ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Чабанівської селищної ради
Києво-Святошинського району Київської
області про визнання недійсним та
скасування рішення виконавчого
комітету, державного акта на землю та
визнання права власності на земельну
ділянку за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення апеляційного суду Київської
області від 16 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 21 грудня 1980 року вона з
ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому
шлюбі. Під час шлюбу у них народились
доньки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_2. В період шлюбу сторони
придбали будинок з господарськими
прибудинковими спорудами, який
знаходиться в АДРЕСА_1. У червні 2011 року
вона дізналася про те, що її шлюб з
ОСОБА_4 розірвано. При цьому, їй стало
відомо про існування державного акта
на право приватної власності на
земельну ділянку площею0,0704 га по
АДРЕСА_1. Їй належить на праві власності
12 частина вищевказаного
будинку, а тому до неї перейшло й право
на Ѕ частину спірної
земельної ділянки площею 0,0704 га.
Отримання ОСОБА_4 одноособово
державного акта про право власності на
всю земельну ділянку, на якій
розташована і належна їй на праві
власності частина будинку, порушує її
права на користування та розпорядження
Ѕ частиною належної їй
земельної ділянки.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 19
вересня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 16 грудня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про задоволення
позову. Визнано недійсним державний
акт на право власності на земельну
ділянку, виданий 11 січня 2002 року,
розташовану по АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель та скасовано
його державну реєстрацію. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину спірної земельної ділянки.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, законність
судового рішення в межах касаційного
оскарження, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Суд першої інстанції, відмовляючи в
позові, виходив із того, що спірна
земельна ділянка є приватною власністю
відповідача, та поділу не підлягає.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та визнаючи за
позивачем право власності на Ѕ частину
спірної земельної ділянки,
обґрунтовано виходив із того, що
сторони по справі є співвласниками
будинку, а відтак позивач має право на
частину земельної ділянки пропорційну
частці у спільній частковій власності
на будинок.

Судом установлено, що 21 грудня 1980 року
ОСОБА_3
зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, який 7
липня 1992 року за рішенням суду
розірвано.

У період шлюбу у сторін народилося дві
доньки: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У період шлюбу, сторони, на підставі
договору купівлі-продажу від
29 грудня 1982 року придбали житловий
будинок з господарськими спорудами
АДРЕСА_1, який сторони по домовленості
між собою розділили в добровільному
порядку.

Відповідно до свідоцтва про право
власності від 20 лютого 1993 року ОСОБА_3
належить право власності на 1/2 частину
житлового будинку АДРЕСА_1,
загальною площею 44 кв.м, інша Ѕ частина
будинку належить ОСОБА_4

Тобто подружжя відповідно до ст. ст. 28, 29
КпШС України розділило в ідеальних
долях майно, що належало їм на праві
спільної сумісної власності.
Аналогічні норми містяться також в ст.
ст. 69, 70 СК України. Таким чином,
житловий будинок є спільною частковою
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Також судом установлено, що ОСОБА_4
отримав земельну ділянку по АДРЕСА_1
площею 0,7 га спочатку в користування
згідно наказу по дослідному
господарству «Новосілки» від 2 червня
1982 року, тобто за пів року до придбання
будинку. У подальшому отримав земельну
ділянку в порядку безоплатної
приватизації.

Частиною 1 ст. 42 ЗК України (чинного з 1990
року) встановлено, що громадян, яким
жилий будинок, господарські споруди та
будівлі і земельна ділянка належать на
праві спільної сумісної власності,
використовують та розпоряджаються
земельною ділянкою спільно.
Використання і розпорядження
земельною ділянкою, що належить
громадянам на праві спільної часткової
власності, визначаються
співвласниками цих об'єктів і
земельної ділянки пропорційно розміру
часток у спільній власності на даний
будинок, будівлю, споруду.

У ст. 30 ЗК України (чинного з 1990 року)
зазначено, що при переході права
власності на будівлю і споруду разом з
цими об'єктами переходить право
власності або право користування
земельною ділянкою без зміни її
цільового призначення, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження
будівлі або споруди.

Крім того, при переході права власності
громадян на житловий будинок і
господарські будівлі та споруди до
кількох власників, а також при переході
права власності на частину будинку в
разі неможливості поділу земельної
ділянки між власниками без шкоди її
раціонального використання, земельна
ділянка переходить у спільне
користування власників цих об'єктів.

Зазначені положення містяться й у ст. 120
ЗК України (чинного з 1 січня
2002 року).

Згідно з роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16 квітня 2004 року (з
подальшими змінами) земельна ділянка
одержана громадянином в період шлюбу в
приватну власність шляхом
приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це право
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди, у відповідності до ст. 120 ЗК
України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд,
установивши право спільної часткової
власності сторін, які були подружжям, з
розрахунку рівності часток, та
особливостей отримання відповідачем у
власність земельної ділянки, з огляду
на те, що передача йому у власність
такої земельної ділянки мала місце вже
після придбання будинку, який був
спільною сумісною власністю подружжя,
а також те, що у зв'язку з поділом
будинку право власності на нього
перейшло до двох осіб, та обґрунтовано
задовольнив позов.

Під час встановлення зазначених фактів
апеляційним судом не було порушено
норми процесуального права, судові
рішення відповідають обставинам
справи.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваного рішення суду, не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, тому колегія
суддів вважає за необхідне касаційну
скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 16 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко