АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер провадження 22-ц/786/1195/14
Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л.
Доповідач Обідіна О. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Панченка О.О.

При секретарі : Нестеренко А.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 25 лютого 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення пені за несвоєчасну виплату
аліментів,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 25 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
витрати на правову допомогу в сумі 2000
грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_1 в апеляційній скарзі
просить рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав невірного
застосування норм матеріального права,
що, на його думку, призвело до
невірного вирішення спору та
постановити нове рішення про
задоволення його вимог в повному
обсязі.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, учасників процесу, що
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, приходить до
висновку, що остання не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом, сторони
перебували в шлюбі з 12 грудня 1992 року по
29 березня 2012 року, від якого мають сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 13 квітня 2012 року позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення
батьківських прав задоволено.
Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав у
відношенні неповнолітнього сина
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого в
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Одночасно вирішено питання про
стягнення аліментів на утримання
неповнолітнього сина. Присуджено
стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
аліменти в розмірі 500 грн. щомісячно,
але не менше ніж 30% прожиткового
мінімуму для дітей відповідного віку
на утримання неповнолітнього ОСОБА_3,
починаючи з 30 вересня 2012 року і до
досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист про стягнення
аліментів перебував на виконанні в
Октябрському відділі ДВС Полтавського
МУЮ.

Згідно довідки державного виконавця
від 29 жовтня 2013 року станом на 1 жовтня
2013 року заборгованість ОСОБА_2 по
аліментах складає 3130 грн.

Одночасно, державним виконавцем в
довідці-розрахунку відображено стан
сплати боржником ОСОБА_2 аліментів
протягом 2012 -2013 років, з якого
вбачається, що остання сплатила
аліменти на утримання сина в розмірі 3370
грн.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
право позивача на стягнення пені
внаслідок виникнення заборгованості з
вини боржника передбачено ст. 196 СК
України. Разом з цим, матеріалами
справи не доведено наявність вини
боржника, яка по мірі можливості
сплачувала аліменти на користь
позивача, одночасно приймала участь в
забезпечення сина необхідними
предметами повсякденного вжитку,
іграшками та харчуванням. Встановивши
вказані обставини, суд першої
інстанції прийшов до висновку про
відсутність підстав для покладення на
відповідача відповідальності за
прострочення сплати аліментів.

З вказаним висновком погоджується
колегія суддів.

Згідно ст. 196 СК України одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі 1% від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення в разі виникнення
заборгованості з вини особи, яка
зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду.

За змістом п. 22 Постанови Пленуму ВСУ
України №3 від 15 травня 2006 року «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів», передбачена ст.
196 СК відповідальність платника
аліментів за прострочення їх сплати у
виді неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покладати таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках стягується неустойка за
весь час прострочення сплати
аліментів.

Таким чином, стягнення неустойки
пов'язано з наявністю вини в діях
платника аліментів.

В даному випадку судом першої
інстанції вірно встановлено, що
впродовж 2012 -2013 років ОСОБА_2 частково
сплачувала на користь позивача
аліменти на утримання їх спільного
сина. Так, за вказаний час нею було
виплачено 3370 грн. при необхідних 6500 грн.

Крім того, матір'ю неповнолітнього
ОСОБА_3 придбавались для нього одяг,
забезпечувалось харчування, оскільки
відповідач проживає з позивачем та
сином в одній квартирі, оплачувався
його мобільний зв'язок та послуги з
інтернету.

Одночасно, судом першої інстанції
вірно звернуто увагу на те, що місцем
роботи відповідач була забезпечена, а
відтак в неї з'явився заробіток в
розмірі 1157 грн. щомісячно, лише з
травня 2013 року, до цього часу вона була
безробітна.

Вірно встановивши обставини справи та
правильно застосувавши до них норми
матеріального права, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не містять
нових фактів чи засобів доказування,
які б спростували висновки суду першої
інстанції.

Посилання апелянта на те, що утворенню
заборгованості зі сплати аліментів
сприяла свідома поведінка платника
ОСОБА_2, яка не бажала їх сплачувати,
колегія суддів не приймає до уваги,
оскільки зібраними по справі доказами
встановлено, що ОСОБА_2 частково
виконувала обов'язок по сплаті
аліментів, по мірі своїх матеріальних
можливостей забезпечувала дитину та
приймала участь в його вихованні та
повсякденному утриманні.

За вказаних обставин колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду першої інстанції як
постановленого з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315, 317 ЦПК України
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 25 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів в
касаційному порядку.

Судді:

З оригіналом згідно.