Номер провадження: 22-ц/785/4021/14
Номер справи місцевого суду: 500/7375/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді:
Погорєлової С.О.

суддів: Цюри Т.В.,
Сидоренко І.П.

при секретарі
Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 17 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
удаваним,-

встановила:

Позивачка звернулася до відповідачів
із позовом, який в процесі розгляду
справи уточнила, і остаточно просила
суд визнати удаваним договір дарування
права на земельну частку/пай, укладений
22.02.2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та
визнати зазначений договір дарування
договором купівлі - продажу права на
земельну частку/пай. (а. с. 2-3, 50)

В обґрунтування позову посилалася на
те, що 22.02.2000 року між відповідачем та
ОСОБА_4 був укладений договір дарування
права на земельну частку/пай, згідно
якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3
прийняв в дар право на земельну
частку/пай із земель, які перебувають у
колективній власності КСП «Прогресс»,
розміром 3,0 га. Зазначений договір
дарування позивач вважає удаваним
оскільки фактично між сторонами було
укладено договір купівлі-продажу, який
вони приховали. ОСОБА_3 було передано
ОСОБА_4 кошти в сумі 12 738 гривень, на
підтвердження передачі зазначених
коштів була складена розписка. Позивач
вважає, що передача цієї земельної
ділянки було оформлено договором
дарування з тієї причини, що відповідач
ОСОБА_3 мав намір стати одноособовим
власником земельної частки/паю без
урахування вимог сімейного
законодавства. Позивач зазначає, що
строк позовної давності нею порушено
не було, оскільки про те, що відповідачі
уклали між собою договір дарування на
земельну частку/пай, не дивлячись на
передачу грошових коштів, вона
дізналась лише під час розгляду справи
про розподіл майна подружжя, а саме під
час ознайомлення з наданими 10.10.2013 року
відповідачем ОСОБА_3 запереченнями.

Ухвалою суду від 17.02.2014 року задоволено
заяву представника позивача, позов
ОСОБА_2 в частині поновлення строку для
звернення до суду із позовною заявою
залишено без розгляду. (а. с. 95)

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 17 лютого 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_2 -
відмовлено (а. с. 100-102)

В апеляційній скарзі апелянт просить
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов у
повному обсязі, посилаючись на його
необґрунтованість, неповне з`ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. (а. с. 105-107)

Заслухавши суддю - доповідача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню
виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з
того, що воля сторін була направлена на
укладання договору дарування, а
наявність розписки у сукупності з
іншими доказами та поясненнями сторін
спірного договору не дають підстав для
висновку, що воля відповідачів була
спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені укладеною угодою.

З таким висновком суду слід
погодитись, оскільки він відповідає
вимогам закону і матеріалам справи.

Застосовуючи загальне правило
дії законів та інших
нормативно-правових актів у часі, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про застосування до виниклих
між сторонами правовідносин правил ЦК
УРСР 1963 року.

Частиною 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року ЦК
України визначено, що недійсною є
угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Тобто, за удаваним правочином
обидві сторони свідомо, з певною метою,
документально оформлюють правочин, але
насправді між ними встановлюються інші
правовідносини.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести: факт
укладання правочину, що за його думкою
є удаваним, спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин, для визнання
угоди удаваною позивачу необхідно
надати докази, а суду встановити, що
обидві сторони договору діяли свідомо
для досягнення якоїсь особистої
користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників угоди.

З матеріалів справи вбачається,
що 22.02.2000 року був укладений договір
дарування, за умовами якого ОСОБА_4
подарувала, а ОСОБА_3 прийняв в дар
право на земельну частку (пай), із
земель, які перебувають у колективній
власності колективного
сільськогосподарського підприємства
«Прогресс», с. Каменка, Ізмаїльського
району, розміром 3,0 га в умовних
кадастрових гектарах без визначення
меж цієї частки в натурі, посвідченого
державним нотаріусом Ізмаїльської
державної нотаріальної контори,
зареєстрований в реєстрі за № 4-1105. (а.
с. 5)

За правилами ст. 243 ЦК УРСР 1963 року,
за договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
майно у власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому.

Після укладання договору, ОСОБА_3
була передана в натурі зазначена у
договорі дарування земельна ділянка,
вона оброблялась фермерським
господарством «ОСОБА_3», і в подальшому
на ім'я ОСОБА_3 був виданий державний
акт про право приватної власності на
землю, відповідно якого ОСОБА_3 була
передана у власність земельна ділянка
площею 12,0 га, розташована на території
Кам'янської сільської ради для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, серії ІІ-ОД №027457 від 20.07.2000
року (а.с.4).

ОСОБА_3 і представник ОСОБА_4
пояснювали у судовому засіданні, що їх
воля була направлена на укладання
договору дарування. Факт передачі та
отримання коштів ні ОСОБА_3, ні
представник ОСОБА_4 не підтвердив.

Довід апеляційної скарги про те,
що судом першої інстанції помилково не
взято до уваги наявну в матеріалах
справи розписку, згідно якої ОСОБА_3
передав, а ОСОБА_4 отримала грошові
кошти у розмірі 12 738 гривень за продаж
сертифікату на право на земельну
частку (пай) є неспроможним, оскільки
сама по собі розписка при наявності
тверджень сторін договору дарування
про її безгрошовість не може бути
самостійною підставою для визнання
договору дарування удаваним, а інших
доказів на підтвердження позову
матеріали справи не містять.

За положеннями ст. 218 ЦК України
заперечення однією зі сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Будь-яких допустимих доказів на
підтвердження позовних вимог
матеріали справи не містять.

Інші доводи скарги носять описовий
характер, і не мають правового значення
для правильного вирішення справи.

Враховуючи недоведеність
того, що укладений 22.02.2000 року договір
дарування є удаваним правочином,
порушення внаслідок укладання цієї
угоди сторонами договору прав
позивачки суд першої інстанції,
оцінюючи зібрані по справі докази в їх
сукупності, зробив правильний висновок
про те, що позов ОСОБА_4 не підлягає
задоволенню.

Крім того, судова колегія погоджується
з висновком суду про те, що необхідно
відмовити у задоволенні позову по суті
заявлених вимог, а не у зв'язку з
пропуском строку для звернення до суду,
так як строком позовної давності
захищається лише порушене право, а
необґрунтовані вимоги строком
позовної давності не захищаються.

При зазначених обставинах, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
повно й всебічно дослідив та надав
оцінку обставинам по справі, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, що їх регулює.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 17 лютого 2014
року ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
підстав для його скасування немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 17 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
Погорєлова С.О.

Судді
Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.