Справа № 522/9836/13
Провадження № 2/522/2093/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року Приморський районний
суд м Одеси, у складі:

головуючої судді Шенцевої О.П.,

при секретарі - Соболевої О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Орган опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Державна реєстраційна
служба Одеського міського управління
юстиції в Одеській області про
визнання договору довічного утримання
припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет позову -
орган опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Державна реєстраційна
служба Одеського міського управління
юстиції в Одеській області про
визнання договору довічного утримання
припиненим.

В обґрунтуванні позову зазначала,
що відповідно до витягу про реєстрацію
прав власності, датованого 23.03.2010 р.
вона значиться власником квартири
АДРЕСА_1. Попереднім власником цієї
квартири була ОСОБА_3, яка 2 червня 1999 р.
уклала та нотаріально посвідчила
договір довічного утримання з ОСОБА_2

В якості доказу свого позову позивачка
надала рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 22.04.2004 р.,
яким вказаний договір було розірвано.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 р. ОСОБА_3 померла,
посилаючись на наявність рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 22.04.2004 р. ОСОБА_1 просила визнати
договір довічного утримання
припиненим. В суді позивачка особисто
та в подальшому її представник позов
підтримали, просили задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представники
позов не визнали, просили у його
задоволенні відмовити. При цьому
зазначали, що відповідно до умов
укладеного Договору довічного
утримання ОСОБА_2 стала власником
квартири АДРЕСА_1. До 2007 року ОСОБА_2
доглядала ОСОБА_3, та здійснила
поховання останньої. Тільки після
похорон ОСОБА_3 відповідачка дізналась
про рішення Малиновського районного
суду м.Одеси від 22.04.2004 року та
оскаржила його в установленому
порядку, однак в цей період іншим
рішенням суду за ОСОБА_1 було визнано
право власності на вказану квартиру. В
подальшому всі рішення суду були
скасовані, а у визнані за ОСОБА_1 права
власності на квартиру було відмовлено.
Посилаючись на те, що ОСОБА_1 вже не може
виступати в якості власника квартири, а
крім того, що відсутні правові підстави
для задоволення позову, просили у
задоволенні позову відмовити.

Треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет позову, до
суду не з'явились, про день, час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином. Реєстраційна служба
Одеського міського управління юстиції
подала до суду заяву, в якій просила
здійснювати розгляд справи без участі
представника служби (а.с. 47).

Суд, вислухавши сторони, вивчивши
матеріали справи, дослідивши докази по
справі, встановив наступне.

Судом встановлені наступні обставини і
визначені відповідно до них
правовідносини.

02 червня 1999 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 було укладено та нотаріально
посвідчено Договір довічного
утримання. За умовами Договору ОСОБА_3
передала у власність ОСОБА_2 квартиру
за номером АДРЕСА_1, яка складається із
трьох жилих кімнат. В свою чергу ОСОБА_2
зобов'язувалась довічно повністю
утримувати ОСОБА_3, забезпечувати її
харчуванням, одягом, доглядом,
необхідною допомогою.

Рішенням Малиновського районного суду
міста Одеси від 22.04.2004 р. зазначений
договір було розірвано. Апеляційний
суд Одеської області ухвалою від 30
червня 2009 року зазначене рішення
скасував, справа була повернута до
розгляду в суд першої інстанції.
Ухвалою Малиновського районного суду
міста Одеси від 07.04.2010 р. позовні вимоги
про розірвання договору довічного
утримання залишені без розгляду. Ця
ухвала районного суду залишена без
змін ухвалою Апеляційного суду
Одеської області від 21.07.2010 р. та
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 04.04.2012 р..

ОСОБА_3 померлаІНФОРМАЦІЯ_1 р.
Похованням померлої займалась ОСОБА_2,
що відповідає суті та умовам
укладеного договору довічного
утримання. В ході розгляду справи по
ініціативі представника позивачки
допитана в якості свідка ОСОБА_4, яка
стверджувала, що вона є родичкою ОСОБА_3
Цей свідок повідомила, що особисто не
приймала ніякої участі у похованні
ОСОБА_3, про те, де саме похована ОСОБА_3,
їй навіть не відомо. Свідок також
пояснила, що вона не зверталася до
нотаріальної контори з заявою щодо
спадкування якогось майна після смерті
ОСОБА_3 Відповідачка надала письмові
документи з яких убачається, що саме
вона понесла витрати на поховання
ОСОБА_3 Таким чином спростовується
твердження представника позивачки, що
ОСОБА_2 не виконувала умови Договору
довічного утримання та не займалась
похованням ОСОБА_3

Суд критично ставиться до тверджень
позивачки на те, що договір Довічного
утримання був припинений шляхом його
розірвання за рішенням суду, оскільки
судове рішення про розірвання
договору, на яке посилається позивачка,
скасовано як таке, що прийнято з
порушенням законодавства. Виший
Спеціалізований Суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ в
Ухвалі від 04.04.2012 року вказав, що
позовна заява від імені ОСОБА_3 про
розірвання договору була підписана не
нею, а особою, яка не мала повноважень
на вчинення такої дії. Апеляційний суд
Одеської області, розглядаючи
правовідносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в
ухвалі від 25 .11.2013 року вказав, що
скасування рішення суду про його
розірвання призводить до відновлення
стану, який існував до його розірвання
в звичайний умовах, а смерть ОСОБА_3
надає ОСОБА_2 право здійснювати
розпорядчі повноваження щодо спірного
нерухомого майна. Згідно відомостей,
наданих Другою Одеською державною
нотаріальною конторою безпосередньо у
реєстрі нотаріальних дій відмітка про
розірвання договору довічного
утримання відсутня, а запис на
примірнику Договору, який знаходиться
в нотаріальній конторі, про те, що
укладений договір був розірваний,
скасований на підставі рішень судів.

Таким чином, на момент розгляду справи
Договір довічного утримання, укладений
2 червня 1999 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є
таким правовстановлюючим документом
який підтверджує право власності на
квартиру за ОСОБА_2

Щодо посилання позивачки на те, що
договір було припинено в зв'язку зі
смертю однієї із сторін договору, а
саме - ОСОБА_3, то суд зазначає наступне.

Правовий режим майна визначається з
урахуванням законодавства, яке було
чинним на момент набуття відповідного
майна. Подальша зміна законодавства не
повинна призводити до погіршення
становища володільця майна, оскільки
інакше порушуватиметься
конституційний принцип про
незворотність дії закону у часі.

На момент укладання та нотаріального
посвідчення договору довічного
утримання діяв Цивільний кодекс УРСР
1963 р. Правове регулювання договору
довічного утримання здійснювалось
відповідно до глави 37 ЦК УРСР.
Зазначеними нормами цивільного
законодавства не передбачалось
визнання припиненим укладеного
договору довічного утримання.

В зв'язку з цим суд вважає, що посилання
позивачки на норми Цивільного кодексу
України в редакції 2004 р. на виниклі між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 правовідносини не
можуть розповсюджуватись, оскільки
регулюються нормами Цивільного
кодексу УРСР 1963 р.

Крім того, суд зауважує, що
існуючий договір довічного утримання,
укладений та нотаріально посвідчений
02.06.1999 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодним
чином не порушує прав або законних
інтересів позивачки.

ОСОБА_1 була зареєстрована як
власник квартири АДРЕСА_1 на підставі
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 11.12.2009 р. Рішенням
Апеляційного суду Одеської області від
22 листопада 2010 р., залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 25 жовтня 2011 р.
зазначене рішення Малиновського
районного суду міста Одеси про
визнання за ОСОБА_1 права власності на
квартиру АДРЕСА_1 було скасовано, у
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Таким чином, правовстановчий документ,
яким за ОСОБА_1 було визнано право
власності на квартиру відсутній, в
зв'язку з чим з 22 листопада 2010 року
ОСОБА_1 не є власником квартири АДРЕСА_1.

Те що з березня 2010 року позивачка в
реєстраційній службі ще значиться в
якості власника нерухомості само по
собі не є підставою для того,щоб вона
мала права власника, оскільки
відомості до реєстру були внесені на
підставі рішення суду, яке в подальшому
скасовано. Оскільки реєстрація особи
як власника є похідною для виникнення
самого права власності, то з моменту
скасування правовстановчого документу
у особи втрачаються повноваження
власника.

Відповідно до ст. 1, 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
порушені, невизнані або оспорюванні
права, свободи і інтереси фізичних осіб
у спосіб, визначений законами України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 стороною
Договору довічного утримання від 02.06.1999
р. не була, з 22 листопада 2010 року
втратила право бути власником квартири
АДРЕСА_1. Таким чином на момент розгляду
справи судом Договір довічного
утримання, укладений 02 червня 1999 р. між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відносно квартири
АДРЕСА_1 жодним чином не порушує прав,
свобод чи інтересів ОСОБА_1

Суд також приймає до уваги, що
відповідно до рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 30.05.2013р.,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Одеської області від
25.11.2013 р., ОСОБА_1 була виселена із
зазначеної квартири. Це рішення суду
набрало законної сили та було виконано.

Що ж до посилання позивачки на те, що
ОСОБА_2 не зареєструвала своє право
власності в органах реєстрації, а тому
нібито в неї не виникло право
власності на квартиру, то суд зазначає
наступне.

Відповідно до статей 128, 425 Цивільного
кодексу України (в редакції 1963 року), що
діяли на момент укладання договору
довічного утримання, з моменту
укладання договору у ОСОБА_2 виникло
право власності на квартиру. Діючим на
момент укладання Договору цивільним
законодавством України не
передбачалось виникнення права
власності на нерухоме майно з моменту
його реєстрації, а отже посилання
позивачки на те, що ОСОБА_2 не набула
право власності на квартиру через
відсутність реєстрації Договору в
органах державної реєстрації є
неспроможним. Зазначена норма вступила
в силу лише 01.01.2004 року, із набранням
чинності нового Цивільного кодексу
України, і на виникле в ОСОБА_2 право
власності не розповсюджується.

Враховуючи зазначене, суд приходить до
висновку про відсутність законних
підстав для задоволення позову ОСОБА_1
щодо визнання договору довічного
утримання, укладеного 02.06.1999 р. між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 припиненим.

На підставі викладеного , та керуючись
ст. 1,3, 208-209, 212- 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через
Приморський районний суд м. Одеси
шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя:

13.05.2014