Справа № 459/86/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/3132/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина
О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.,

з участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 22
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4. з участю третіх осіб
Червоноградської державної
нотаріальної контори, органу опіки та
піклування виконкому Червоноградської
міської ради, про визнання заповіту
недійсним, -

встановила:

В серпні 2009 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_6,
просила суд визнати недійсним та
скасувати заповіт, посвідчений 05
серпня 1994 року державним нотаріусом
Червоноградської державної
нотаріальної контори Солотвою С.П. від
імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі нотаріальних
дій за реєстровим номером 1-2760 (а.с. 2-3).

В обґрунтування своїх вимог зазначала,
що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мама
ОСОБА_8, якій на день смерті належала
однокімнатна квартира АДРЕСА_1.
Приватизацією квартири займалась
позивачка, оскільки її мати була
малограмотна та в той час хворіла на
психічні розлади. 05.08.1994 році остання
склала заповіт на ОСОБА_9, який
ІНФОРМАЦІЯ_2 році загинув при невідомих
їй обставинах.

Про факт складення заповіту їй не було
відомо, мати за життя про це не
розповідала, крім цього, зазначала, що
мати часто хворіла, неадекватно себе
поводила і самостійно без супроводу
могла виходити лише недалеко від дому,
тому вона не могла припустити, що мати
може зробити за життя якесь
розпорядження, а саме скласти заповіт.

Вважала, що успадкує квартиру після
смерті матері за законом, оскільки
інших спадкоємців крім неї немає.

Про наявність заповіту їй стало відомо
в липні 2008 року після смерті матері.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Визнано недійсним та скасовано заповіт
від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_9,
зареєстрований в реєстрі
нотаріальних дій за реєстром № 1-2760,
посвідчений 05 серпня 1994 року державним
нотаріусом Червоноградської
нотаріальної контори Солотвою Софією
Павліною .

Рішення суду оскаржила відповідач
ОСОБА_4, з рішенням не погоджується,
оскільки вважає, що таке ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

На момент складання заповіту ОСОБА_8 не
була визнана судом недієздатною чи
обмежено дієздатною, над нею не було
встановлено опіку чи піклування, тому
вважає, що оспорюваний заповіт
складений відповідно до вимог закону,
при його складанні нотаріус перевірив
дієздатність заповідача, в іншому
випадку цей заповіт не був би
посвідчений.

В неї є сумніви стосовно об"єктивності
акту посмертної судово-психіатричної
експертизи, оскільки експертами
досліджувалися виключно матеріали
справи та медична документація,
експерт не мав можливості
безпосередньо дослідити психічний
стан особи.

Таким чином вважає, що позивач не
надала достатньо доказів того, що
волевиявлення ОСОБА_8 на момент
складання заповіту не було вільним, а
також що дана особа не могла
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними.

Просить скасувати рішення
Червоноградського міського суду від 22
листопада 2013 року та ухвалити нове,
яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_2 подала заперечення на
зазначену вище апеляційну скаргу, в
якому стверджує, що рішення місцевого
суду є обґрунтованим та законним,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення.

Просить апеляційну скаргу відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_4 та її представника
ОСОБА_5 на підтримання доводів
апеляційної скарги, а також пояснення
позивача ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_3 на заперечення таких,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги, виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що 05.08.1994 році ОСОБА_8
склала заповіт, який посвідчений
державним нотаріусом та
зареєстрований за № І-2760, відповідно до
якого належну їй на праві приватної
власності квартиру АДРЕСА_2 заповіла
внуку ОСОБА_9 (а.с. 18).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в віці 75 років ОСОБА_8
померла.

На час відкриття спадщини ОСОБА_10
належала на праві власності квартира
АДРЕСА_3, відповідно до Свідоцтва про
право власності на квартиру від 03.05.1994
року (а.с. 17).

23.07.2008 році ОСОБА_9 подав державному
нотаріусу заяву про прийняття спадщини
за заповітом, однак у встановленому
законом порядку не отримав свідоцтво
про право на спадщину, оскільки
ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер (а.с. 11).

Позивач по справі ОСОБА_2 є дочкою
померлої ОСОБА_8 (а.с. 7).

Про наявність заповіту позивачці
ОСОБА_2 стало відомо після смерті
ОСОБА_8 у 2008 році від державного
нотаріуса у Червоноградській міській
державній нотаріальній конторі.

Звертаючись з даним позовом позивач
ОСОБА_2 вважала, що порушені її права, як
спадкоємця за законом.

Оспорюючи зазначений вище заповіт
позивач та її представник покликалися
на те, що на момент складання заповіту
ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх
дій та не могла ними керувати.

Місцевий суд визнав такі покликання
обґрунтованими та підставними, які
знайшли своє підтвердження належними
доказами в матеріалах справи та
задовольнив зазначений позов з чим
погоджується і судова колегія.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено,
що до складу спадщини входять усі права
та обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

У ст. 1233 ЦК України зазначено, що
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Заповіт за своєю суттю є правочином,
оскільки спрямований на встановлення,
зміну чи припинення прав та обов'язків,
тому на нього поширюються загальні
положення про правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Така дія
повинна бути правомірною, а її
неправомірність є підставою для
визнання правочину недійсним.
Правочини можуть бути односторонніми
та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно із ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин) за позовом цієї
особи, а в разі її смерті за позовом
інших осіб, чиї цивільні права або
інтереси порушені.

Відповідно до ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що в
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Відповідно до інформації, наданої
Червоноградською ЦМЛ у відповіддях на
вимогу суду без дати (а.с. 25) та № 1920 від
27.03.2013 року (а.с. 149), спадкодавець ОСОБА_8
знаходилася під спостереженням
дільничого лікаря терапевта
поліклініки ОСОБА_12 з 1985 року з
діагнозом: ІХС.

У документах зазначено, що при активних
відвідуваннях на дому та при
відвідуванні поліклініки складалося
враження про неповну адекватність
ОСОБА_8, вона одягалася не по сезону,
частково втрачала орієнтацію в часі.
Були безпричинні прояви агресії,
неадекватно сприймала поради щодо
лікування.

Згідно записів амбулаторної картки
відвідувала амбулаторний прийом
психіатра 17.04.1992 р. Від госпіталізації
відмовилась, було призначене їй
амбулаторне лікування.

20.11.1992 р повторне амбулаторне
відвідування дільничного психіатра.
Призначено курс амбулаторного
лікування.

19.09.1993 року наступне амбулаторне
відвідування лікаря психіатра з
рекомендацією в лікуванні. Діагноз:
«Інволюційний параноїд».

Наведені у довідках обставини
підтвердили в судовому засіданні
допитані як свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17

Відповідно до роз"ясень, які викладені
у п. 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справи про визнання правочинів
недійсними" при розгляді справ за
позовами про визнання недійсними
заповітів на підставі ст. 225 ЦК України,
ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до
ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б
однієї зі сторін зобов'язаний
призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

За клопотанням позивача суд першої
інстанції призначив по справі
посмертну судово-психіатричну
експертизу, згідно із Актом № 280 від
30.04.2013 року якої комісія експертів
прийшла до висновку, що ОСОБА_8 з 1991 року
страждала стійким хронічним
захворюванням у виді хронічного
маячного розладу. У період складання
заповіту 05.08.1994 року ОСОБА_8 також
страждала стійким хронічним психічним
захворюванням у формі хронічного
маячного розладу та за своїм психічним
станом не могла усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними (а.с. 155-158).

Зазначений висновок оцінений судом
першої інстанції за правилами ст. 212 ЦПК
України.

На підставі вищенаведеного, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що зібраними по справі доказами
доведено, що ОСОБА_8 на момент складання
заповіту не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними,
тому є підстави для визнання цього
заповіту недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками районного суду, оскільки
суд правильно застосував правові норми
та ухвалив правильне по суті і
справедливе рішення, дійшовши його на
основі повно з'ясованих обставин, на
які сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Ухвалою судового засідання від 13.05.2014
року відмовлено у задоволенні
клопотання представника відповідача
ОСОБА_5 про призначення повторної
посмертної судово-психіатричної
експертизи, у зв"язку із відсутністю
підстав, передбачених ст. 150 ЦПК України
для призначення такої експертизи.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 22
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин