Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №22-ц/0690/3228/11
Головуючий у 1-й інст. Баренко
(Житомирський р.с.) 2-177/11
Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Заполовського
В.Й.,

суддів: Забродського
М.І., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання
Капустинської Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
виселення та стягнення судових витрат
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 20 жовтня 2011
року,-

в с т а н о в и л
а :

У лютому 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з цим позовом.

На обґрунтування позову посилалися на
те, що вони з 11.05.2004 року є власниками
квартири АДРЕСА_1, в якій були
зареєстровані відповідачі ОСОБА_3, її
дочка ОСОБА_4 та неповнолітній син
ОСОБА_5.

26.02.2004 року відповідачі знялися з
реєстрації і вибули на інше постійне
місце проживання в цьому ж населеному
пункті. Таким чином відповідачі згідно
до ст.107 ЖК України втратили право
користування вказаною квартирою з дня
вибуття. А тому за рішенням суду
підлягають виселенню.

Крім того зазначають, що відповідно до
вимог ст.ст.383, 387 ЦК України, вони як
власники квартири мають право
використовувати її для власного
проживання, а також право витребування
її від відповідачів, які незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділи нею, тобто самовільно
вселились в цю квартиру, звільнити
квартиру відмовляються.

За наведених обставин позивачі просили
виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з
квартири АДРЕСА_1 на підставі ст.107 ЖК
України у зв'язку з вибуттям останніх
на інше постійне місце проживання.

Рішенням Житомирського районного
суду Житомирської області від 20 жовтня
2011 року позов задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
такими, що втратили право користування
квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку з вибуттям
останніх на інше постійне місце
проживання та виселено їх.

Стягнуто з відповідачів на користь
позивача по 15 грн.13 коп. судових витрат
з кожного.

У поданій апеляційній скарзі
ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, просить скасувати рішення суду
та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в задоволенні позову в
повному обсязі.

На обґрунтування скарги
посилається на те, що спірна квартира
була надана у 1984 році на позивача
ОСОБА_1, її матір ОСОБА_6, а також на її та
позивача ОСОБА_2 Пізніше її мати ОСОБА_6
померла. Наймачем квартири був ОСОБА_1
Проживаючи у вказаній квартирі вона
народила двоє дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_5.
У 1997 році їй була подарована 1/3
частина жилого будинку АДРЕСА_2. У
зв'язку з необхідністю проведення в
частину будинку електроенергії та
газопостачання вона змушена була у 2004
році знятися з реєстрації із спірної
квартири та зареєструватись у частині
зазначеного будинку. Однак зі спірної
квартири не вибувала, за адресою
реєстрації вона з дітьми жодного дня не
проживала, оскільки подарована їй
частина будинку не придатна для
проживання. Постійним місцем
проживання була і є квартира АДРЕСА_1.

Відтак вважає, що для виселення її та
дітей зі спірної квартири,
передбачених законом підстав у суду не
було.

Заслухавши доводи осіб, які з'явилися в
судове засідання, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК - суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Звертаючись з даним позовом до суду,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як власники квартири,
просили суд виселити відповідачів з
квартири з підстав, передбачених ч.2
ст.107 ЖК України. Тобто у зв'язку з
вибуттям відповідачів на постійне
проживання в інше житло в цьому ж
населеному пункті та втратою у зв'язку
з цим права користування цим жилим
приміщенням.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що
відповідачі на підставі ч.2 ст.107 ЖК
України втратили право користування
спірним житловим приміщенням, що є
підставою для їх виселення.

Проте з таким висновком погодитися не
можливо з огляду на наступне.

Стаття 47 Конституції України гарантує
кожному право на житло.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно до ст.109 ЖК - виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом.

Як вбачається з матеріалів
справи, квартира АДРЕСА_1 згідно
рішення Житомирської районної Ради
народних депутатів від 12.09.1984 року №301
була виділена ОСОБА_1 на сім'ю з 4-х осіб.
А саме: на його дружину ОСОБА_6, на дочку
останньої ОСОБА_3 та спільного їх сина
ОСОБА_2 У 2000 році ОСОБА_6 померла.

На підставі розпорядження органу
приватизації КП „Агроводсервіс" від
21.04.2004 року №2360 наймачу квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та члену його сім'ї
ОСОБА_2 квартира передана у приватну
власність та видано на їх ім'я
свідоцтво про право власності на житло
від 11.05.2004 року.

Зазначені обставини визнані сторонами
по справі.

Також матеріалами справи встановлено,
що проживаючи у згаданій квартирі
ОСОБА_3 у 1988 році народила дочку ОСОБА_4,
а у 1995 році сина ОСОБА_5

У 1997 році згідно договору дарування
ОСОБА_3 отримала у власність 1/3 частину
житлового будинку АДРЕСА_2.

У зв'язку з виниклими обставинами,
26.02.2004 року відповідачка ОСОБА_3 з
неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 і ОСОБА_5
знялася з реєстрації з вказаної
квартири, однак продовжували там
проживати.

Зазначені обставини об'єктивно
підтверджуються актом обстеження
житлових умов від 14.10.2010 року,
проведеного комісією сільської ради
та не спростовані стороною позивачів
(а.с.104).

Відповідно до ч.2 ст.107 ЖК України, у
разі вибуття наймача та членів його
сім'ї на постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.
Якщо з жилого приміщення вибуває не вся
сім'я, то договір найму жилого
приміщення не розривається, а член
сім'ї, який вибув, втрачає право
користування цим жилим приміщенням з
дня вибуття.

За змістом роз'яснень, що
викладені в пункті 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України №2 від 12.04.1985
року „Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" - відповідно
до ст.107 ЖК наймач або член його сім'ї,
який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття.

На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, лише з однієї вказаної
позивачем підстави, передбаченої ст.71
або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову
суд вправі тільки за згодою позивача.

Враховуючи вище наведене, колегія
суддів приходить до висновку, що сам
факт зняття відповідачів з реєстрації
не може свідчити про факт вибуття їх із
спірної квартири на постійне
проживання в інше жиле приміщення.

Оскільки, факт вибуття відповідачів зі
спірної квартири на постійне
проживання в інше жиле приміщення не
доведений, то визнавати їх такими, що
втратили право користування спірним
жилим приміщенням та у зв'язку з цим
виселяти підстав у суду не було.

Разом з тим, як свідчить зміст позовної
заяви, вимог про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
спірним жилим приміщенням позивачі не
заявляли.

Крім того, не є обґрунтованими і
викладені в ході апеляційного розгляду
справи доводи сторони позивачів про
наявність підстав для виселення
відповідачів відповідно до ст.ст.157, 116
ЖК України, враховуючи наступне.

Як зазначалося вище, позивачі
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент подання
позову про виселення являлися
власниками спірної квартири.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК та ст.150 ЖК,
які передбачають використовувати
житло для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Право членів сім'ї власника житла
на користування ним є особистим
сервітутом, який встановлюється фактом
визнання певних осіб членами сім'ї
власника житла.

Не припиняє чинності на користування
житлом власника і припинення членства
сім'ї власника житла колишніми членами
сім'ї.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 були
і є членами сім'ї ОСОБА_1, що
підтверджено рішенням Житомирського
районного суду Житомирської області
від 13.12.2012 року.

Відповідно до ст.156 ЖК України право
члена сім'ї власника будинку (квартири),
який не є його співвласником, на
користування цим будинком (квартирою)
обумовлено наявністю сімейних
відносин із власником і спільним із ним
проживанням у цьому будинку (квартирі).

Статтею 157 ЖК України передбачено, що
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною 1 ст.116
цього Кодексу.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, позивачі, як власники спірної
квартири вимог про виселення
відповідачів з даної квартири, як
членів їх сім'ї з підстав передбачених
ст.116 ЖК України не заявляли, предмет
або підстави позову відповідно до ч.2
ст.31 ЦПК України не змінювали та не
надали належних доказів про наявність
обставин для виселення з передбачених
вказаною нормою закону підстав.

Відтак, підстави для задоволення
позову про виселення відповідачів зі
спірного житла, як членів сім'ї
власника квартири, відсутні.

За наведених обставин доводи
апеляційної скарги слід визнати
обґрунтованими, а рішення суду першої
інстанції таким, що не ґрунтується на
вимогах закону.

Тому, рішення суду відповідно до ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 20 жовтня 2011
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_2 у задоволенні
позову до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
виселення та стягнення судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього ж часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий Судді