Номер провадження: 22-ц/785/3578/14
Головуючий у першій інстанції Гудіна
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого:
судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О.,
Драгомерецького М.М.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 06 лютого 2014 року у справі за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, -

в
с т а н о в и л а:

У липні 2013р. публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення, в якому позивач просив
звернути стягнення на предмет іпотеки -
житловий будинок, загальною площею 44,70
кв.м., житловою площею 24,40 кв. м, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 03.08.2005р., у рахунок
погашення її заборгованості за
кредитним договором № ODA0GK01420025 від 03
серпня 2005р. перед ПАТ КБ «ПриватБанк» у
розмірі 38 928,27 доларів США, еквівалент
311 036,88 грн., що становить заборгованість
за кредитом, шляхом продажу предмету
іпотеки на підставі договору іпотеки.
Також просив виселити ОСОБА_2 та інших
осіб, які зареєстровані та /або
проживають у зазначеному житловому
будинку зі зняттям їх з реєстраційного
обліку за за вищевказаною адресою та
стягнути з відповідачки понесені
судові витрати.

Справу розглянуто у відсутності
сторін.

Рішенням Суворовського районного суду
м. Одеси від 06.02.2014р. позов задоволено.

Звернуто стягнення на предмет
іпотеки-будинок загальною площею 44,70
кв.м., житловою площею 24,40 кв.м., що
розташований за адресою: АДРЕСА_1,
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки ( на підставі договору іпотеки
від 03.08.2005р.) ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем, з
отриманням витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно, з
реєстрацією правочину купівлі-продажу
предмету іпотеки у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно, з
проведенням дій щодо коригування
технічної документації відповідно до
поточного стану нерухомості, її
перепланування та перебудови, з
проведенням дій щодо оформлення та з
отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування, з можливістю
здійснення позивачем всіх
передбачених нормативно-правовими
актами держави дій, необхідних для
продажу предмету іпотеки. Постановлено
виселити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 з житлового будинку (предмету
іпотеки), розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного
обліку у територіальному органі
Державної міграційної служби. Стягнуто
зі ОСОБА_2 на користь позивача судові
витрати в сумі 3 225,07 грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції і постановити нове рішення
по суті позовних вимог.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення осіб, що з'явилися
у судове засідання, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду-зміні, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення не відповідає вказаним
вимогам в частині вирішення позовних
вимог про стягнення предмету іпотеки.

Судом встановлено, що 03.08.2005р. між
закритим акціонерним товариством
комерційний банк «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір № ODA0GK01420025, згідно з
умовами якого банк надав позичальнику
кредит в сумі 25 000 дол. США із кінцевим
терміном повернення заборгованості до
30.07.2020р. та сплатою 11,04% річних.

На забезпечення виконання кредитних
зобов'язань, 03.08.2005р. між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено
іпотечний договір, відповідно до якого
предметом іпотеки виступає нерухоме
майно, а саме - будинок, загальною
площею 44,70 кв.м., житловою площею 24,40 кв.
м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
та належить ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 03.08.2005р.

Пунктом 1.1 іпотечного договору
передбачено, що цей договір забезпечує
виконання зобов'язань іпотекодавця за
кредитним договором № ODA0GK01420025 від
03.08.2005р, з повернення кредиту, наданого
у вигляді не відновлювальної кредитної
лінії у розмірі 28 375 дол. США, з яких: на
придбання нерухомості у сумі 25 000 дол.
США, а також на сплату страхових
платежів у сумі 3 375 дол. США на строк по
30.07.2020р. включно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 не виконала своїх зобов'язань за
кредитним договором і станом на 18.07.2013р.
має заборгованість на загальну суму 38
928, 27 дол. США, що складається: з - 31 246,97
дол. США-заборгованість за кредитом; 1
813,11 дол. США-заборгованість по
процентам за користування кредитом; 270
дол. США- заборгованість по комісії за
користування кредитом; 5 598, 19 дол.
США-пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором., а тому дійшов
висновку про наявність підстав для
задоволення позову шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки, вартість
якого сторони визначили на час
укладання договору на суму 25 000 дол. США,
у спосіб та в порядку, передбаченому
умовами договору.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду відповідає обставинам
справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. ст. 33, 35 Закону України
«Про іпотеку» у разі порушення
основного зобов'язання та/або умов
іпотечного договору іпотекодержатель
надсилає іпотекодавцю та боржнику,
якщо він є відмінним від іпотекодавця,
письмову вимогу про усунення порушення
у не менш ніж тридцятиденний строк. У
такому документі зазначається стислий
зміст порушених зобов'язань та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

Згідно розрахунку заборгованість
позичальника ОСОБА_2 за кредитним
договором № ODA0GK01420025 від 03.08.2005р.
станом на 18.07.2013р. становить 38 928, 27 дол.
США, з яких: 31 246,97 дол.
США-заборгованість за кредитом; 1 813,11
дол. США-заборгованість по процентам за
користування кредитом; 270 дол. США-
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 5 598, 19 дол.
США-пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором.

Розмір заборгованості відповідачки за
кредитним договором судом визначено
правильно, у тому числі і з урахуванням
даних, що містяться у копіях квитанцій
по сплаті відповідачкою платежів за
кредитом на суму 15 000 дол. США.
Матеріалами справи встановлено, що
останній платіж відповідачка зробила у
липні 2013р. на суму 300 дол. США і ця сума
позивачем зарахована у погашення
кредиту.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що судом неправильно визначена
заборгованість за кредитом є
безпідставними.

Відповідно до умов цього договору
іпотекодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет іпотеки
та його реалізацію незалежно від
настання строку виконання зобов'язань
за кредитним договором, зокрема, у
випадку повного або часткового
неповернення позичальником у
встановлені відповідно до кредитного
договору строки суми кредиту, та/або
при несплаті або часткові несплаті у
передбачені Кредитним договором
строки сум процентів, сум неустойки
(пені, штрафу).

Отже, звертаючи стягнення на предмет
іпотеки суд обґрунтовано виходив із
вказаних вимог закону та обставин у
справі.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що у разі задоволення
судом позову про звернення стягнення
на предмет іпотеки у рішенні суду
зазначаються: загальний розмір вимог
та всі його складові, що підлягають
сплаті іпотекодержателю з вартості
предмета іпотеки; опис нерухомого
майна, за рахунок якого підлягають
задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження
предмета іпотеки або передачі його в
управління на період до його
реалізації, якщо такі необхідні; спосіб
реалізації предмета іпотеки шляхом
проведення прилюдних торгів або
застосування процедури продажу,
встановленої ст.38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших
кредиторів, які підлягають задоволенню
з вартості предмета іпотеки; початкова
ціна предмета іпотеки для його
подальшої реалізації.

Згідно із п. 42 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
(далі - Постанова) резолютивна частина
рішення суду в разі задоволення позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки має відповідати вимогам як ст.
39 Закону України «Про іпотеку», так і
положенням пункту 4 частини першої ст.
215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в
обов'язковому порядку має зазначатись
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

У п. 24 договору іпотеки сторони
встановили, що при зверненні стягнення
на предмет іпотеки в позасудовому
порядку сторони погодились, що
початкова ціна предмету іпотеки
встановлюється в розмірі 50% від його
загальної вартості згідно п.13 цього
договору.

Як видно з матеріалів справи,
резолютивна частина судового рішення
не в повній мірі відповідає вимогам
ст. 39 Закону України «Про іпотеку»,
оскільки в ній відсутнє визначення
початкової ціни предмета іпотеки для
його подальшої реалізації, тому
рішення суду на підставі п.4 ст. 309 ЦПК
України в цій частині підлягає зміні.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду і про виселення
відповідачів зі спірної квартири із
зняттям їх з реєстраційного обліку за
цією адресою з огляду на таке.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України
«Про виконавче провадження», звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передану в іпотеку квартиру є
підставою для виселення всіх
мешканців, за винятком наймачів та
членів їх сімей. Виселення проводиться
у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

При розгляді позову іпотекодержателя
про виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати таке.

Згідно з ч. 4 ст.9, ст. 109 ЖК України, ст. ст.
39, 40 Закону України «Про іпотеку»
виселення мешканців із житлового
будинку чи житлового приміщення, яке є
предметом іпотеки, проводиться в
порядку, встановленому законом. При
цьому суд за заявою іпотекодержателя
одночасно з рішенням про звернення
стягнення на предмет іпотеки за
наявності підстав, передбачених
законом, ухвалює рішення про виселення
мешканців цього житлового будинку чи
житлового приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

Як видно з матеріалів справи ПАТ КБ
«ПриватБанкк» 01.08.2013р. надіслав
відповідачам письмову вимогу про
сплату заборгованості за кредитним
договором, про його намір звернути
стягнення на предмет іпотеки шляхом
його продажу та вимогу на протязі
одного місяця добровільно звільнити
вищезазначений житловий будинок. Цю
письмову вимогу відповідачі одержали
02.09.2013р., яку залишили без задоволення.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у п.п. 43, 44
вищезазначеної постанови роз'яснив, що
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотеко держателя або нового
власника або в іншій погоджений
сторонами строк.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК
України та ст. 17 Закону України від
26.04.2001р. №2402-ІІІ «Про охорону
дитинства» батьки не мають права без
дозволу органу опіки і піклування
укладати договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання.

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки чи право
користування предметом іпотеки на
момент укладання договору іпотеки.
Будь-які дії, вчиненні без згоди
іпотекодержателя після укладання
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладання договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Положення ст. 12 Закону України від
2.06.2005р. №2623-ІV «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», яка вимагає
попередньої згоди органу опіки та
піклування для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право користування якими мають
безпритульні діти, діє з 1 січня 2006р. і
на договори, укладені до цієї дати, не
поширюються (ст. 58 Конституції України).

Матеріалами справи встановлено, що за
клопотанням позивача судом до участі у
справі у якості третьої особи було
залучено орган опіки та піклування
Суворовської РДА, представник якого
викликався у судове засідання, а/с. 34, 41,
47, але жодного разу не з'явився до суду.

Відповідно до довідки про склад сім'ї, в
предметі іпотеки станом на 22.06.2012р.
зареєстрована ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1
народження, а/с.39.

Представник банку у судовому засіданні
апеляційної інстанції пояснив, що
неповнолітня ОСОБА_7 була
зареєстрована за цією адресою без
згоди іпотекодержателя.

Наведеними обставинами спростовуються
доводи апеляційної скарги про те, що
судом не було залучено до участі у
справі орган опіки та піклування.

Таким чином суд законно і обґрунтовано
ухвалив рішення про виселення
відповідачів із зазначеного
іпотечного майна, зі зняттям їх з
реєстраційного обліку.

На підставі наведеного та керуючись
ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 314, 316 - 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Резолютивну частину рішення
Суворовського районного суду м. Одеси
від 06 лютого 2014 року в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
змінити та встановити початкову ціну
предмета іпотеки для його подальшої
реалізації на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржене шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області В.Ф.Парапан

М.М.Драгомерецький

В.О.Панасенков