інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/2116/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Білоконь О.В.,
Сержанюка А.С.,

При секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 28 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про
встановлення факту проживання однією
сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та про поділ майна.

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, пояснення осіб,
перевіривши матеріали цивільної
справи, доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л
А:

ОСОБА_1 звернулась до
Києво-Святошинського районного суду
Київської області з позовом до ОСОБА_2 в
якому просила встановити факт
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією
сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу з
травня 2004 року до жовтня 2012 року,
визнати садовий будинок загальною
площею 321,2 кв. м. з надвірними будівлями
та спорудами, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною
власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, визнати за
ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину
будинку загальною площею 321,2 кв. м. з
надвірними будівлями та спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2

Вимоги щодо визнання майна спільною
сумісною власністю, позивач
обгрунтовувала тим, що вона разом з
ОСОБА_2 починаючи з травня 2004 року до
жовтня 2012 року проживали в її
помешканні. Між ними існували подружні
стосунки чоловіка та жінки, але вони не
перебували у зареєстрованому шлюбі між
собою.

Позивач вказувала на те, що з вересня
2004 року вона та відповідач почали
будівництво будинку в АДРЕСА_2, яке
завершили у 2006 році. Правовстановлюючі
документи отримувались відповідачем
самостійно, тому він є єдиним власником
будинку.

ОСОБА_1 також зазначила, що з травня
2004 року до жовтня 2012 року ні вона, ні
відповідач не перебували в
зареєстрованому шлюбі з іншими
особами.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 28
січня 2014 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та про поділ майна
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням
Києво-Святошинського району Київської
області від 28 січня 2014 року,
ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному
порядку. В апеляційній скарзі просила,
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити по справі нове
рішення про задоволення її позовних
вимог у повному обсязі. Зазначила, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
судом було допущено неповне з'ясування
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в період з
травня 2004 року до жовтня 2012 року ОСОБА_2
та ОСОБА_1 не перебували в будь-кому
зареєстрованому шлюбі.

Як вбачається з матеріалів цивільної
справи, в травні 2004 року ОСОБА_1
придбала будівельні матеріали, які
були доставлені за адресою: АДРЕСА_2

30 грудня 2005 року позивач замовила
набір кухонних меблів із доставкою за
адресою: АДРЕСА_1. При цьому, особою, що
приймала товар був відповідач.

Враховуючи показання свідків ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 - позивач та
відповідач постійно з 2001 року по 2012 рік
поживали разом в квартирі АДРЕСА_1

Відповідно до договору від 02 серпня
2000 року, посвідченого державним
нотаріусом Першої Київської державної
нотаріальної контори Лавренюк С.М.,
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_1

Згідно відповіді на адвокатський
запит №23 від 17 жовтня 2013 року,
туристичний оператор ТОВ «Артекс-94»
надавав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 16 липня
2010 року по 30 липня 2010 року
туристичні послуги, які включали
спільне проживання у двохмісному
номері, екскурсійне та транспортне
обслуговування, з 18 вересня 2011 року по 01
жовтня 2011 року - туристичні послуги, які
включали спільне проживання у
двохмісному номері, екскурсійне та
транспортне обслуговування.

ТОВ «Ейдос і Ко» у відповіді на
адвокатський запит за вих. №9 від18
жовтня 2013 року повідомило,
що у 2008 році позивач та відповідач
разом придбали у товариства путівки в
наступних напрямках: Єгипет, курорт
Таба на термін з 11 січня 2008 року по 20
січня 2008 року, екскурсійний тур
«Європейський Феєрверк» з 26 квітня 2008
року строком на 15 днів.

27 квітня 2006 року ОСОБА_2 на підставі
рішення виконкому Хотівської
сільської ради Києво-Святошинського
району Київської області №108/26 від 17
березня 2006 року видано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно -
садовий будинок АДРЕСА_2

Керуючись п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України
суд вправі розглядати справи про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

У випадку наявності спору про право,
згідно ч. 6 ст. 235 ЦПК України справа про
встановлення факту, що має юридичне
значення вирішується в порядку
позовного провадження.

Відповідно до ст. 3 СК України, сім'я є
первинним та основним осередком
суспільства.

Сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно. Дитина належить до
сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно
з ними не проживає.

Права члена сім'ї має одинока особа.

Сім'я створюється на підставі шлюбу,
кровного споріднення, усиновлення, а
також на інших підставах, не
заборонених законом і таких, що не
суперечать моральним засадам
суспільства.

Нормою ст. 74 СК України встановлено,
що майно, набуте жінкою та чоловіком,
які проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Верховний Суд України у Віснику ВСУ
№ 8 (144) за 2012 рік зазначив, що доводити
факт спільного проживання чоловіка та
жінки однією сім'єю без шлюбу необхідно
документами та доказами того, що між
заявником та іншою особою (померлим)
мали місце фактичні шлюбні відносини -
свідоцтва про народження дітей,
довідки з місця проживання, свідчення
свідків, листи ділового та особистого
характеру тощо. Також, це можуть бути:
свідоцтво про смерть одного з подружжя,
свідоцтва про народження дітей, в яких
чоловік у добровільному порядку
записаний як батько, виписки з
погосподарських домових книг про
реєстрацію чи вселення, докази про
спільне придбання майна як рухомого
так і нерухомого (чеки, квитанції,
свідоцтва про право власності), заяви,
анкети, квитанції, заповіти, ділова та
особиста переписка, з яких вбачається,
що подружжя вважали себе чоловіком та
дружиною, піклувалися один про одного,
довідки житлових організацій,
сільських рад про спільне проживання
та ведення господарства.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що докази, які знаходяться в
матеріалах справи, дають достатні
підстави вважати встановленим спільне
проживання позивача та відповідача,
ведення ними спільного господарства й
піклування одне про одного.

Відповідно до свідчень сусідів по
під'їзду - ОСОБА_3, ОСОБА_4, колеги по
роботі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_5, та
доньки позивача - ОСОБА_6, суд
приходить до висновку, що найближче
оточення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважало їх
чоловіком та дружиною, характеризувало
їх відносини як подружні.

Даючи пояснення, позивач вказувала,
що вона і відповідач самі вважали себе
чоловіком та дружиною, незважаючи на
неукладення між ними офіційного шлюбу.

Також, судом першої інстанції було
долучено до матеріалів справи чеки,
квитанції, фотокартки, які
підтверджують існування та тривалість
стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
протягом 2001 - 2012 років.

Таким чином, колегія суддів
приходить до висновку, що між позивачем
та відповідачем, в період з травня 2004
року до жовтня 2012 року, відповідно до
ст. 74 СК України, виникли фактичні
шлюбні відносини чоловіка та жінки.

При цьому, ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2 не
перебули в зареєстрованому шлюбі із
будь-якими іншими особами в даний
період.

Колегія суддів критично ставиться до
показань свідків зі сторони
відповідача оскільки, здебільшого, їх
свідчення ґрунтуються на словах
відповідача та не підтверджуються
фактичними обставинами. Крім того, про
особисті взаємовідносини між
позивачем та відповідачем свідки
довідались після 2012 року, тобто, коли
ОСОБА_2 перестав проживати із ОСОБА_1

Статтею 316 ЦК України встановлено, що
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

З урахуванням ч. 2 ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна).

Статтею 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Ст. 61 СК України передбачає, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Об'єктом права
спільної сумісної власності є
заробітна плата, пенсія, стипендія,
інші доходи, одержані одним із
подружжя.

Враховуючи те, що позивач і
відповідач проживаючи як чоловік та
жінка без шлюбу в період з травня 2004
року по квітень 2006 року разом набули
право власності на садовий будинок,
який є предметом спору, колегія суддів
вважає, що дане майно належить їм обом
на праві спільної сумісної власності.

До суду не було надано доказів
укладення письмового договору між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визначення
правового режиму майна, набутого ними
під час спільного проживання.

Таким чином, вимога позивача про
визнання права спільної сумісної
власності на предмет спору є
обґрунтованою, а, отже - підлягає
задоволенню.

Згідно зі ст. 368 ЦК України спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю.

В статті 369 ЦК України вказано, що
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Як слідує із ст. 370 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Відповідно до ст. 365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка є незначною і не може
бути виділена в натурі; 2) річ є
неподільною; 3) спільне володіння і
користування майном є неможливим; 4)
таке припинення не завдасть істотної
шкоди інтересам співвласника та членам
його сім'ї.

Суд постановляє рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні за умови попереднього
внесення позивачем вартості цієї
частки на депозитний рахунок суду.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема на житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених ЦК України.

У Постанові Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року
Верховний Суд України зазначив, що
вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК України, за умови звернення
подружжя (одного з них) до суду з таким
позовом (ст. 11 ЦК України) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

З огляду на викладене, враховуючи, що
в матеріалах справи немає згоди
позивача на присудження йому грошової
компенсації за його частку в праві
спільної суміжної власності, суд
вважає справедливою вимогу позивача
про визнання за нею права власності на
1/2 частину спірного майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦПК України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невиконання або оспорювання.

З урахуванням цих норм, правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси.

За таких обставин, суд повинен
установити, чи були порушені, невизнані
або оспорені права, свободи чи інтереси
цих осіб, і залежно від установленого
вирішити питання про задоволення
позовних вимог або відмову в їх
задоволенні.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції було
допущено неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи та
прийнято висновки, які суперечать
фактичним обставинам по справі.

Ухвалюючи рішення,
Києво-Святошинський районний суд
Київської області дійшов до
помилкового висновку про відмову
ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, в
зв'язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_1
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції - скасуванню і по
справі необхідно ухвалити нове рішення
про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 28
січня 2014 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким
позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім»єю, визнання майна спільною
сумісною власністю та поділ майна
задовольнити.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 однією сім»єю як чоловіка та
жінки без реєстрації шлюбу з травня 2004
року по жовтень 2012 року.

Визнати садовий будинок загальною
площею 321,2 кв.м з надвірними будівлями
та спорудами, що розташований за
адресою: АДРЕСА_2 спільною власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
1/2 частину будинку площею 321,2 кв.м. з
надвірними будівлями та спорудами, що
розташований за адресою: АДРЕСА_2

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: