22-ц/775/689/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Соловйов О.Л.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Мироненко І.П., Попової
С.А.,

при секретарі Одинцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
грошових коштів,

за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 31 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року позивач
звернувся до суду з вказаним позовом до
відповідачки та просив стягнути на
його користь грошові кошти у розмірі 22
494 грн. Після уточнення позову, просив
стягнути з ОСОБА_2 21 989 грн. В
обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 12 березня 2012 року
він вступив в організацію «МММ-2012»,
десятником якого була ОСОБА_2 15 березня
2012 року перерахував через Ощадний
банк Росії на користь ОСОБА_2 505 грв.
строком на 3 місяці. За домовленістю з
відповідачкою через три місяці він
повинен був отримати 2 484 грн., проте, до
теперішнього часу вказану суму
грошових коштів він не отримав. Вважає,
що з урахуванням інфляції та
спричинення йому моральної шкоди, з
ОСОБА_2 на його користь повинно бути
стягнуто 21 989 грн., оскільки
відповідачка в перебігу 23 місяців
незаконно користувалася його
грошовими коштами.

Рішенням Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 31 березня 2014 року ОСОБА_1
відмовлено в задоволені позову.

Не погодившись з таким
рішенням суду, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просив
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким повністю задовольнити його
позов. Посилався на те, що після спливу
тримісячного строку, тобто, періоду на
який були перераховані гроші, він
неодноразово звертався до
відповідачки, яка всякий раз
ігнорувала його звернення, а потім
взагалі перестала відповідати на його
телефонні дзвінки. У березні 2014 року
ОСОБА_2 повернула йому 505 грн, але,
оскільки замість належних трьох
місяців, відповідачка користувалася
його грошима три роки, позивач просив
стягнути на його користь 21 989 грн., з
урахуванням індексу інфляції та
моральної шкоди.

ОСОБА_2 в судове засідання
апеляційного суд не з'явилася, будучи
належним чином повідомленою про час та
місце розгляду справи, подала заяву про
розгляд справи у її відсутність. Тому,
відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України,
справа розглянута у відсутність
відповідачки.

Заслухавши
суддю-доповідача, пояснення позивача
ОСОБА_1, який підтримав доводи скарги
та просив її задовольнити,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У
країни апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Як вбачається з позовної
заяви ОСОБА_1, у березні 2012 року, на
підставі домовленості з ОСОБА_2, він
перерахував останній, як
представнику організації «МММ-2012»,
грошові кошти у розмірі 505 грн., що
підтверджується квитанцією № 7609701 від
15.03.2012 року (а.с. 4). Як посилається
позивач, за існуючою між сторонами
домовленістю, вказані грошові кошти
були передані відповідачці строком на
3 місяці з метою отримання ним за
спливом цього строку дивідендів від
грошових вкладів у розмірі 2 484 грн.

В процесі розгляду судом
даної цивільної справи ОСОБА_2 було
перераховано на користь ОСОБА_1 505 грв.,
що підтверджується квитанцією ПАТ «КБ
«Приват Банк» від 21 березня 2014 року (
а.с. 17).

Відмовляючи ОСОБА_1 у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не надано доказів на підтвердження
наявності будь - яких договірних
відносин між ним та ОСОБА_2, зокрема,
правовідносин, що виникають з договору
позики, щоб давало правові підстави
для застосування ст.625 ЦК України.

Колегія суддів не може не
погодитися з такими висновками суду,
оскільки вони відповідають обставинам
справи та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь іншої сторони (кредитора) певну
дію (передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утриматись від певної дії , а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до положень ч.2
ст.625 ЦК України, до заходів
цивільно-правової відповідальності за
прострочення божником виконання
зобов'язання з повернення грошової
суми за договором позики відносяться
проценти за користування позикою та
інфляційна складова за час
прострочення виконання зобов'язання.

Згідно зі ст.ст.10,60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Згідно зі ст.59 цього Кодексу
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції, вирішуючи спір,
повно, всебічно та об'єктивно перевірив
доводи сторін, правильно встановив
фактичні обставини справи та
відповідні їм правовідносини і дійшов
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_3, оскільки
ніяких належних та допустимих доказів
на підтвердження наявності між
сторонами зобов'язальних
правовідносин позивач суду не надав.
При цьому, не надано суду і ніяких
письмових доказів про створення
організації з таким видом діяльності,
реєстрації її в установленому законом
порядку та участі в діяльності цієї
організації відповідачки та позивача.

Не надано таких доказів і
апеляційному суду.

Посилання в скарзі на те,
що доказом укладення договору з
відповідачкою є квитанція про
перерахування на її адресу грошових
коштів, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки відповідно
до ч.1 ст.206 ЦПК України усно можуть
вчинятися правочини, які повністю
виконуються сторонами в момент їх
вчинення, за винятком правочинів, для
яких недодержання письмової форми має
наслідком їх недійсність. Жодних
належних та допустимих доказів
(розписки, договору позики) про
передачу зазначеної вище суми в борг
позивачем суду не представлено.

У зв'язку з недоведеністю
позову судом першої інстанції
обґрунтовано відмовлено у
задоволенні позову про відшкодування
моральної шкоди.

Оскільки рішення
відповідає нормам матеріального права
та ухвалено у відповідності з нормами
процесуального права, воно підлягає
залишенню без зміни, а апеляційна
скарга позивача - відхиленню

Керуючись ст.ст.307,308,313-315
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого
районного суду м. Маріуполя Донецької
області від 31 березня 2014 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної
сили з моменту її проголошення і може
бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді