Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних
справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі суддів:
Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В.,
Кондора Р.Ю., при секретарі Чейпеш С.І.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ПАТ "Дельта Банк"
на рішення Іршавського районного суду
від 25 лютого 2014 року по справі за
позовом ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_3 та
Державної реєстраційної служби
України про звернення стягнення на
предмет іпотеки,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ПАТ "Дельта Банк"
звернулося в суд з даним позовом
посилаючись на те, що 16.08.2007 року між
ОСОБА_3 та АКІБ «Укрсиббанк»
(правонаступником якого є ПАТ "Дельта
Банк"; далі - Банк) був укладений
кредитний договір № 0.

Згідно умов цього договору Банк надав
відповідачу кредит у розмірі 20900 євро, а
позичальник зобов'язався сплатити
відсотки за користування кредитом у
розмірі 11,70% річних та повернути кошти
до 16.08.2018 року.

Для забезпечення виконання
зобов'язання позичальника за цим
кредитним договором між Банком та
ОСОБА_3 16.08.2007 року був укладений
договір іпотеки, згідно умов якого,
останній передав Банку в іпотеку
власне нерухоме майно: виробничу базу в
АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки складається з
адмінбудівлі-пекарні площею 84,30 кв.м.,
складу майстерні площею 23,40 кв.м.,
гаража площею 84,30 кв.м., складу олійниці
площею 23,80 кв.м., складу площею 164,70 кв.м.,
навісу, огорожі.

30.01.2009 року між Банком та ОСОБА_3 було
укладено додаткові угоди № 1 та № 2,
згідно яких позичальнику встановлено
обов'язок повертати кредит ануїтетними
платежами та подовжено кінцевий термін
повернення кредиту до 16.08.2022 року.

Взяті на себе зобов'язання позичальник
належним чином не виконує і станом на
19.03.2013 року у нього перед Банком виникла
заборгованість в розмірі 26113,50 євро
(269860,82 грн. за курсом НБУ 10,33 станом на цю
дату), з яких: - заборгованість за
кредитом становить 18208,17 євро; -
заборгованість за відсотками 7905,33 євро.

Посилаючись на дані обставини, норми ЦК
України, Закону України «Про іпотеку»
та умови кредитного договору і
договору іпотеки, позивач просив
ухвалити рішення, яким: в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором у розмірі 26113,5 євро
(еквівалент 269860,82 грн.) звернути
стягнення на предмет іпотеки, шляхом
передачі його у власність
іпотекодержателю та визнання на нього
права власності. Зобов'язати Державну
реєстраційну службу України здійснити
державну реєстрацію права власності на
виробничу базу за Банком та припинити
право власності ОСОБА_3

Рішенням Іршавського районного суду
від 25 лютого 2014 року позов задоволено
частково. Постановлено в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_3 за
кредитним договором № 0, яка
становить 269860,82 гривень звернути
стягнення на предмет іпотеки, шляхом
продажу ПАТ "Дельта банк" вказаного
предмету іпотеки будь-якій іншій особі
на підставі договору купівлі-продажу у
порядку встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку». В решті позовних
вимог відмовити.

Відповідачі дане рішення не оскаржили.

В обґрунтування апеляційної скарги ПАТ
"Дельта банк" посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, в зв'язку з чим ставить питання
про скасування рішення місцевого суду
та ухвалення нового рішення, яким у
рахунок погашення боргу ОСОБА_3
звернути стягнення на предмет іпотеки,
шляхом передачі його у власність Банку.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа
розглянута у відсутності відповідачів,
які належним чином повідомлені про час
і місце розгляду справи.

Заслухавши представника апелянта,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляції, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд, відповідно до
вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України,
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що
16.08.2007 року між ОСОБА_3 та АКІБ
«Укрсиббанк» (правонаступником якого є
ПАТ "Дельта Банк") був укладений
кредитний договір № 0.

Згідно умов даного договору Банк надав
позичальнику кредит у розмірі 20900 євро,
а позичальник зобов'язався сплатити
відсотки за користування кредитом у
розмірі 11,70% річних та повернути кошти
до 16.08.2018 року.

Для забезпечення виконання
зобов'язання позичальника за цим
кредитним договором між Банком та
ОСОБА_3 16.08.2007 року був укладений
договір іпотеки, згідно умов якого,
останній передав Банку в іпотеку
власне нерухоме майно: виробничу базу в
АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки складає
адмінбудівля-пекарня площею 84,30 кв.м.,
склад майстерня площею 23,40 кв.м., гараж
площею 84,30 кв.м., склад олійниця площею
23,80 кв.м., склад площею 164,70 кв.м., навіс,
огорожа.

30.01.2009 року між Банком та ОСОБА_3 було
укладено додаткові угоди № 1 та № 2,
згідно яких позичальнику встановлено
обов'язок повертати кредит ануїтетними
платежами та подовжено кінцевий термін
повернення кредиту до 16.08.2022 року.

Взяті на себе зобов'язання позичальник
належним чином не виконує і станом на
19.03.2013 року у нього перед Банком виникла
заборгованість в розмірі 26113,50 євро
(269860,82 грн. за курсом НБУ 10,33 станом на цю
дату), з яких: - заборгованість за
кредитом становить 18208,17 євро; -
заборгованість за відсотками 7905,33 євро.

Свою заборгованість ОСОБА_3 у суді
першої інстанції визнав та не
заперечував проти задоволення позову
Банку в частині звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Таким чином, висновок місцевого суду
про наявність підстав для звернення
стягнення на предмет іпотеки є
правильним.

Разом з тим, визначаючи спосіб
звернення стягнення суд припустився
помилки.

Відповідно до змісту ст. 11 ЦПК України
суд розглядає справи не інакше як за
зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

ПАТ "Дельта Банк" заявляв позовні
вимоги про звернення стягнення на
предмет іпотеки, шляхом передачі
нерухомого майна у власність Банку.

Натомість суд першої інстанції
постановив рішення про звернення
стягнення на предмет іпотеки, шляхом
продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ
"Дельта банк" будь-якій іншій особі на
підставі договору купівлі-продажу у
порядку встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку».

Ухвалюючи таке рішення, місцевий суд
виходив з того, що іпотекодержатель
усупереч п. 5.2 договору іпотеки не надав
доказів про надіслання ОСОБА_3
рекомендованим листом повідомлення
про звернення стягнення на підставі
застереження про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки суд
дійшов його без повного та всебічного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав сторін та з порушенням норм
процесуального права.

Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України
«Про іпотеку» іпотекодержатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки. Правовою підставою
для реєстрації права власності
іпотекодержателя на нерухоме майно,
яке є предметом іпотеки, є договір про
задоволення вимог іпотекодержателя
або відповідне застереження в
іпотечному договорі, яке прирівнюється
до такого договору за своїми правовими
наслідками та передбачає передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки в рахунок виконання
основного зобов'язання.

У випадку якщо іпотекодержатель не
реалізував способів позасудового
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки, зокрема, шляхом
укладення договору про задоволення
вимог іпотекодержателя, який
передбачав би передачу
іпотекодержателю права власності на
предмет іпотеки у рахунок виконання
основного зобов'язання (ст. 37 Закону
України "Про іпотеку"), він має право
звернутися до суду з позовом про
звернення стягнення на предмет іпотеки
відповідно до статті 39 цього Закону, а
не з позовом про визнання права
власності на нерухоме майно.

При цьому п. 39 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що з урахуванням норм
ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України
«Про іпотеку» не виключається
можливість звернення стягнення на
предмет іпотеки в вищевказаний спосіб
і набуття іпотекодержателем права
власності на нього за рішенням суду,
оскільки цими нормами передбачено
задоволення вимог іпотекодержателя
шляхом набуття права власності на
предмет іпотеки, яке ототожнюється зі
способом звернення стягнення, якщо
його передбачено договором. Тому в разі
встановлення такого способу звернення
стягнення на предмет іпотеки в
договорі іпотекодержатель на підставі
частини другої статті 16 ЦК має право
вимагати застосування його судом.

Пункт 5.2 договору іпотеки (щодо
необхідності надіслання ОСОБА_3
рекомендованим листом повідомлення
про застосування застереження про
задоволення вимог іпотекодержателя) -
стосується позасудового врегулювання
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Наявність договору про позасудове
врегулювання звернення стягнення на
предмет іпотеки не позбавляє
іпотекодержателя права звернення
стягнення на предмет іпотеки в
судовому порядку.

Враховуючи викладене вимога Банку про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки підлягає
до задоволення.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання
Державної реєстраційної служби
України здійснити державну реєстрацію
права власності на виробничу базу,
необхідно вказати наступне.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 346 ЦК України право
власності припиняється у разі
звернення стягнення на майно за
зобов'язаннями власника.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Оскільки зі зверненням стягнення на
майно право власності ОСОБА_3
припинилося й відповідне право набуло
ПАТ «Дельта Банк», то ці факти згідно
ст. 19 Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності на майно, що підлягає
державній реєстрації, за новим
власником, а також скасування
попередньої реєстрації.

Щодо позовної вимоги про припинення
права користування предметом іпотеки
слід зазначити, що припинення права
власності ОСОБА_3 означає припинення
володіння, користування та
розпорядження майном, а тому дана
вимога Банку окремому задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 307-309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити
частково.

Рішення Іршавського районного суду від
25 лютого 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позов ПАТ «Дельта Банк» задовольнити
частково.

В рахунок погашення заборгованості
ОСОБА_3 за кредитним договором від
16.08.2007 року № 0 станом на 19.03.2013
року у розмірі 269860,82 грн. звернути
стягнення на предмет іпотеки, шляхом
визнання права власності за ПАТ
«Дельта Банк» на виробничу базу в
АДРЕСА_1, яка складається з
адмінбудівлі-пекарні площею 84,30 кв.м.,
складу майстерні площею 23,40 кв.м.,
гаража площею 84,30 кв.м., складу олійниці
площею 23,80 кв.м., складу площею 164,70 кв.м.,
навісу, огорожі.

Зобов'язати Державну реєстраційну
службу України здійснити державну
реєстрацію права власності ПАТ «Дельта
Банк» на виробничу базу та скасувати
попередню реєстрацію права власності
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ПАТ
«Дельта Банк» 4047,92 судового збору за
розгляд справи в суді першої та
апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді: