22-ц/775/205/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Мельник І.Г.
Доповідач Попова С.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К
Р А Ї Н И

06 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого
Песоцької Л.І.,

суддів
Мироненко І.П., Попової С. А.,

при секретарі
Одінцові Е.В.,

розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі апеляційні скарги
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
10 грудня 2013 року та ОСОБА_1 на ухвалу
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 серпня 2013 року у цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Іллічівський відділ державної
виконавчої служби Маріупольського
міського управління юстиції про
звільнення від сплати аліментів
встановлених рішенням суду та про
стягнення безпідставно сплачених сум, -

в с т а н
о в и л а:

У вересні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із даним позовом до ОСОБА_2,
уточнивши редакцію позовних вимог в
подальшому, і посилався на наступне.
Позивач за рішенням суду від 07.03.2006р.
сплачує на користь колишньої дружини
ОСОБА_2 аліменти в розмірі ? частини з
усіх видів заробітку на утримання їх
неповнолітнього сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав з матір'ю.
25.12.2007р. син ОСОБА_3 прийшов до нього і
повідомив, що мати вигнала його з дому,
у зв'язку з чим дитина залишилась
проживати із ним та по теперішній час
знаходиться повністю на його
утриманні, відповідачка допомоги не
надає, але продовжує отримувати
сплачувані ним аліменти, що
використовує на власні цілі. У зв'язку з
цим просив звільнити його від сплати
аліментів на користь відповідачки на
утримання сина і стягнути з ОСОБА_2
безпідставно отримані нею грошові суми
аліментів в розмірі 22278грн., а також
скасувати нараховану на нього
Іллічівським ВДВС Маріупольського МУЮ
заборгованість за аліментами в розмірі
39421,84грн. та припинити її стягнення.

Справа судовими інстанціями слухалась
неодноразово.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 29 березня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 14.05.2012р. і ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду кримінальних і цивільних
справ від 30.10.2012р., позов ОСОБА_1
задоволено частково. Звільнено ОСОБА_1
від сплати аліментів на користь ОСОБА_2
на утримання неповнолітнього сина в
розмірі ? частині всіх видів заробітку
щомісячно до повноліття дитини.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
безпідставно стягнуті аліменти в
розмірі 22278грн.

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із заявою про перегляд рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29.03.2012р. за нововиявленими обставинами.

Ухвалою Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 20.08.2013р. поновлено ОСОБА_2 строк на
звернення до суду із цією заявою і
скасовано рішення Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя від
29.03.2012р. за нововиявленими обставинами.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 10 грудня 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про звільнення від сплати аліментів,
встановлених рішенням суду, та
стягнення безпідставно отриманих сум
аліментів - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, просив скасувати ухвалу
суду від 20 серпня 2013 року про перегляд
за нововиявленими обставинами і
залишити без змін попереднє рішення
від 29.03.2012р.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач
ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права, просив нове
рішення від 10.12.2013р. скасувати та
ухвалити інше рішення за наслідками
апеляційного провадження, яким його
позовні вимоги про звільнення від
сплати аліментів, стягнення
безпідставно отриманих аліментів,
скасування нарахованої на нього
відділом державної виконавчої служби
заборгованості по аліментам в сумі
39421,84грн. по виконавчому листу -
задовольнити.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповноту встановлення обставин, що
мають значення для справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просила змінити
рішення суду, виключивши з
мотивувальної частини рішення позицію
про правомірність стягнення з неї на
користь позивача безпідставно
отриманих аліментів,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_1, який підтримав доводи
своїх скарг на ухвалу і рішення суду та
заперечував проти доводів скарги
ОСОБА_2, розглянувши справу згідно із ч.
2 ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомлених про дату і час розгляду
справи належним чином під розписку
відповідачки ОСОБА_2 і представника
Іллічівського ВДВС Маріупольського
МУЮ, дослідивши письмові матеріали і
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційні скарги
позивача і відповідачки підлягають
частковому задоволенню, за таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у шлюбі,
який розірвано у травні 1997 року, від
якого сторони мають сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу
дитина проживала із матір'ю і на неї
виплачувались батьком - ОСОБА_1
аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх
видів заробітку на підставі рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 07.03.2006р.

З січня 2008 року по травень 2010 року син
ОСОБА_3 проживав у сестри відповідачки -
ОСОБА_4, а по вихідних днях та в період
канікулів - у батька, що не
заперечувалося сторонами. За цей
період матеріально утримував сина
позивач ОСОБА_1, хоча з нього ще й за
рішенням суду з січня 2008 року із
заробітної плати на комбінаті «ММК ім.
Ілліча» на користь відповідачки ОСОБА_2
стягнуто та перераховано аліменти в
загальному розмірі 23897,89грн., з них: за
2008р. - 12239,32грн., січень-лютий 2009р. - 1729,82
грн., березень 2010р. - 1979,94грн.,
січень-лютий 2012р. - 7948,81грн. З липня 2010
року ОСОБА_3 постійно проживає з
батьком за адресою АДРЕСА_1.

Відповідачка ОСОБА_2 на час ухвалення
оскаржуваного рішення повністю
сплатила суму отриманих нею за цей час
аліментів в розмірі 22278грн., що
підтверджено Орджонікідзевським ВДВС
у листі від 09.12.2013р. за № с21/224, шляхом
часткового стягнення боргу з ОСОБА_2 в
сумі 7258,46грн. відрахуваннями з пенсії
та особистим внесенням нею грошей на
картковий рахунок ОСОБА_1 в загальній
сумі 14188,55 грн. за квитанціями.

З інформації Іллічівського ВДВС
Маріупольського МУЮ вбачається, що
26.09.2012р. за постановою державного
виконавця закінчено виконавче
провадження з виконання виконавчого
документу суду № 2-686 про стягнення з
ОСОБА_1 аліментів на утримання сина за
рішенням від 20.03.2006р.

Скасовуючи рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29.03.2012р. у зв"язку з нововиявленими
обставинами, суд першої інстанції
виходив з того, що ухвали Вищого
адміністративного суду України від
20.03.2012р. і 21.03.2012р. щодо постанов у
справах за адміністративними позовами
ОСОБА_2 з оскарження рішень дорадчого
органу від 31.01.2008р. і 26.10.2010р. - є
нововиявленою обставиною та підставою
для скасування ухваленого рішення у
справі.

Ухвалюючи нове рішення з відмовою у
задоволенні позову в частині
припинення стягнення з позивача
аліментів на користь ОСОБА_2, суд
виходив з відсутності предмету спору,
оскільки за постановою Іллічівського
ВДВС закінчено виконавче провадження
зі стягнення з ОСОБА_1 аліментів та
досягнення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3
повнолітнього віку, через що в сенсі ст.
180 СК України стягнення аліментів
припиняється. У зв'язку з прийняттям
такого рішення суд відмовив у
компенсації позивачеві за рахунок
відповідача витрат на правову
допомогу, які, до того ж, не
підтверджені належними документами.

Відмовляючи в задоволенні вимог про
стягнення безпідставно отриманої суми
аліментів, суд виходив з доведення
факту отримання відповідачкою ОСОБА_2
від ОСОБА_1 протягом січня 2008 року -
лютого 2012 року без достатніх правових
підстав грошових коштів на утримання
сина ОСОБА_3 в розмірі 22278грн., які була
зобов'язана повернути платнику у
зв'язку з окремим від неї проживанням
сина і не перебуванням його на
утриманні відповідачки за цей час,
оскільки припинили своє існування
підстави, на яких ґрунтувалось рішення
від 07.03.2006р. про стягнення на її користь
аліментів. Але враховуючи повернення
відповідачкою ОСОБА_2 на користь
позивача ОСОБА_1 коштів аліментів в
розмірі 22278грн., позовні вимоги ОСОБА_1 в
даній частині не підлягають
задоволенню у зв'язку з фактичним
виконанням цих вимог, присуджених за
попереднім рішенням від 29.03.2012р.

Погодитись із такими висновками при
ухваленні процесуального рішення в
порядку ст. 365 ЦПК України і ухваленням
нового рішення по суті спору не можна,
оскільки суд дійшов їх з порушенням
норм матеріального і процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням дорадчого органу щодо порядку
взаємодії суб'єктів соціальної роботи
з сім"ями, які опинились в складних
життєвих обставинах, при
Орджонікідзевській районній
адміністрації від 31.01.2008р., що міститься
в протоколі № 1, визначено місце
проживання неповнолітнього ОСОБА_3 із
батьком - ОСОБА_1; зобов"язано батьків
ОСОБА_3 спільно до 10.02.2008р. знайти місце
проживання для дитини із батьком і
протягом 6 місяців вирішити житлове
питання дитини з його реєстрацією на
житловій площі батька; запропоновано
відповідачці ОСОБА_2 написати заяву про
відмову від отримання призначених
аліментів. Зазначене рішення було
предметом оскарження ОСОБА_2 у квітні
2010 року в межах адміністративної
справи за її позовом до
Орджонікідзевської районної
адміністрації про визнання
неправомірним та скасування рішення
щодо порядку взаємодії суб'єктів
соціальної роботи з сім'ями, які
опинились в складних життєвих умовах, -
позов вмотивований неповноважністю
цього дорадчого органу вирішувати
спірні питання, на відміну від органу
опіки і піклування, та невідповідністю
порядку денного змісту ухвалених на
засіданні рішень.

Постановою Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 19.12.2011р.,
залишеною без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 13.04.2012р., у задоволенні позову
ОСОБА_2 до Орджонікідзевської районної
адміністрації ММР про визнання
недійсним рішення дорадчого органу від
31.01.2008р. відмовлено. В рішенні
констатовано, що 26.10.2010р. дорадчим
органом щодо порядку взаємодії
суб'єктів соціальної роботи з сім'ями,
які опинились в складних життєвих
умовах, самостійно усунуто суперечливі
положення в двох варіантах
оскаржуваного протоколу № 1 від
31.01.2008р., який є предметом оскарження, і
визнано його недійсним самим дорадчим
органом в порядку усунення
незаконності раніше прийнятого
рішення, через що суд не вбачив підстав
для визнання недійсним цього рішення в
судовому порядку.

Ухвалою Вищого адміністративного суду
України від 20.03.2013р. постанову
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 19.12.2011р. та ухвалу
суду апеляційної інстанції від 13.04.2012р.
у справі щодо визнання недійсним
рішення у протоколі дорадчого органу №
1 від 31.01.2008р. скасовано і справу
направлено на новий судовий розгляд.

Крім того, постановою
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 31.07.2012р., залишеною
без змін ухвалою Донецького
апеляційного адміністративного суду
від 07.11.2012р., відмовлено в задоволенні
іншого адміністративного позову
ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій
дорадчого органу Орджонікідзевської
районної адміністрації і скасування
рішення цього органу від 26.10.2010р. у
протоколі № 11 про визнання юридично
недійсним попереднього рішення цього
органу від 31.01.2008р. у формі протоколу №
1. Ухвалою Вищого адміністративного
Суду України від 21.03.2013р. скасовано
ухвалені судом першої і апеляційної
інстанції рішення.

Заявниця ОСОБА_2 скасування цих рішень
за ухвалами Вищого адміністративного
суду України від 20.03.2013р. і від 21.03.2013р.
вважає істотною обставиною, що ставить
під сумнів висновки в рішенні від
29.03.2012р., в якому суд посилається на
матеріали адміністративної справи
щодо рішення дорадчого органу, яке
міститься в протоколі № 1 від 31.01.2008р.,
що і стало приводом для порушення
питання про перегляд справи рішення
від 29.03.2012р. за нововиявленими
обставинами.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу
України (далі - СК України) батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття. Положеннями
ст. 181 СК України визначено способи
виконання батьками обов'язку
утримувати дитину, зокрема за
домовленістю між ними або за рішенням
суду.

За ч. 1 ст. 179 СК України аліменти,
одержані на дитину, є власністю того з
батьків, на ім'я кого вони виплачуються,
і мають використовуватися за цільовим
призначенням. Неповнолітня дитина має
право брати участь у розпорядженні
аліментами, які одержані для її
утримання.

Відповідно до ч. 2 ст. 188 СК України
батьки можуть бути звільнені від
обов'язку утримувати дитину тільки за
рішенням суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до ст. 361 ЦПК України рішення
або ухвала суду, якими закінчено
розгляд справи, що набрали законної
сили, можуть бути переглянуті у зв'язку
з нововиявленими обставинами.
Необхідними умовами нововиявлених
обставин, визначених п. 1 ч. 2 ст. 361 ЦПК
України, на які, як на підставу своєї
заяви про перегляд рішення у зв'язку з
нововиявленими обставинами,
посилається ОСОБА_2, є те, що скасування
судових рішень щодо рішень дорадчого
органу може вплинути на висновки суду
про права і обов"язки осіб, що беруть
участь у даній цивільній справі.

Суд ґрунтував своє процесуальне
рішення про задоволення заяви ОСОБА_2
лише на тому, що ухвалами Вищого
адміністративного суду України від
20.03.2013р. і від 21.03.2013р. скасовані рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 19.12.2011р. і ухвала
апеляційного суду щодо нього від
13.04.2012р. у справі про визнання недійсним
рішення у протоколі від 31.01.2008р. та
судові рішення з оскарження рішення
дорадчого органу у протоколі від
26.10.2010р.

Встановивши такі, на думку суду
нововиявлені обставини, суд першої
інстанції з урахуванням вимог ст. 365 ЦПК
України скасував попереднє рішення від
29.03.2012р. і ухвалив нове рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

З такими висновками погодитись не
можна, оскільки суд при цьому суд не
звернув уваги на положення наведеної
вище ст. 361 ЦПК України і роз"яснення в п.
9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 "Про застосування цивільного
процесуального законодавства при
перегляді судових рішень у зв'язку з
нововиявленими обставинами" від
30.03.2012р., згідно із якими: скасування
судового рішення (пункт 3 частини
другої статті 361 ЦПК) може бути визнано
нововиявленою обставиною лише в тому
випадку, коли суд обґрунтував ухвалене
судове рішення скасованим (воно було
підставою для ухвалення такого
судового рішення) або виходив із нього,
хоча прямо й не посилався на нього на
підтвердження наявності вказаних
обставин, а також якщо наслідком
скасування судового рішення є інше за
змістом вирішення спору. Вирішуючи
питання про скасування судового
рішення із зазначених підстав, суди
мають виходити з преюдиційного зв'язку
судових рішень, зокрема, із того, що між
рішеннями має існувати
матеріально-правовий зв'язок, факти,
встановлені в одній із справ, мають
значення для іншої справи.

Як вбачається з матеріалів справи, при
першому розгляді справи у своїй ухвалі
від 24.02.2010р. Верховний Суд України
звертав увагу на неврахування судами
доводів позивача про проживання з ним
неповнолітнього сина і утримання його,
а також рішення дорадчого органу, яким
зобов'язано відповідачку написати
заяву про відмову від отримання у
зв'язку з цим аліментів, чого вона не
зробила.

Дійсно, в межах вирішення даної
цивільної справи при минулому
розгляді, що звершився ухваленням
рішення від 29.03.2012р., був досліджений
матеріал за адміністративним позовом
ОСОБА_2, що був оцінений судом в
сукупності з іншими доказами і не був
тим вирішальним доказом, на якому
будувалось це рішення суду, ухвалене в
порядку цивільного судочинства за
позовом ОСОБА_1

Проте, законність чи незаконність
рішення в протоколі засідання
дорадчого органу від 31.01.2008р. про
визначення місця проживання дитини із
батьком та пропозиція ОСОБА_2 написати
заяву про припинення стягнення
аліментів не впливає на встановлені в
достатньому обсязі в межах даної
справи обставини, які були доведені в
ході минулого етапу вирішення справи з
ухваленням рішення 29.03.2012р. Оцінка
протоколам дорадчого органу
Орджонікідзевської районної
адміністрації при перевірці
вищезазначеного рішення суду від
29.03.2012р. надана судами апеляційної і
касаційної інстанцій від 14.05.2012р. і
30.10.2012р. відповідно.

Твердження заявниці ОСОБА_2 про те, що
рішення адміністративного суду про
легітимність цього протоколу № 1 від
31.01.2008р. лягли в основу рішення від
29.03.2012р., є помилковим.

Так, підставами для звільнення ОСОБА_1
від сплати аліментів за рішенням суду
від 29.03.2012р., як з'ясовано, стало
фактичне проживання дитини з батьком з
кінця грудня 2007 року і отримання за цей
час аліментів ОСОБА_2, а не рішення
органу опіки і піклування, що вирішував
кризову ситуацію в родині, у протоколі
засідання від 31.01.2008р., де було
зафіксовано вже здійснений перехід
дитини від матері до іншого місця
проживання.

Оскільки за рішенням суду від 29.03.2012р.
були стягнуті з ОСОБА_1 аліменти на
користь ОСОБА_2, то вони, як отримані
останньою без достатніх правових
підстав у зв"язку зі зміною місця
проживання дитини і утримання дитини
батьком, в порядку застосування ст. 1212
ЦК України обґрунтовано стягнуті з
відповідачки на користь позивача.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 в частині
виключення з мотивувальної частини
позиції про правомірність стягнення з
неї на користь ОСОБА_1 22278,55грн., як
безпідставно отриманих коштів, не є
обґрунтованою і такою, що підлягає
задоволенню, оскільки в ході
апеляційного розгляду справи колегія
суддів пересвідчилась у відсутності
підстав для перегляду за
нововиявленими обставинами законного
рішення від 29.03.2012р., яке було піддано
перевірці судами апеляційної і
касаційної інстанцій. Посилання у
апеляційній скарзі на хибність такого
висновку суду є неспроможним.

Так, при перевірці законності і
обґрунтованості рішення суду від
29.03.2012р., з"ясовані доводи апеляційних
скарг ОСОБА_2, в тому числі які
стосуються не врахування доказів з
витрачання нею коштів на потреби
дитини.

Цими рішеннями, з огляду на надані в
тому числі відповідачкою документи
(щодо оплати харчування дитини за
період 2010-2011р.р., ремонту класу і школи
за період лютий-травень 2008р., вересень
2008-березень 2009р., грошові перекази в
2010р. і в 2012 роках, придбання канцтоварів
в школу тощо), встановлено, що з січня 2008
року неповнолітній ОСОБА_3 проживав
разом з батьком ОСОБА_1 і знаходився на
його утриманні, тому батько дитини був
звільнений від сплати аліментів,
присуджених на користь матері, і з
ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1
отримані відповідачкою за час окремого
її проживання від сина кошти аліментів
в заявленій в позові сумі 22278грн.,
сплата яких підтверджена
документально. Суд апеляційної
інстанції врахував надані до суду
другої інстанції докази і визначив, що
ОСОБА_2 за період окремого проживання
із сином, отримуючи від ОСОБА_1
аліменти, аліментів другому з батьків,
з ким залишився проживати син, не
платила, хоча як мати повинна нести
витрати на утримання дитини.

Не є передрішуючим доказом витрачання
коштів ОСОБА_2 в необхідних обсягах і за
весь період окремого проживання дитини
до досягнення повноліття із батьком
тільки та обставина, на яку посилається
відповідачка в своїй апеляційній
скарзі, що органом опіки не
встановлювався факт використання нею
аліментних грошей не за цільовим
призначенням, оскільки ця обставина
була предметом розгляду позовних вимог
в даній частині судами різних ланок,
які з огляду на зібрані матеріали
дійшли висновку про обґрунтованість
такого стягнення з мотивів, що підстава
для отримання відповідачкою аліментів
згодом - з переходом дитини жити до
батька - відпала (ч. 1 ст. 1212 ЦК України).

Крім того, в оскаржуваному рішенні від
10.12.2013р. суд відмовив в задоволенні
позову ОСОБА_1 в частині стягнення
безпідставно отриманих коштів не з
підстав відсутності обов'язку ОСОБА_2
повернути отримані кошти аліментів за
період окремого проживання від неї
сина ОСОБА_3, а з підстав вже здійсненої
сплати цих коштів в порядку виконання
попереднього судового рішення від
29.03.2012р., в тому числі в більшій частині
шляхом переказів ОСОБА_2 на картковий
рахунок позивача, поряд з
відрахуваннями з її пенсії за
виконавчим листом. Такі обставини є
іншими підставами для ухвалення
рішення про відмову в задоволенні
позову ОСОБА_1, аніж ті обставини, якими
був вмотивований його позов. Суд цьому
уваги не приділив.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги ОСОБА_1, аналогічні доводам його
позову щодо безпідставності отримання
матір'ю дитини сплачуваних ним
аліментів після переходу дитини до
нього у кінці грудня 2007 року є
обґрунтованими фактичними обставинами
справи, встановленими у справі
судовими рішеннями, і нормами
матеріального права, що регулюють
спірні відносини.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про
неврахування тієї обставини, як
обставини, що має виключити стягнення з
неї отриманих від ОСОБА_1 аліментів, що
вона за рахунок коштів отриманого
кредиту придбала на м"я сина 1/3 частину
квартири, не є спроможними, бо укладені
ОСОБА_2 кредитні договори з отримання
коштів на споживчі цілі і для особистих
потреб мали місце ще у 2005 році і лютому
2007 року, а придбання квартири відбулось
за рахунок міни існуючої двохкімнатної
квартири на трьохкімнатну квартиру з
доплатою ще у грудні 2005 року, коли з
огляду на наявні у справі матеріали, ще
не виникало у відповідачки
встановлених рішеннями зобов"язань
щодо забезпечення дитини житлом чи
адресованих до неї пропозицій органів,
які здійснюють захист прав дітей, з
цього приводу.

Зважаючи на наведене, колегія суддів не
віднаходить преюдиційного зв'язку
обставин, встановлених
вищезазначеними рішеннями суду по
справах адміністративної юрисдикції,
що стосувались повноважень дорадчого
органу з визначення місця проживання
дитини і пропозицію рекомендаційного
характеру написати заяву про
припинення стягнення аліментів з
батька, із обставинами, які підлягали
доказуванню в межах даної цивільної
справи, що стосувались наявності
підстав для звільнення позивача від
сплати аліментів на утримання
неповнолітньої дитини і безпідставно
отриманих відповідачкою грошових
коштів. Встановлені в межах цих
адміністративних справ обставини не
вплинули на висновки суду у даній
справі, хоча і досліджувались ці
матеріали, але оцінювались в
сукупності з іншими зібраними доказами
з дотриманням порядку у ст. 212 ЦПК
України.

Втім, суд, скасовуючи рішення від
29.03.2012р., і ухвалюючи нове рішення
10.12.2013р., на зазначені обставини не
зважив.

Судове рішення не може переглядатись у
зв"язку з нововиявленими обставинами у
разі, якщо обставини, передбачені ч. 2
ст. 361 ЦПК України, як в даному випадку,
відсутні.

У п. 1 вищезгаданої постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 роз"яснено, що задоволення
судом заяви про перегляд судового
рішення у зв'язку з нововиявленими
обставинами всупереч вимогам ЦПК
порушує принцип правової визначеності
та право заявника на доступ до
правосуддя, яке гарантується пунктом 1
статті 6 Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод (РИМ,
4.XI.1950).

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку, що у суду першої інстанції
не було правових підстав для
скасування у зв"язку з нововиявленими
обставинами попереднього рішення, яке
залишено без змін ухвалами апеляційної
і касаційної інстанцій, так як
скасування ухвалених в порядку
адміністративного судочинства рішень
з оскарження рішень дорадчого органу
не вплинуло на висновки суду щодо
предмету доказування у справі про
звільнення особи від сплати аліментів
і стягнення безпідставно набутого
майна.

Враховуючи те, що в силу ч. 2 ст. 365 ЦПК
України суду, який переглядає судове
рішення у зв"язку з нововиявленими
обставинами, надано повноваження на
одночасне скасування рішення, що
переглядалося і прийняття нового
судового рішення, то суд апеляційної
інстанції, із урахуванням частково
обґрунтованих доводів апеляційних
скарг ОСОБА_1 і ОСОБА_2, вважає за
необхідне скасувати ухвалу від 20.08.2013р.,
прийняту в порядку ст. 365 ЦПК України, і
ухвалене при новому розгляді справи
рішення від 10.12.2013р. та залишити без
змін попереднє рішення від 29.03.2012р.

При цьому колегія суддів виходить не
лише з того, що не було підстав для
перегляду судового рішення у зв"язку з
нововиявленими обставинами, а й з того,
що рішення суду першої інстанції від
29.03.2012р., підвернуте перевірці двічі
вищими судовими інстанціями, є
законним і обґрунтованим.

Не підлягають задоволенню вимоги
апеляційної скарги ОСОБА_1 що
стосуються скасування нарахованої
ВДВС на нього заборгованості, оскільки
ці відносини перебувають в площині
виконавчого провадження, або у спорі
щодо розміру нарахованої
заборгованості по аліментам, у випадку
його виникнення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у
зв'язку із скасуванням ухвали і рішення
суду першої інстанції з відповідача
підлягають стягненню на користь
позивача витрати з оплати судового
збору за подачу апеляційних скарг в
сумі 243,60грн.

Керуючись ст.ст. 361, 365, 303, 307, 309, 312 ЦПК
України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 і ОСОБА_1 на
рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 10 грудня 2013 року задовольнити
частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
20 серпня 2013 року задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 10 грудня 2013 року скасувати.

Ухвалу Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 20 серпня 2013 року скасувати.

Заяву ОСОБА_2 про перегляд рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
29 березня 2012 року за нововиявленими
обставинами залишити без задоволення і
рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 29 березня 2012 року залишити в силі.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги протягом двадцяти
днів безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді