У х в а л а

іменем україни

23 липня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М., суддів:
Висоцької В.С.,
Писаної Т.О., Кафідової О.В.,
Фаловської
І.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про
стягнення штрафних санкцій за
договором; за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення
штрафних санкцій та заборгованості, за
касаційною скаргою товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«ВІК» на ухвалу Каланчацького
районного суду Херсонської області від
29 квітня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Херсонської області від 20 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7 про стягнення
штрафних санкцій, зазначаючи, що 21
березня 2011 року між ними укладено
договір доручення, за яким відповідач
зобов'язалася здійснити від його імені
певні юридичні дії з приводу належного
йому нерухомого майна, натомість він як
довіритель зобов'язався прийняти ці
дії та оплатити їх в порядку і на
умовах, погоджених сторонами.
Посилаючись на те, що ОСОБА_7 допустила
порушення прийнятих на себе за
договором доручення зобов'язань, а
умовами договору визначено, в тому
числі відповідальність сторін, позивач
просив суд стягнути з відповідачки 10000
грн. в рахунок сплати штрафних санкцій.

Не погоджуючись із вказаним позовом, в
квітні 2013 року ОСОБА_7
звернулася до суду з зустрічною
позовною заявою, в якій, посилаючись на
те, що прийняті на себе за договором
доручення зобов'язання вона виконала у
повному обсязі, проте довіритель
передбачену умовами договору оплату її
послуг у добровільному порядку
здійснити відмовляється, просила суд
стягнути з останнього на її користь 2 000
000 грн. в рахунок сплати заборгованості
та штрафних санкцій.

Ухвалою Каланчацького районного суду
Херсонської області від 29
квітня 2013 року, залишеною без змін
ухвалою апеляційного суду Херсонської
області від 20 березня 2014 року, визнано
мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, згідно з якою встановили, що
ОСОБА_7 виконано всі необхідні юридичні
дії, передбачені договором доручення №
21/3/11 від 21 березня 2011 року. Сума, яку
ОСОБА_6 належить сплатити ОСОБА_7
становить 2 000 000 грн., з яких 1 000 000 грн. -
заборгованість за договором доручення
№ 21/3/11 від 21 березня 2011 року, 1 000 000
грн. - штрафні санкції за договором
доручення № 21/3/11 від 21 березня 2011 року.
У зв'язку зі зверненням ОСОБА_7 із
зустрічним позовом, ОСОБА_6
зобов'язується компенсувати ОСОБА_7
витрати на оплату судового збору в
розмірі 3211,60 грн. Загальний розмір
заборгованості, яку ОСОБА_6 належить
сплатити ОСОБА_7 становить 2003211,60 грн.
Сторони встановили наступний порядок
погашення заборгованості ОСОБА_6 перед
ОСОБА_7: ОСОБА_6 в рахунок погашення
заборгованості передає ОСОБА_7 у
власність належне йому нерухоме майно,
а саме: будинок АДРЕСА_1, загальною
площею 234,2 кв. м, житловою площею 85,7 кв.
м; земельну ділянку площею 0,0600 га,
цільовим призначенням для розміщення
автозаправочної станції з елементами
сервісу, розташовану за адресою:
АДРЕСА_2; земельну ділянку площею 0,0800 га
цільовим призначенням для розміщення
автозаправочної станції, розташовану
за адресою: АДРЕСА_3; об'єкт
незавершеного будівництва,
недобудований будинок готовністю 44%,
розташований за адресою: АДРЕСА_4.
Провадження у вказаній вище цивільній
справі закрито.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Апеляційний суд, залишаючи ухвалу суду
першої інстанції без змін, виходив із
того, що права та законні інтереси
товариства з обмеженою
відповідальністю «Фірма «ВІК» (далі -
ТОВ «Фірма «ВІК») порушені не були,
укладення мирової угоди у визначений
сторонами спосіб та визнаний судом не
порушує вимог закону, стосується лише
їх та права інших осіб не порушує.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна, оскільки
суд дійшов його з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 124 Конституції
України судові рішення ухвалюються
судами іменем України і є обов'язковими
до виконання на всій території України.

У ч. 1 ст. 175 ЦПК України передбачено, що
мирова угода укладається сторонами з
метою врегулювання спору на основі
взаємних поступок і може стосуватися
лише прав та обов'язків сторін та
предмета позову.

Закриваючи провадження у справі, суд за
клопотанням сторін може постановити
ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо
умови мирової угоди суперечать закону
чи порушують права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у визнанні мирової угоди і
продовжує судовий розгляд (ч. 5 ст. 175 ЦПК
України).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням Дніпровського районного суду
м. Херсона від 30 квітня 2013 року
задоволено позовні вимоги та стягнуто
з ОСОБА_6 на користь ТОВ «Фірма «ВІК»
85523,06 грн. боргу (а.с. 57).

На виконання вказаного судового
рішення винесена постанова відділу
державної виконавчої служби
Дніпровського районного управління
юстиції про відкриття виконавчого
провадження від 14 червня 2013 року (а.с. 56).

Відповідно до п. 4 вищевказаної
постанови накладено арешт на все майно,
що належить боржнику - ОСОБА_6

Залишаючи ухвалу районного суду без
змін, апеляційний суд всупереч вимогам
статей 303, 316 ЦПК України у достатній
мірі не перевірив обставини справи та
не врахував доказів, наданих ТОВ «Фірма
«ВІК» про те, що перехід до ОСОБА_7 права
власності за мировою угодою на майно
ОСОБА_6 порушить права товариства як
стягувача за виконавчим провадженням,
оскільки постановою відділу ДВС
накладено арешт на все майно ОСОБА_6; не
з'ясував, чи не суперечить мирова угода
вимогам закону й не порушує права й
інтереси інших осіб. Крім того, залишив
поза увагою інші доводи скаржника,
викладені в апеляційній скарзі.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, ухвала суду не відповідає
вимогам ст. 213 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
її скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю «Фірма
«ВІК» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Херсонської
області від 20 березня 2014
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. КолодійчукСудді:
В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О.
ПисанаІ.М. Фаловська