Справа № 247/290/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2014 року Торезький міський суд
Донецької області у складі:

Головуючого судді
Арапіної Н.Є.

при секретарі
Щербініній
О.С.

за участю:

позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Тореза
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, визнання права власності на
1/2 частину квартири,

В с
т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з позовом до
відповідача про визнання майна
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та його поділ,
визнання права власності на 1/2 частину
квартири. Свої вимоги мотивувала тим,
що з 18 жовтня 2003 року знаходиться в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
Від шлюбу сторони мають неповнолітню
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Фактично
подружні відносини припинено влітку 2010
року. Під час знаходження в шлюбі
придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.
Правоустановчі документи на квартиру
оформлені на ім'я відповідача. В
добровільному порядку відповідач не
визнає право власності за позивачем.
Просить визнати квартиру спільною
сумісної власністю подружжя, провести
її поділ, визнав за позивачем право
власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1, стягнути судові витрати.

24 березня 2014 року ухвалою суду
подовжено розгляд справи до 09 квітня 2014
року.

У ході розгляду справи позивач уточнив
позовні вимоги - просила визнати
квартиру спільною сумісної власністю
подружжя, провести її поділ, визнав за
позивачем право власності на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1, визнати за
відповідачем право власності на 1/2
частку квартири АДРЕСА_1, стягнути
судові витрати.

Позивач підтримав позовні вимоги. Дав
пояснення аналогічні викладеним у
позові. Додатково пояснила, що належну
відповідачу квартиру ОСОБА_6 прийняла в
дар. Спірна квартира придбана за
спільні кошти, що підтверджується
письмовою заявою, яку вона склала під
час укладання договору куплі-продажу.

Відповідач позов не визнав, надав суду
письмові заперечення, в яких зазначено,
що в період спільного проживання з
позивачкою мати відповідача, будучи
власником трикімнатної квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_2,
подарувала її відповідачу. У зв'язку з
тим, що в період проживання з
позивачкою у них склалося скрутне
матеріальне становище, відповідач
вирішив придбати квартиру менше за
площею. За проханням ОСОБА_7 оформлено
договір дарування квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2, і
одночасно оформлено договір
куплі-продажу двокімнатної квартири,
що розташована за адресою АДРЕСА_3, при
цьому отримано доплату у розмірі 8
тисяч доларів за подаровану ним
квартиру. Тобто спірна квартира є його
особистою власністю. У зв'язку з цим
відповідач вважає, що квартира, що
розташована за адресою АДРЕСА_3 не може
бути визнана об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Додатково
пояснив, що йому було відомо про зміст
письмової заяви дружини під час
укладання договору куплі-продажу,
проти цього він не заперечував,
оскільки мав намір на спільне
володіння та користування, фактично
після укладання договору
куплі-продажу вони проживали в спірній
квартирі. ОСОБА_6 доплатила 8 000 доларів
США за квартиру, яку він її подарував, а
спірну квартиру за решту коштів він
придбав у брата ОСОБА_6 - ОСОБА_8

Дослідивши матеріали справи, судом
фактично встановлено наступні
обставини справи.

Сторони перебували в шлюбі,
зареєстрованому 18 жовтня 2003 року
Відділом реєстрації актів цивільного
стану м. Торез Донецької області,
актовий запис № 330 (а.с.5). 24 січня 2014 року
рішенням Торезького міського суду шлюб
між сторонами розірвано. Рішення
набрало чинності 04 лютого 2014 року
(а.с.52).

Від шлюбу мають неповнолітню дитину -
доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Згідно договору купівлі-продажу від 30
вересня 2008 року, посвідченого
приватним нотаріусом Торезької
міського нотаріального округу, ОСОБА_3
придбав квартиру, що розташована за
адресою: АДРЕСА_3 (а.с.90,94,95,96,97-98, 99,100,101).

Згідно довідки Житлово-будівельного
кооперативу «Юність» про склад сім'ї
станом на 19 листопада 2012 року в
квартирі АДРЕСА_3 зареєстрований
власник квартири - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
(а.с.8, 82).

Згідно ст. 328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Пунктом 5 постанови № 20 від 22 грудня
1995 року "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" передбачено, що розглядаючи
позови, пов'язані з спільною
власністю громадян, суди повинні
виходити з того, що відповідно до
чинного законодавства спільною
сумісною власністю є, зокрема, майно,
нажите подружжям за час шлюбу.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними (ст. 63 Сімейного кодексу
України).

Згідно ч. 1 ст. 68 цього ж кодексу,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Таким чином, набуття майна за час шлюбу
створює презумпцію виникнення права
спільної сумісної власності.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановити обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з"ясувати джерело і час
його придбання.

Відповідач заперечував проти того,
що спірна квартира є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 57 СК України передбачає, що
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто. Особистою привальною
власністю дружини, чоловіка є страхові
суми, одержані нею, ним за обов'язковим
або добровільним особистим
страхуванням. Суд може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте нею, ним за час
їхнього окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин. Якщо у придбанні майна
вкладені крім спільних коштів і кошти,
що належали одному з подружжя, то
частка у цьому майні, відповідно до
розміру внеску, є особистою приватною
власністю.

На підтвердження своїх заперечень
відповідач посилається на договір
дарування від 19 травня 2008 року,
посвідченого державним нотаріусом
Торезької державної нотаріальної
контори,за яким ОСОБА_9 подарувала
ОСОБА_3 квартиру, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2 (а.с.85,86,87,88,89); на
договір дарування від 30 вересня 2008
року, посвідченого приватним
нотаріусом Торезької міського
нотаріального округу, за яким ОСОБА_3
подарував ОСОБА_7 квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.
80,83,84), та на розписку, яку надала ОСОБА_6
30 вересня 2008 року про зобов»язання
виплатити відповідачу 4000 доларів
США(залишок суми 8000 доларів США) при
отриманні ключів та домової книги на
квартиру АДРЕСА_2 в строк до 10 жовтня 2008
року(а.с.51).

Суд не бере до уваги твердження
відповідача, що спірна квартира є
об'єктом його особистої власності
через те, що вона була придбана на
кошти, які він отримав 30 вересня 2008 року
по договору дарування квартири
АДРЕСА_2, яка належала йому на підставі
договору дарування від 19 травня 2008
року.

Судом оглянуто матеріали договору
дарування квартири АДРЕСА_2, укладеного
30 вересня 2008 року між відповідачем та
ОСОБА_6, матеріали договору
куплі-продажу квартири АДРЕСА_3,
укладеного 30 вересня 2008 року між
відповідачем та ОСОБА_8, в яких
міститься, зокрема, заява позивача про
згоду на укладання договору
куплі-продажу квартири АДРЕСА_3 та
підтвердження, що гроші,які
витрачаються на придбання об»єкта
нерухомості,є спільною сумісною
власністю, квартира також буде
спільною сумісною власністю (а.с. 79-101).

Відповідач підтвердив, що йому було
відомо про зміст письмової заяви
дружини, яка складена під час укладання
договору куплі-продажу, проти цього він
не заперечував, оскільки мав намір на
спільне володіння та користування,
фактично подружжя після укладання
договору куплі-продажу проживали в
спірній квартирі.

Аналіз змісту розписки, яка складена
ОСОБА_6 30 вересня 2008 року про
зобов»язання виплатити відповідачу 4000
доларів США дозволяє суду дійти
висновку, що в неї відсутні правові
підстави щодо зобов»язання ОСОБА_6
виплатити відповідачу зазначені кошти.
При цьому суд не приймає до уваги
твердження відповідача, що зазначені
кошти обдарована зобов»язалася
передати у зв»язку з придбанням
зазначеної в росписці квартири,
оскільки за змістом правової
норми,наведеної у частині 1 статті 717 ЦК
України за договором дарування майно
передається у власність безоплатно.

Таким чином, відповідачем не доведено,
що кошти на придбання спірної квартири,
належали йому особисто, між ним та
дружиною існувала інша домовленість,
ніж спільне володіння та користування
спірним майном, чим не виконано вимоги
ст. 10 ЦПК України, відповідно до якої
кожна сторона зобов'язана довести
обставини, на які посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачем також не заявлено
зустрічний позов про визнання спірної
квартири особистою власністю.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема,
визнання права власності.

Статтею 369 ЦК України передбачено, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.69 Сімейного Кодексу
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності. Статтею 70
Сімейного Кодексу України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором. Статтею 71 даного
Закону передбачено, що майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними у
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

З урахуванням роз'яснень, які містяться
у п.5 постанови № 5 від 07 лютого 2014 року
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав» щодо
дії презумпції правомірності набуття
права власності на певне майно,яка
означає, що право власності на
конкретне майно вважається набутим
правомірно,якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом,
суд вважає доведеним наявність
правових підстав для визнання спільним
майном сторін спірної квартири та
визнання за кожним із них право
власності на 1/2 частини будинку.

Згідно пункту 12 п.п. «а» постанови № 20
від 22 грудня 1995 року Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності" суд, вирішуючи
питання про грошові стягнення у
справах за позовами про захист
права приватної власності на майно,
суди мають виходити з того, що
вартість спірного майна
визначається за погодженням сторін, а
за його відсутністю - за дійсною
вартістю майна на час розгляду
спору. Під дійсною вартістю
розуміється грошова сума, за яку
майно може бути продано в
даному населеному пункті чи
місцевості. Для її визначення
при необхідності призначається
експертиза.

Пунктом 6 ч. 4 постанови № 7 від 04 жовтня
1991 року "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок" під дійсною вартістю будинку
визначена грошова сума, за яку він може
бути проданий в даному населеному
пункті чи місцевості. Для її
визначення при необхідності
призначається експертиза.

Сторонами узгоджена дійсна вартість
спірної квартири на день розгляду
справи у сумі 15877 (п'ятнадцять тисяч
вісімсот сімдесят сім) грн.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та його поділ, визнання права
власності на 1/2 частину квартири слід
задовольнити повністю: визнати
спільним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_3
квартиру АДРЕСА_3. Визнати за ОСОБА_1
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_3. Визнати за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_3.

При поданні позовної заяви позивачем
сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60
коп., відповідно до ч.2 ст.4 Закону
України «Про судовий збір» (а.с.1).

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

01 листопада 2011 року набрав законної
чинності Закон України «Про судовий
збір».

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про
судовий збір» при подачі позовної
заяви: майнового характеру оплаті
підлягає судовий збір в розмірі 1
відсотка ціни позову, але не менше 0,2
розміру мінімальної заробітної плати
та не більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати; немайнового
характеру до суду оплачується ставка
судового збору 0,1 розміру мінімальної
заробітної плати.

У зв'язку з вищевикладеним, суд вважає
необхідним судові витрати покласти на
відповідача.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України з
відповідача підлягають стягненню на
користь позивача судовий збір у сумі 243
грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст.57, 60, ст.63, ч. 1 ст. 68,ст. 114
Сімейного кодексу України, п. 1 ч. 2 ст. 16,
ст.ст. 328, 368, 369 ЦК України, п.5, п.12 п.п. "а"
постанови № 20 від 22 грудня 1995
року Пленуму Верховного Суду України
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності", п.6 ч.4 постанови № 7 від 04
жовтня 1991 року Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок», п.5 постанови № 5 від 07
лютого 2014 року Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ , ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88, 197, 212, 223 ЦПК
України, суд,

В
и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання майна об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, визнання
права власності на 1/2 частину квартири
задовольнити повністю.

Визнати спільним майном ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2
частину квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_3.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 243
(двісті сорок три) грн. 60 коп.

Повний текст рішення виготовлено 09
квітня 2014 року.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку через Торезький
міський суд шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк з дня
проголошення рішення. У разі якщо
судове рішення було постановлено без
участі особи, яка його оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н. Є. Арапіна