У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Савченко В.О,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8,
про визнання незаконними окремих
пунктів розпорядження голови комітету
профспілки, зобов'язання надати
щорічну відпустку, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та стягнення
моральної шкоди, за касаційною скаргою
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» на рішення апеляційного суду
Сумської області від 30 липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, в якому з
урахуванням уточнених позовних вимог
просив суд визнати незаконними п. п. 1.1,
1.2 розпорядження голови комітету
профспілки №3 від 13 січня 2011 року та №14
від 08 квітня 2011 року, зобов'язати
відповідача надати йому невикористану
щорічну відпустку 5 календарних днів з
29 березня 2011 року по 02 квітня 2011 року,
поновити його на роботі в якості
консультанта по правовим питанням,
стягнути з відповідача середній
заробіток за час вимушеного прогулу та
5 000 грн в рахунок відшкодування
завданої моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилався на те,
що працював у відповідача з 01 березня
2008 року та 28 березня 2011 року його було
звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України. При звільненні позивача
відповідач порушив його права при
наданні щорічної відпустки, крім того
зазначав, що його було звільнено в
період знаходження у відпустці.

Вказував також на ту обставину, що 06
квітня 2011 року він отримав від Вільної
профспілки працівників ВАТ «Сумське
НВО ім. М.В. Фрунзе» листа, в якому
зазначалось, що він є членом виборного
органу - комітету Вільної профспілки
працівників ВАТ «Сумське НВО ім. М.В.
Фрунзе». З огляду на те, що він був
членом профспілки, а остання не надала
згоди на його звільнення вважав
незаконним своє звільнення.

Посилаючись на вказані обставини
позивач звернувся з позовом до суду за
захистом порушеного права.

Справа неодноразово переглядалась
судами різних інстанцій.

Так, рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 25 жовтня
2011 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 28 грудня 2011 року
рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
часткове задоволення позову.

Поновлено позивача на посаді
консультанта з правових питань
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» з 08 квітня
2011 року.

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 22 230 грн середнього заробітку
за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним п. п. 1.1 та 1.2 в
частині визначення тривалості
чергової відпустки позивача
розпорядження №3 від 13 січня 2011 року зі
змінами, внесеними розпорядженням №14
від 08 квітня 2011 року голови комітету
профспілки Об'єднаної первинної
організації профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе».

Стягнуто з відповідача на користь
позивача в рахунок відшкодування
завданої моральної шкоди 500 грн.

В решті позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 липня 2012 року
рішення апеляційного суду Сумської
області від 28 грудня 2011 року скасовано,
справу передано на новий судовий
розгляд до апеляційного суду.

Ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 30 серпня 2012 року
залишено без змін рішення Сумського
районного суду Сумської області від 25
жовтня 2011 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 червня 2013 року
ухвалу апеляційного суду Сумської
області від 30 серпня 2012 року скасовано,
справу передано на новий судовий
розгляд до апеляційного суду.

Рішенням апеляційного суду Сумської
області від 30 липня 2013 року
рішення Сумського районного суду
Сумської області від 25
жовтня 2011 року скасовано та ухвалено
нове рішення про часткове задоволення
позову.

Визнано незаконним пункт 1.2
розпорядження голови комітету
Об'єднаної первинної організації
профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» від 13
січня 2011 року №3 та розпорядження
голови комітету Об'єднаної первинної
організації профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» від 08
квітня 2011 року №14 про розірвання
трудового договору з позивачем за п. 1
ст. 40 КЗпП України і про його звільнення
з 07 квітня 2011 року.

Поновлено позивача з 08 квітня 2011 року
на роботі на посаді консультанта з
правових питань Об'єднаної первинної
організації профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе».

Стягнуто з відповідача на користь
позивача 70 200 грн середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та 1 000 грн в
рахунок відшкодування моральної шкоди.

Визнано незаконним п. 1.1 розпорядження
голови комітету Об'єднаної первинної
організації профспілки працівників
машинобудування та металообробки ПАТ
«Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе» від 13
січня 2011 року №3 в частині визначення
тривалості невикористаної позивачем
щорічної відпустки у 69 календарних
днів.

В задоволенні позовних вимог позивача
про зобов'язання надати щорічну
відпустку тривалістю 5 календарних
днів відмовити.

Не погоджуючись із оскаржуваним
судовим рішенням апеляційного суду
заявник звернувся із касаційною
скаргою, в якій просить оскаржуване
судове рішення скасувати та залишити в
силі рішення суду першої інстанції як
помилково скасоване, посилаючись на
порушення апеляційним судом норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що на підставі
рішення Сумського районного суду
Сумської області від 29 жовтня 2010 року,
визнано такою, що укладена на
невизначений строк тимчасову трудову
угоду від 01 березня 2008 року між
відповідачем та позивачем та поновлено
останнього на посаді консультанта з
правових питань у відповідача.

Відповідно до розпорядження голови
профспілкового комітету відповідача
від 29 жовтня 2010 року позивача з 29
жовтня було допущено до виконання
обов'язків консультанта з правових
питань. 15 листопада 2010 року
позивача попереджено про наступне
звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з відсутністю в
штатному розкладі комітету
відповідача посади консультанта з
правових питань.

Згідно із рішенням цехового комітету
відповідача від 27 грудня 2010
року (членом якого був позивач на той
час) надано згоду на звільнення
позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України.

13 січня 2011 року голова комітету
відповідача видав розпорядження №3.
Відповідно до п. 1. 1 вказаного
розпорядження з 18 січня 2011 року
позивачу була надана невикористана
щорічна відпустка тривалістю 69
календарних днів за період роботи з 01
березня 2008 року по 18 січня 2011
року. Пунктом 1. 2 зазначеного
розпорядження розірвано трудовий
договір з позивачем на підставі п. 1 ст.
40 КЗпП України, а останнім днем роботи
визначений останній день його
відпустки, а саме 28 березня
2011 року.

Судами також встановлено, що в період з
28 березня 2011 року по 06 квітня 2011
року позивач перебував на лікарняному.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення
та задовольняючи частково позовні
вимоги апеляційний суд виходив з того,
що відповідачем було звільнено
позивача у період, коли той перебував у
відпустці, крім того, звільнення
відбулося без отримання попередньої
згоди виборного органу, членом якого
був позивач та без згоди професійної
спілки.

З такими висновками апеляційного суду
колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується та вважає їх
такими, що зроблені за повним та
всебічним з'ясуванням всіх обставин по
справі та з дотриманням вимог закону,
виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону
України «Про відпустки», за бажанням
працівника у разі його звільнення (крім
звільнення за порушення трудової
дисципліни) йому має бути надано
невикористану відпустку з наступним
звільненням. Датою звільнення у цьому
разі є останні день відпустки.

Згідно із ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за пунктом 5 цієї статті), а
також у період перебування працівника
у відпустці. Це правило не поширюється
на випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.

Апеляційний суд ухвалюючи, оскаржуване
судове рішення виходив з того, що
відповідач при здійсненні виплати
позивачу грошової компенсації за 5 днів
невикористаної відпустки фактично
визнав обґрунтованими доводи
останнього про те, що у розпорядженні
відповідача від 13 січня 2011 року №3
допущено помилку при визначенні
тривалості відпустки позивача, а саме:
остання повинна становити не 69
календарних днів як зазначено у п. 1.1
вказаного розпорядження, а 74
календарних дні.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про відпустки», п. 1 ч. 1 ст. 80
КЗпП України щорічна відпустка на
вимогу працівника повинна бути
перенесена на інший період у разі у
разі тимчасової непрацездатності
працівника, засвідченої у
встановленому порядку.

З огляду на зазначені вимоги закону та
встановлені обставини по справі,
апеляційний суд дійшов правильних та
обґрунтованих висновків про те, що
змінюючи дату звільнення позивача на 07
квітня 2011 року, у зв'язку з його
тимчасовою непрацездатністю,
відповідач не взяв до уваги ту
обставину, що після закінчення
лікарняного, відпустка позивача,
виходячи з її тривалості у 74 дні мала
бути продовжена ще на 5 днів, а відтак
неправомірно звільнив позивача, коли
той перебував у відпустці.

Колегія суддів суду касаційної
інстанції також погоджується з
висновками апеляційного суду в частині
незаконного звільнення позивача з
огляду на відсутність попередньої
згоди профспілкового органу, членом
якого був позивач, оскільки вказаний
факт встановлений за повним та
всебічним дослідженням обставин по
справі.

З урахуванням викладених обставин
оскаржуване судове рішення
апеляційного суду ухвалено за повним
та всебічним дослідженням всіх
обставин по справі з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для визнання його
незаконними та необґрунтованим
відсутні.

Доводи касаційної скарги правильних
висновків судів попередніх інстанцій
не спростовують та зводяться до
переоцінки доказів.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Об'єднаної первинної
організації профспілки працівників
машинобудування та металообробки
Публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе» відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської
області від 30 липня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
В.О. Савченко