Справа № 464/8881/13
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна
Провадження № 22-ц/783/429/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Дідуся
О.Р.,

з участю ОСОБА_2 та
її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 17 жовтня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Шостої Львівської
державної нотаріальної контори про
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини, -

в с т а н
о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла її мати ОСОБА_4, яка на час
смерті була зареєстрована в квартирі
АДРЕСА_2, проте фактично проживала
разом з нею в квартирі АДРЕСА_1. В липні
2013 року вона виявила ощадні книжки на
вклади та іменні акції, які відносяться
до спадкового майна, після чого у
серпні 2013 року звернулась до Шостої
Львівської державної нотаріальної
контори, проте їй було відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
у зв'язку з пропуском строку подання
заяви. Вважає, що пропустила строк для
прийняття спадщини після смерті своєї
матері з поважної причини, оскільки не
була обізнана з порядком оформлення
спадщини та юридично необізнана в
даних питаннях, а тому просила
визначити їй додатковий строк,
достатній для подання заяви про
прийняття спадщини.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні
позову ОСОБА_2 до Шостої Львівської
державної нотаріальної контори про
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини -
відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2, яка
зазначає, що у неї не було даних про
наявність спадкового майна, відтак не
було підстав для звернення до
натаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини та видачу їй
свідоцтва про право власності на
спадкове майно за законом. Просить
скасувати рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 17 жовтня 2013
року та ухвалити нове, яким позовні
вимоги задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Судом встановлено наступні обставини у
справі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м. Львові померла
ОСОБА_4, яка за життя заповіту не
залишила. Після смерті ОСОБА_4
залишилося спадкове майно - грошові
вклади та іменні акції. Позивачка є
донькою ОСОБА_4 і є спадкоємцем майна
померлої.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
позивачка ОСОБА_2 пропустила
встановлений ст. 1270 України
шестимісячний строк для прийняття
спадщини після смерті свої матері
ОСОБА_4 без поважної причини.

Проте погодитись з такими висновками
районного суду не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України,
роз'яснень, які містяться в п. 24
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 30 травня 2008 року №7 «Про
судову практику у справах про
спадкування» особа, яка не прийняла
спадщину в установлений законом строк,
може звернутися до суду з позовною
заявою про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини.
Зазначене положення застосовується до
спадкоємців, в яких право на
спадкування виникло з набранням
чинності зазначеним Кодексом.

Суди відкривають провадження в такій
справі у разі відсутності письмової
згоди спадкоємців, які прийняли
спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а
також за відсутності інших
спадкоємців, які могли б дати письмову
згоду на подання заяви до нотаріальної
контори про прийняття спадщини.
Відповідачами у такій справі є
спадкоємці, які прийняли спадщину. При
відсутності інших спадкоємців за
заповітом і за законом, усунення їх від
права на спадкування, неприйняття ними
спадщини, а також відмови від її
прийняття відповідачами є
територіальні громади в особі
відповідних органів місцевого
самоврядування за місцем відкриття
спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти
наявність або відсутність спадкової
справи стосовно спадкодавця у
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини, наявність у
матеріалах справи обґрунтованої
постанови про відмову нотаріуса у
вчиненні нотаріальної дії, зокрема
відмови у видачі свідоцтва про право на
спадщину. За наявності у спадковій
справі заяви спадкоємця про відмову
від права на спадщину його вимоги про
визначення додаткового строку для
прийняття спадщини задоволенню не
підлягають.

Судом першої інстанції не з'ясовано
коло спадкоємців, які прийняли
спадщину, не витребувано з державної
нотаріальної контори спадкову справу
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року у м.
Львові ОСОБА_4.

Крім того, суд не дав оцінки доводам
позивачки, яка зазначала, що протягом
останніх років мати була зареєстрована
у квартирі АДРЕСА_2 але фактично
проживала разом з нею у квартирі
АДРЕСА_1, оскільки хворіла. Також
встановлено, що позивачка має рідного
брата, який також є спадкоємцем майна
покійної.

Відповідно до ст. 30 ЦПК України
сторонами в цивільному процесі є
позивач та відповідач. Позивачем і
відповідачем можуть бути фізичні та
юридичні особи, а також держава.

Згідно із ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі в справі іншу особу
як співвідповідача.

Тобто, у разі, якщо норма матеріального
права, яка підлягає застосуванню за
вимогою позивача, вказує на те, що
відповідальність повинна нести інша
особа, а не та, до якої пред'явлено
позов, суд відмовляє в позові до
неналежного відповідача з цієї
підстави і не повинен робити інших
висновків, щодо обставин справи не
пов'язаних із встановленням належності
відповідача.

На зазначені положення закону суд
першої інстанції інстанції уваги не
звернув, та ухвалив рішення
посилаючись на пропуск позивачкою без
поважних причин шестимісячного строку
для прийняття спадщини.

За таких обставин, рішення районного
суду, як таке, що ухвалене з
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в позові,
однак з підстав пред'явлення позову до
неналежного відповідача.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 17 жовтня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким:

В позові ОСОБА_2 до Шостої Львівської
державної нотаріальної контори про
визначення додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.