АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/2673/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/997/14
Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К.
Доповідач Чічіль В. А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Чічіля В.А.,

Суддів: Кузнєцової О.Ю., Хіль Л.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" на ухвалу Київського
районного суду м. Полтави від 11 лютого
2014 року у справі за скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" на дії головного
державного виконавця Жовтневого
відділу державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулось до суду зі скаргою на дії
державного виконавця, у якій просило
визнати незаконною та скасувати
постанову від 24 січня 2014 року про
накладення арешту на майно боржника та
заборону його відчуження, та постанову
від 24 січня 2014 року про накладення
арешту коштів боржника, винесених
головним державним виконавцем
Жовтневого ВДВС Дніпровського МУЮ
ОСОБА_1 при здійсненні виконавчого
провадження ВП №41614163.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
державним виконавцем одночасно з
постановою про відкриття виконавчого
провадження винесено вищевказані
постанови, якими фактично накладено
арешт на все рухоме майно боржника та
кореспондентський рахунок банку, чим
безпідставно обмежив ПАТ КБ
«ПриватБанк» у праві розпорядження
грошовими коштами, чим порушено
нормальне ведення банком
господарської діяльності та
спричинено потенційні збитки від
неможливості вчинення потрібних
операцій та розрахунків із третіми
особами.

Крім того, вказує на те, що вступна та
резолютивна частина не відповідає
вимогам законодавства щодо зазначення
імені, по батькові державного
виконавця та повного найменування
юридичних осіб, яким надсилається
постанова.

Ухвалою Київського районного суду м.
Полтави від 11 лютого 2014 року у
задоволенні скарги відмовлено.

Не погодившись з даною ухвалою, її в
апеляційному порядку оскаржено ПАТ КБ
«ПриватБанк», в апеляційній скарзі
просить ухвалу місцевого суду
скасувати як таку, що постановлена
судом з порушенням норм процесуального
права та постановити нову ухвалу, якою
скаргу банку задовольнити.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що скаргу слід
відхилити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

З огляду на зміст ч. 2 ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець протягом трьох
робочих днів з дня надходження до нього
виконавчого документа виносить
постанову про відкриття виконавчого
провадження. За заявою стягувача
державний виконавець одночасно з
винесенням постанови про відкриття
виконавчого провадження може накласти
арешт на майно та кошти боржника, про що
виноситься відповідна постанова.

У силу положень ч. ч. 2, 3 ст. 57 Закону
України «Про виконавче провадження»
арешт майна боржника може накладатися
державним виконавцем, зокрема, шляхом
винесення постанови про арешт майна
боржника та оголошення заборони на
його відчуження у розмірі суми
стягнення з урахуванням виконавчого
збору, витрат, пов'язаних з
організацією та проведенням
виконавчих дій та застосованих
державним виконавцем штрафів, на все
майно боржника або на окремі предмети.

Як убачається з матеріалів справи та
встановлено місцевим судом, що
постановою головного державного
виконавця Жовтневого відділу
ДВС Дніпровського МУЮ ОСОБА_1 від 24
січня 2014 року відкрито виконавче
провадження з виконання виконавчого
листа №552/2673/13-ц, виданого 30 грудня 2013
року Київським районним судом м.
Полтави, про стягнення з ПАТ КБ
«ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 4 907,52
грн. (а.с. 9).

Цього ж дня головним державним
виконавцем також винесено постанову
про накладення арешту у межах 4 907,52 грн.
на рухоме майно боржника та грошові
кошти ПАТ КБ «ПриватБанк», що містяться
на рахунку №0 в Управлінні НБУ в
Дніпропетровській області, МФО 305006.

Відповідно до ч. 3 ст. 19 Закону України
«Про виконавче провадження» у заяві
про відкриття виконавчого провадження
щодо виконання рішення про майнове
стягнення стягувач має право просити
державного виконавця накласти арешт на
майно та кошти боржника та оголосити
заборону на його відчуження.

Звертаючись до виконавчої служби із
заявою про відкриття виконавчого
провадження, стягувач ОСОБА_2, у порядку
ст. 19 Закону України «Про виконавче
провадження», просила державного
виконавця накласти арешт на майно та
кошти боржника та оголосити заборону
на його відчуження.

Зазначені обставини вказують на
правомірність дій головного
державного виконавця Жовтневого ВДВС
Дніпропетровського МУЮ ОСОБА_1, яка
діяла у межах компетенції та у
визначений законом спосіб при
винесенні оскаржених постанов щодо
накладення арешту на майно та грошові
кошти боржника, та обґрунтованість
висновків суду першої інстанції щодо
відсутності підстав для задоволення
скарги.

Доводи апеляційної скарги є
безпідставними та такими, що не
ґрунтуються на законі, з огляду на
наступне.

Одночасне винесення державним
виконавцем постанови про відкриття
виконавчого провадження та постанови
накладення арешту на майно і грошові
кошти, на що посилається апелянт у
своїх доводах скарги, допускається, з
огляду на приписи ч. 2 ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження».

При цьому, діючим законодавством не
передбачений обов'язок державного
виконавця у такому випадку до
накладення арешту на майно боржника
вживати заходів для добровільного
виконання боржником судового рішення,
з'ясовувати відомості щодо майнового
стану боржника.

Твердження апелянта, що оскаржуваними
постановами фактично накладено арешт
на все рухоме майно, що належить
боржнику, заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна та
кореспондентські рахунки банку, є
безпідставним, оскільки арешт на
рухоме майно ПАТ КБ «ПриватБанк»
накладено лише у межах суми звернення
стягнення.

Водночас, кореспондентські рахунки
банку не арештовувалися, державним
виконавцем лише накладено арешт на
грошові кошти у межах суми 4 907,52 грн., що
знаходяться на банківському рахунку,
який належить боржнику.

Безпідставними та необґрунтованими
також є доводи апеляційної скарги щодо
обмеження боржника у праві
розпоряджатися своєю власністю, чим
порушено нормальне ведення ним
господарської діяльності та
спричинення виникнення потенційних
збитків від неможливості вчинення
потрібних операцій із майном, оскільки
на підтвердження цих доводів апелянтом
не надано жодних доказів.

Твердження апелянта щодо
невідповідності за формою постанови
державного виконавця вимогам закону,
оскільки у вступній частині не
зазначено імені та по батькові
державного виконавця не відповідає
дійсності, оскільки у оскаржуваних
постановах дана інформація міститься у
вигляді ініціалів ОСОБА_1, і таке
зазначення імені, по батькові
головного державного виконавця не
суперечить вимогам закону.

Не заслуговує на увагу посилання
апелянта на ч. 5 ст. 52 Закону України
«Про виконавче провадження» стосовно
права боржника запропонувати ті види
майна та предмети, на які необхідно в
першу чергу звернути стягнення,
оскільки оскаржуваними постановами
державного виконавця лише накладено
арешт на належне банку майно у межах
суми боргу, на яке у подальшому може
бути звернуто стягнення у порядку
виконавчого провадження щодо
примусового виконання виконавчого
листа №552/2673/13-ц від 30 грудня 2013 року.

Характерною є також обставина того, що
банк не скористався своїм правом,
передбаченим ч. 2 ст. 27 Закону України
«Про виконавче провадження» у строк до
початку примусового виконання рішення
реалізувати належне йому майно чи
передати кошти в рахунок повного або
часткового погашення боргу за
виконавчим документом, після чого
арешт майна боржника знімається за
постановою державного виконавця.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не дають підстави вважати, що
оскаржувані постанови про накладення
арешту не відповідають чинному
законодавству, зокрема Закону України
«Про виконавче провадження».

За таких обставин, колегія суддів
дійшла до висновку, що ухвала місцевого
суду відповідає вимогам матеріального
та процесуального права і обставинам
справи, тому підстав для її зміни чи
скасування не вбачається.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст. ст. 303, 304, 307, 312 п. 1, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "ПриватБанк" відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м.
Полтави від 11 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий у справі:
Чічіль В.А.

Судді:
Кузнєцова О.Ю.

Хіль Л.М.

З оригіналом згідно:

суддя
Чічіль В.А.