судового збору скасувати та
ухвалити нове, яким в цій частині
позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Судова колегія, заслухавши
доповідь судді-доповідача, перевіривши
матеріали справи і обговоривши
підстави апеляційної скарги вважає, що
вона підлягає задоволенню з таких
міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим;
законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом;
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Частина 1 ст. 303 ЦПК України передбачає,
що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами виникли договірні
правовідносини, згідно із якими ОСОБА_4
передала відповідачам кошти, які
останні не повернули.

Проте, повністю погодитися з
такими висновками суду не можна з
наступних підстав.

За змістом ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян, а у випадку,
коли позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представника розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_4 в частині стягнення з ОСОБА_2 на
її користь суми заборгованості, суд
вважав доведеним факт виникнення між
ними договірних правовідносин.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Натомість, зі змісту розписки від 24.07.2006
року не вбачається факту укладення між
позивачем та ОСОБА_2 договору позики, а
також передачі останній грошових
коштів в заявленій сумі. ( а.с.3)

В обгрунтування позовних вимог
позивач посилалась на те, що кошти за
договором позики надавалися
відповідачам для придбання в інтересах
сім'ї квартири в м. Києві.

Відповідно до договору
купівлі-продажу квартири від 24 липня 2006
року, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 прийняли у
власність квартиру АДРЕСА_2 в наступних
частках: 1/3 частку - ОСОБА_7 та 2/3 - ОСОБА_5

Відповідно до заяви, посвідченої
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_8,
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ствердили, що на
момент набуття права власності на
квартиру АДРЕСА_2, перебувають у шлюбі,
однак гроші, за які кожен окремо купує
частки цієї квартири, не є об'єктом
спільної власності і належить кожному
з них на праві особистої приватної
власності.

Таким чином, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_4 в частині стягнення з
ОСОБА_2 на її користь коштів за
договором позики, суд першої інстанції
не звернув увагу на те, що з наданої
розписки не вбачається факту
виникнення між сторонами
правовідносин за договором позики, а
тому дійшов помилкового висновку, в
зв'язку з чим рішення суду першої
інстанції в цій частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про залишення позову без задоволення.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Хмільницького
міськрайонного суду Вінницької
області від 12 березня 2014 року в частині
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4
53286 грн. 61 коп. боргу та 532 грн. 86 коп.
судового збору скасувати і в цій
частині позов залишити без
задоволення.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
В.І.Чорний

Судді:
В.В.Оніщук

В.О.Чуприна

З оригіналом вірно: