Єдиний унікальний номер 260/187/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4328/2014
Головуючий у 1 інстанції Кротінов В.О.
Доповідач Папоян В.В.
21 травня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
головуючого судді Біляєвої О.М.,
суддів Папоян В.В., Мальованого Ю.М.,
при секретарі Бакунець Я.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 11 квітня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Кредитпромбанк» про визнання
кредитного договору незаконним,
визнання права на моральну та
матеріальну компенсацію, -
Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання кредитного
договору незаконним, визнання права на
моральну та матеріальну компенсацію.
На обґрунтування своїх вимог посилався
на те, що оспорюваний кредитний договір
порушує вимоги чинного законодавства,
Конституції України та укладався на
незаконних документах і за межами його
свідомості. Марка автомобіля та сума
кредитної позики не відповідає
кредитному договору. Предметом застави
в забезпечення кредиту є автомобіль
Шевролет модель «Лачеті», але у акті
відбору автомобілю № 2405 значиться
автомобіль Шевролет моделі «Авео» за
ціною 73 700 грн. Та за тим самим № 2405
існує інший акт відбору автомобілю де
предмет кредитування зазначено
автомобіль Шевролет модель «Лачеті» за
ціною 84 460 гривень. Крім того, зазначав,
що банківська установа займалася
кредитуванням у іноземній валюті, не
маючи відповідного ліцензійного
дозволу. Посилався на те, що 01 квітня 2013
року СВ Калінінського РО Донецького ГУ
ГУМВД України в Донецькій області
прийнято рішення про порушення
за ст. 190 КК України. Просив суд визнати
укладений між сторонами кредитний
договір № 9-/25ДС/0457/2007-АКЛН від 24 жовтня
2007 року незаконним та визнати його
право на моральну та матеріальну
Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 11 квітня 2014 року у
позовних вимогах ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
надав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
у повному обсязі. На обґрунтування
апеляційної скарги посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема вважає,
що укладена між сторонами угода
суперечить чинному законодавству.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач доводи апеляційної скарги
підтримав, просив рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити його вимоги у повному
обсязі.

Представник відповідача у судовому
засіданні апеляційного суду проти
доводів апеляційної скарги
заперечував, просив рішення суду
залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, а рішення підлягає залишенню
без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції
повно і всебічно дослідив обставини по
справі і надані сторонами докази та
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює та дійшов обґрунтованого
висновку, що позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги оскільки
відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справу за зверненням
фізичних або юридичних осіб в межах
заявлених ними вимог. Зі змісту
позовної заяви убачається, що ОСОБА_1,
звертаючись до суду з позовом, просив
визнати укладений між сторонами
кредитний договір незаконним та
фактично, як на підставу своїх вимог
посилався на невідповідність цієї
угоди вимогам чинного законодавства,
що на його думку свідчить про
недійсність укладеного угоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлено
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Вимоги законодавства, що стосуються
чинності кредитних договорів
встановлені ЦК України (ст. ст. 1048-1052,
1054), та Законом України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг». Зокрема, це:
досягнення сторонами згоди з усіх
істотних умов договору (мета, сума і
строк кредиту; умови і порядок його
видачі та погашення; відсоткові ставки;
порядок плати за кредит, тощо);
укладення кредитного договору у
письмовій формі; наявність у сторін
необхідного обсягу цивільної
дієздатності; волевиявлення сторін має
бути вільним і відповідати їхній
внутрішній волі.

Судом першої інстанції було
встановлено, що між ПАТ
«Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 24 жовтня 2007
було укладено договір кредиту №
9/25ДС/0457/2007-Аклн на придбання автомобіля
на суму 17 561 долара США зі сплатою
відсотків з кінцевим терміном
погашення 23 жовтня 2014 року. В
забезпечення зазначеного кредитного
договору між сторонами укладено
договір застави № 9/25ДС/0457/301/2007-Аклн від
24 жовтня 2007 року відповідно до якого
ОСОБА_1 передав в заставу автомобіль
марки Шевролет модель «Лачеті» 2007 року
випуску реєстраційний номер АН 5678СК.

Встановлено, що договір кредиту
укладений у письмовій формі, що
відповідає вимогами параграфу 2 глави 71
розділу ІІІ книги 5 Цивільного кодексу
України та не потребує нотаріального
посвідчення, і підписаний боржником.
Особа, яка вчиняла правочин мала
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Відповідно до ст.ст. 627, 628
ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору які
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними. Між сторонами досягнута згоди з
усіх істотних умов договору про що
свідчить його підписання двома
сторонами, тому позовні вимоги про
визнання угод недійсною не ґрунтуються
на Законі.

Доводи апеляційної скарги позивачів
про те, що надання кредиту у іноземній
валюті за умови відсутності у банку
відповідної ліцензії, є порушенням
чинного законодавства, апеляційний суд
не приймає до уваги оскільки основним
законодавчим актом, який регулює
правовідносини у сфері валютного
регулювання і валютного контролю є
Декрет Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» (далі - Декрет КМУ).

Статтею 1054 ЇДКУ передбачено, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому згідно зі ст. 2 Закону України
"Про банки і банківську діяльність"
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.
Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ операції
з валютними цінностями здійснюються на
підставі генеральних та
індивідуальних ліцензій Національного
банку України. Операції з валютними
цінностями банки мають право
здійснювати на підставі генеральної
ліцензії на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 цього ж Декрету.

З матеріалів справи убачається,
що на час укладення оскаржених
договорів ПАТ «Кредитпромбанк» мав
банківську ліцензію № 174 від 24 вересня
2001 року видану Національним банком
України на здійснення операцій,
визначених ч. 1 та п. п. 5 - 7 ч. 2 ст. 47
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», вказана
ліцензія надає право видавати кредити.

Відповідно до п.2.3. Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, що затверджене Постановою
Правління НБУ № 275 від 17.07.2001
(зареєстровано в Міністерстві юстиції
України від 21 серпня 2001 р. за № 730/5921) за
наявності банківської ліцензії та за
умови отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями, серед яких:

- неторговельні операції з
валютними цінностями;

- операції з готівковою
іноземною валютою (купівля, продаж,
обмін), що

здійснюються в пунктах обміну
іноземної валюти, які працюють на
підставі укладених

банками агентських договорів з
юридичними особами-резидентами;

- ведення рахунків клієнтів
(резидентів і нерезидентів) в іноземній
валюті та

клієнтів-нерезидентів у грошовій
одиниці України;

- залучення та розміщення
іноземної валюти на валютному ринку
України;

- залучення та розміщення
іноземної валюти на міжнародних
ринках;

- інші операції з валютними
цінностями на валютному ринку України.

З вищенаведеного вбачається, що
уповноважені банки на підставі
банківської ліцензії та письмового
дозволу на здійснення операцій з
валютними цінностями мають право
здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту "в" п. 4 ст. 5 Декрету
КМУ, який передбачає наявність
індивідуальної ліцензії на надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання або одержання
кредитів в іноземній валюті.
Відповідно до п. 1.5 Положення про
порядок видачі НБУ індивідуальних
ліцензій на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу, затвердженого постановою
Правління НБУ від 14 жовтня 2004 р. № 483,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку на
здійснення яких Національний банк
видав банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій, єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитування в іноземній валюті згідно
з вимогами статті 5 Декрету КМУ є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.
Тому за умови наявності у банку
відповідної генеральної ліцензії та
письмового дозволу Національного
банку України, здійснення кредитних
операцій у валюті не суперечить
вимогам чинного законодавства України
та позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Доводи апеляційної скарги щодо
невідповідності укладеного договору
вимогам чинного законодавства
апеляційним судом не приймаються до
уваги, оскільки відповідно до ст. 10 ЦПК
України одним із принципів цивільного
судочинства є змагальність сторін та
згідно ст.. 60 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини на які
вона посилається як на підставу для
своїх вимог, та позивачем не надано
належних доказів на підтвердження
своїх вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання права на моральну
та матеріальну компенсацію суд першої
інстанції обґрунтовано виходив з того,
що зазначені вимоги не ґрунтуються на
законі оскільки позивач звертаючись до
суду з позовом про визнання права на
моральну та матеріальну компенсацію
обрав неналежний спосіб захисту.

Апеляційний суд не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги так як
відповідно до змісту ст.ст. 11 та 15 ЦК
України права та обов'язки виникають з
дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства. Згідно ст.3
ЦПК України, кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розумніють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на правопорушника. Загальний перелік
таких способів захисту цивільних прав
та інтересів дається в ст. 16 цього
Кодексу, але захист прав та інтересів у
спосіб, який обрано позивачем, чинним
законодавством не передбачено.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
норм матеріального чи процесуального
права що призвело або могло призвести
до неправильного вирішення справи.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що
рішення суду ухвалене з додержанням
вимог матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування
немає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, суд,-

У Х
В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 11 квітня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена безпосередньо до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішенням апеляційного суду.

Судді: