Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2347/14
Головуючий у 1 інстанції: Кравченко Л.Ю.
Суддя-доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі

Головуючого: Кочеткової І.В.,
суддів Маловічко С.В., Воробйової І.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА
КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на
рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 13 січня 2014 року у
справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3
про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог
зазначало, що 27.09.2006 року між позивачем
та відповідачем було укладено
кредитний договір без номеру. Згідно з
умовами договору позивач надав
відповідачу кредит у розмірі 250,00 грн. у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Відповідач
зобов'язання за кредитним договором
належним чином не виконав, внаслідок
чого станом на 31.10.2013 року має
заборгованість у розмірі 19373,53 грн., яка
складається із заборгованості за
кредитом у розмірі 5091,67 грн.,
заборгованості за відсотками за
користування кредитом у розмірі 12883,12
грн., штрафу у розмірі 500 грн. (фіксована
частина), штрафу у розмірі 898,74 грн.
(відсоткова складова). Посилаючись на
викладені обставини, позивач просив
стягнути з відповідача на свою користь
суму заборгованості у розмірі 19 373,53
грн. та сплачені судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 13 січня
2014 року в задоволені позову відмовлено.

На вказане рішення суду ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу,
в якій, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить його скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення осіб, які
беруть участь у справі, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 27.09.2006 року між
ОСОБА_3 та Банком було укладено
кредитний договір без номеру, згідно з
умовами якого Банк надав позичальнику
кредит у розмірі 250,00 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 36 %
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання умов вказаного договору
позичальнику банком була надана
картка, строк дії якої 3 роки, та
кінцевий термін повернення кредиту
відповідає строку дії картки. Договір
складається із заяви позичальника
(а.с.7), Умов і правил надання
банківських послуг (а.с. 8-11), Правил
користування платіжною карткою та
Тарифів. Погашення заборгованості
здійснюється щомісячними платежами як
шляхом внесення коштів на картку
клієнтом, так і шляхом списання Банком
з інших рахунків клієнта.

Відповідач отримала кредит, що
підтверджується її підписом в заяві
позичальника, та не заперечується нею
особисто, а також підтверджується
розрахунком Банку, в якому
відображається рух коштів по
картрахунку. Згідно наданого
розрахунку та пояснень представника
Банку кредитний ліміт ОСОБА_3 було
збільшено до 5100 грн.

Відповідачем були порушені
зобов'язання щодо регулярної сплати
щомісячних платежів на погашення
кредиту та відсотків, а також строки
повернення кредиту та відсотків за
його користування, що підтверджується
розрахунком заборгованості (а.с.3-6).

Заборгованість станом на 31.10.2013 року
склала 19 373,53 грн., з яких заборгованість
по кредиту в сумі 5 091,67 грн., відсоткам
за користування кредитом в сумі 12 883,12
грн., штрафу (фіксована частина) в сумі
500 грн., штрафу (процентна складова) в
сумі 898,74 грн., яку на момент розгляду
справи відповідач не погасила.

Суд, відмовляючи в задоволенні позову,
посилався на те, що останній платіж на
погашення кредиту позичальником
здійснено 12.05.2010р., тому Банк саме з
цього моменту міг дізнатися про своє
порушене право, але до суду звернувся
лише 26.11.2013р., тобто з пропуском строку
позовної давності, що і стало підставою
для відмови в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі банк вказує, що
судом неправильно застосовано норми
матеріально права, які регулюють
питання застосування строку позовної
давності, що призвело до неправильного
вирішення справи. Так, в скарзі
позивачем зазначається, що суд
зобов»язаний враховувати рішення
Верховного Суду України, прийняті в
порядку ст. 360-4 ЦПК України, вважаючи, що
суд першої інстанції вирішив спір на
підставі ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Дослідивши ці доводи апеляційної
скарги, колегія вважає їх
безпідставними з огляду на наступне.

В рішенні судом першої інстанції
висновки взагалі не вмотивовуються з
посилання на вказану норму закону.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд
послався лише на загальні положення
про позовну давність, передбачені
цивільним кодексом, а саме, ст.ст. 257, 261,
267 ЦК України.

Також апелянт зазначає, що судом
порушені норми ст. 267 ЦК України, але ці
ствердження не відповідають
матеріалам справи.

Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Таку заяву було подано відповідачем
13.01.2014р. та вона наявна в матеріалах
справи ( а.с. 28).

Наступним доводом апеляційної скарги є
посилання на те, що судом не враховані
умови договору, а саме, пункт 9.12
Договору про те, що договір діє
протягом 12 місяців з моменту
підписання та автоматично
пролонговується на новий строк, якщо
сторони не проінформують один одного
про припинення дії договору. Банк
вважає, що оскільки до теперішнього
часу жодна із сторін не сповістила про
припинення договору, він продовжує
діяти.

Проте вказані доводи суперечать
висновкам, які викладені в постанові
Верховного Суду України від 19.03.2014р.,
прийнятої у відповідності до вимог ст.
360-4 ЦПК України у аналогічній справі, де
сторонами є Приватбанк та фізична
особа - позичальник за однаковим
договором від 26.06.2006р. із такими самими
умовами, зокрема, наявністю п. 9.12
вищевказаного змісту. Не зважаючи на
викладені в пункті 9.12 договору умови,
Верховний Суд України, усуваючи
розбіжності щодо застосування судами
статей 256, 261, 267 ЦК України, зазначив, що
початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.
Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов»язань
за кредитним договором, позовна
давність за вимогами кредитора про
повернення кредитних коштів та
процентів за користування кредитом,
повернення яких відповідно до умов
договору визначено періодичними
щомісячними платежами, повинна
обчислюватися з моменту настання
строку погашення чергового платежу.

Крім того, Верховний Суд України у
вказаній постанові зазначив, що судам
слід врахувати вимоги пунктів 3.1.1, 5.4
правил користування платіжною карткою,
відповідно до яких граничний строк дії
картки (місяць і рік) указано на ній і
вона дійсна до останнього календарного
дня такого місяця, строк погашення
процентів за кредитом визначено
щомісячними платежами, а строк
погашення кредиту в повному обсязі
визначено останнім днем місяця
вказаного на картці ( поле MONTH). Тому ВСУ
націлив на з»ясування у подібних
справах дату здійснення останнього
платежу та дату закінчення дії картки,
виходячи з яких слід вирішувати
питання застосування строку позовної
давності.

Вказані висновки у відповідності до
вимог ст. 360-7 ЦПК України є
обов»язковими для всіх судів України,
які зобов»язані привести свою судову
практику у відповідність з таким
рішенням Верховного Суду України.

Тому судом обґрунтовано взято за
початок відліку строку позовної
давності дату здійснення останнього
платежу позичальником - 12.05.2013р.,
виходячи з якої строк позовної
давності у три роки сплив 12.05.2013р., в той
час як позов Банком пред»явлено 26.11.2013р.

За умовами договору строк дії
картки закінчився 30.09.2009р. та з пояснень
представника Банку в судовому
засіданні апеляційного суду слідує, що
картка позичальнику на новий строк не
перевидавалась, тому і з огляду на ці
обставини строк позовної давності щодо
повернення кредиту також сплив.

Беручи до уваги зазначені
обставини, колегія вважає, що рішення
суду постановлено з дотриманням норм
матеріального і процесуального права,
а доводи апеляційної скарги є
необгрунтованими, тому у відповідності
до вимог ст. 308 ЦПК України, відхиливши
апеляційну скаргу, оскаржуване рішення
суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК «ПРИВАТБАНК» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду м. Запоріжжя від 13 січня 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: