Справа № 459/5112/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1594/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області - Дац Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 26 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
про стягнення моральної шкоди,
заподіяної набуттям хронічного
професійного захворювання та
трудового каліцтва при виконанні
трудових обов'язків, -

в с т а
н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся в суд
з даним позовом, обґрунтовуючи який
послався на те, що з 27.01.1986 року по 20.09.2004
року працював на шахтах ДП
«Львіввугілля» з повним робочим днем
під землею. У зв?язку з важкими умовами
праці в нього погіршився стан здоров?я,
а 21.10.2002 року при виконанні трудових
обов?язків отримав травму, внаслідок
чого йому було травмовано кисть лівої
руки. Внаслідок отримання виробничої
травми та професійного захворювання
йому було завдано значної моральної
шкоди у вигляді фізичних та душевних
страждань, яку він оцінює в сумі 30 000
грн. та просить стягнути з відповідача
на його користь.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_3
1000 (одну тисячу) грн. на відшкодування
моральної шкоди завданої трудовим
каліцтвом, та 8000 (вісім тисяч) грн. на
відшкодування моральної шкоди
завданої професійним захворюванням
при виконанні трудових обов'язків, а
всього - 9000 (дев'ять тисяч) грн. В решті
позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області. Зазначає, що суд
першої інстанції не взяв до уваги те, що
на момент звернення з позовом до суду
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» не передбачено, що
саме Фонд здійснює відшкодування
моральної шкоди. Крім того, позивачем
пропущено тримісячний строк звернення
з позовом до суду про стягнення
моральної шкоди та не було долучено
жодного медичного висновку про
наявність факту спричинення йому
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві. Жодних
медичних документів, які б
підтверджували перенесені стрес,
депресію, які зазнав позивач внаслідок
моральних страждань у результаті
отриманого ушкодження здоров'я на
виробництві до матеріалів справи не
подано. Суд не взяв до уваги те, що
позивач знав при прийомі на роботу про
шкідливі та небезпечні умови праці на
підприємстві та про наслідки, які тягне
за собою робота в даних умовах, відтак
вважає, що пред'являти позов про
відшкодування моральної шкоди є
недоцільним. Просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_3 будучи належним чином
повідомлений, про що свідчить
рекомендоване повідомлення про
вручення йому поштового відправлення
(а.с. 55), в судове засідання апеляційної
інстанції не з'явився, причину своєї
неявки суду не повідомив, матеріалів
справи достатньо для розгляду справи у
його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області - Дац Н.І., яка
підтримала апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що її слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

В судовому засіданні міського суду
встановлені наступні юридично значимі
факти та відповідні їм правовідносини.

З трудової книжки на ім?я ОСОБА_3 від
01.10.1983 року, акту розслідування
професійного захворювання від 27.09.2004
року вбачається, що стаж його роботи в
підземних умовах шахти вугільного
басейну становить 11 років 2 місяці (а.с.
7-8, 9-10).

Згідно відповіді на запит № 78 від 19.04.2013
року, наданої Львівським обласним
центром МСЕК (а.с. 15), ОСОБА_3, 1965 р.н., був
вперше оглянутий травматологічною
МСЕК:

-акт № 1699/2 від 30.04.2002 року, де
встановлено 5 % трудове каліцтво, дата
переогляду 19.04.2003 року;

-огляд Обласною МСЕК № 3, акт № 1418/1 від
27.10.2004 року, встановлено: ІІІ група
профзахворювання 45 %, дата переогляду
20.10.2005 року;

-огляд Міжрайонною спеціалізованою
профпатологічною МСЕК, акт № 940 від
20.10.2005 року, встановлено: ІІІ група
профзахворювання 45 %, дата переогляду
17.10.2007 року;

-акт № 1329/2 від 08.11.2007 року, встановлено:
ІІІ група профзахворювання, 50 % з них 5 %
по труд каліцтві від 16.02.2002 року на
безтерміново, дата переогляду 25.10.2009
року;

-акт № 1207 від 20.10.2009 року, встановлено:
ІІІ група профзахворювання 50 %, дата
переогляду 15.10.2012 року;

-акт № 225/12 від 18.10.2012 року, встановлено:
ІІІ група профзахворювання 50 %, дата
переогляду 15.10.2015 року.

Актами - № 12 про нещасний випадок від
18.02.2002 року та № 59 про нещасний випадок
на виробництві від 21.10.2002 року
встановлено, що з ОСОБА_3, під час
виконання трудових обов?язків
трапилися нещасні випадки на
виробництві, внаслідок яких йому було
травмовано другий палець лівої руки та
п?ятий палець лівої ноги (а.с. 11-12, 13-14).

У зв'язку з наявністю вищевказаного
захворювання позивач неодноразово
перебував на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні, що вбачається
з наданих ним виписок з історії хвороби
(а.с. 16-27).

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов?язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов?язкового
державного соціального страхування,
згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ
законодавства України про
загальнообов??язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
охорону праці» державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема на принципах пріоритету життя
і здоров?я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного
Закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров?я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов?язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов?язкове страхування від нещасного
випадку страховик (Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов?язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

На час спірних правовідносин діяли як
ч. 3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999 року
№ 1105-ХІV «Про загальнообов?язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності» так
і ст. 9 Закону України «Про охорону
праці», згідно з якою відшкодування
шкоди, заподіяної працівником
внаслідок ушкодження його здоров?я
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
законодавства України.

Підпунктом «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов?язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Крім цього, відповідно до ст. 23 ЦК
України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв?язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров?я.

Встановлення Законом обов?язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

У відповідності до ч. 4 ст. 14 Закону
України «Про загальнообов?язкове
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов?язаних з роботою.

Ушкодження здоров?я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов?язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
встановлено, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних, тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення,
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Втративши частково працездатність на
виробництві, позивач не взмозі в повній
мірі виконувати ту чи іншу роботу,
постійно повинен проходити курс
лікування у зв?язку з професійною
хворобою та каліцтвом, обмежений в
життєдіяльності, а тому суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що ОСОБА_3 завдана моральна шкода. За
таких обставин, суд вірно поклав
обов?язок відшкодувати моральну шкоду
позивачу, яка спричинена внаслідок
професійного захворювання та
трудового каліцтва, на відповідача -
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області.

Визначаючи розмір грошового
відшкодування моральної шкоди в сумі
9000,00 грн., відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК
України, міський суд врахував характер
заподіяної позивачу шкоди, глибину
його фізичних та душевних страждань, а
також вимоги розумності і
справедливості.

Колегія суддів погоджується з
висновками міського суду, оскільки суд
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

Посилання апелянта на те, що позивачем
не представлено жодного медичного
висновку про встановлення факту
наявності моральної шкоди не
заслуговують на увагу, оскільки
пунктом 2 наказу МОЗ України № 420 від
05.06.2012 року «Про затвердження Порядку
та Критеріїв встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров?я, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 16.08.2012
року, визнано таким, що втратив
чинність наказ МОЗ України від 22
листопада 1995 року № 212, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров?я, пов?язане з виконанням
трудових обов?язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов?язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 26 грудня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.