Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №285/393/14-ц
Головуючий у 1-й інст. Літвин
Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді:
Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І.,
Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового
засідання: Гукової О.Р.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 24 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 Просив
розірвати шлюб між ним та
відповідачкою, зареєстрований 07
листопада 1984 року. В обґрунтування
позову зазначав, що з осені 2007 року
шлюбні відносини між ними фактично
припинені, подальше перебування у
шлюбі є неможливим, зважаючи на повну
відсутність почуття взаємної поваги,
розуміння та взаємодопомоги. Зазначив,
що поновлення подружніх відносин
неможливе, добровільно розірвати шлюб
в органах РАЦС відповідачка
відмовляється.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 24 березня 2014 року шлюб
розірвано.

Не погоджуючись із рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_2 подала
апеляційну скаргу. Просить рішення
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позову відмовити. Вважає,
що рішення суду першої інстанції
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що суд проігнорував її
клопотання про залучення до участі у
справі їх з відповідачем сина, ОСОБА_3;
порушив правила підсудності, так як
вона проживає та зареєстрована в м.
Києві; не вжив заходів до примирення,
хоча вона наполягала на цьому; не
вирішив питання про її прізвище після
розірвання шлюбу та не взяв до уваги
поданий нею позов про стягнення
аліментів на користь другого з
подружжя після розірвання шлюбу.

Розглянувши справу в межах
доводів, викладених в апеляційній
скарзі, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається із
матеріалів справи, що сторони уклали
шлюб 07 листопада 1984 року, про що у книзі
реєстрації актів про укладення шлюбу
Пилиповицькою сільською радою
Новоград-Волинського району
Житомирської області вчинено актовий
запис №16 (а.с.32).

Як вбачається із копії свідоцтва про
укладення шлюбу після укладення шлюбу
відповідачці присвоєно прізвище
ОСОБА_2.

Розглядаючи справу про розірвання
шлюбу, суд першої інстанції, у
відповідності до вимог ст.112 СК України,
з'ясував фактичні взаємини подружжя,
дійсні причини позову про розірвання
шлюбу, відсутність неповнолітніх
дітей, інші обставини життя подружжя.

До порозуміння сторони не прагнуть, у
кожного сформувався свій погляд на
життя та інтереси, а йти на поступки
один одному подружжя не бажає.

Такі відносини призвели до того, що
останній час шлюб існує формально, а
відтак суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку, що
подальше збереження шлюбу суперечить
інтересам сторін, що має істотне
значення, а тому шлюб розірвав.

Відповідно до роз'яснень, що надані
судам у пункті 10 Пленуму Верховного
Суду України від 21 грудня 2007 року №11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», передбачене
ч.1 ст.111 СК вжиття судом заходів щодо
примирення подружжя застосовується у
випадку відсутності згоди одного з них
на розірвання шлюбу за ініціативою
однієї зі сторін або суду у формі
відкладення розгляду справи слуханням
та надання сторонам строку на
примирення (ч.5 ст.191 ЦПК). Судам слід
використовувати надану законом
можливість відкласти розгляд справи
для примирення подружжя, особливо за
наявності неповнолітніх дітей.

Колегія суддів неодноразово
роз'яснювала ОСОБА_2 право заявити у
суді апеляційної інстанції клопотання
про надання строку для примирення
подружжя та попереджала про наслідки
не вчинення процесуальної дії.

Однак, такого клопотання ОСОБА_2 не
заявила. Пояснила, що жити із
позивачем вона також не бажає, але
стримуючим фактором для неї (вона не
дає згоду на розірвання шлюбу) є те, що
залишилися не вирішеними майнові
питання, її утримання та поділу майна.

Представник позивача категорично
заперечив проти надання строку для
примирення сторін.

Враховуючи дійсні обставини, що
склалися між сторонами, відсутність
клопотання сторін про надання часу для
примирення та неповнолітніх дітей,
колегія суддів вважає, що відкладення
розгляду справи з ініціативи суду є
недоцільним та процесуально
невиправданим.

За таких обставин, довід апеляційної
скарги відносно невжиття судом першої
інстанції заходів до примирення, хоча
ОСОБА_2 начебто наполягала на
примиренні, є надуманим, оскільки
можливість реалізації права була
надана у апеляційній інстанції, але
відповідачка не виявила такого
бажання.

Інший довід апеляційної скарги
відносно того, що суд першої інстанції
проігнорував клопотання відповідачки
про залучення до участі у справі їх з
відповідачем сина, ОСОБА_3, не змінює
висновків суду першої інстанції,
оскільки син, ІНФОРМАЦІЯ_2, досяг
повноліття та прийнято до розгляду і
відкрито провадження у справі про
розірвання шлюбу, а у прийнятті
зустрічного позову про стягнення
аліментів на користь другого з
подружжя після розірвання шлюбу
відмовлено.

Посилання в апеляційній скарзі на
порушення правил підсудності не тягне
скасування рішення суду про розірвання
шлюбу, оскільки не порушуються правила
виключної підсудності.

Ухвалою суду першої інстанції
відмовлено ОСОБА_2 у прийнятті
зустрічного позову до ОСОБА_1 про
стягнення аліментів на утримання
другого із подружжя після розірвання
шлюбу (а.с.50). Свою відмову суд
обґрунтовував недоцільністю, оскільки
об'єднання може призведе до
затягування розгляду первісного
позову про розірвання шлюбу через те,
що провадження у справах за участю
іноземних осіб має проводитися в
порядку, визначеному розділом X ЦПК
України, правилами міжнародних
договорів, зокрема, Конвенції про
правову допомогу і правові відносини у
цивільних, сімейних і кримінальних
справах. Сама по собі відмова у
прийнятті зустрічного позову не тягне
скасування рішення суду про розірвання
шлюбу, оскільки ОСОБА_2 не позбавлена
права пред'явити позов до ОСОБА_1 про
стягнення аліментів на утримання
другого із подружжя після розірвання
шлюбу на загальних підставах протягом
трьох років від дня розірвання шлюбу і
така можливість не втрачена, а тому
посилання відповідачки на те, що суд
першої інстанції не взяв до уваги
поданий нею позов про стягнення
аліментів на користь другого з
подружжя після розірвання шлюбу при
наявності процесуального рішення
(ухвали) з цього приводу безпідставні.

Позовні вимоги про поділ майна
подружжя не заявлялися, а суд розглядає
спір в межах заявлених вимог.

Відповідно до ч.1 ст.113 СК України особа,
яка змінила своє прізвище у зв'язку з
реєстрацією шлюбу, має право після
розірвання шлюбу надалі іменуватися
цим прізвищем або відновити своє
дошлюбне прізвище.

Відповідно до ч.3 ст.115 СК України
документом, що засвідчує факт
розірвання шлюбу судом, є рішення суду
про розірвання шлюбу, яке набрало
законної сили.

ОСОБА_2 бажає іменуватися після
розірвання шлюбу своїм дошлюбним
прізвищем.

Суд першої інстанції на таке
волевиявлення сторони уваги не
звернув, хоча вона має право на вибір
прізвища після розірвання шлюбу.

Оскільки розірвання шлюбу здійснено в
судовому порядку та факт розірвання
шлюбу буде посвідчуватися рішенням
суду, колегія суддів вважає за
доцільне доповнити рішення суду першої
інстанції відносно відновлення
відповідачці її дошлюбного прізвища
«ОСОБА_2», надавши можливість
реалізувати право на вибір прізвища.

У решті рішення суду про розірвання
шлюбу залишається без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 24 березня 2014 року
доповнити.

Після розірвання шлюбу відновити
ОСОБА_2 її дошлюбне прізвище - «ОСОБА_2».

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: