Номер провадження № 22-ц/785/2358/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко
Л.Г.,

при секретарі - Орловій С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 16 січня 2012 року по справі за позовом
заступника прокурора Приморського
району м. Одеси (далі - прокурор) в
інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання недійсними
заповіту та договору дарування
квартири, витребування квартири з
незаконного володіння та визнання
права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2006 року заступник прокурора
Приморського району м. Одеси в
інтересах ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про визнання
недійсними:

- заповіту від 24 квітня 2003 року;

- договорів дарування від 6 лютого
та 6 жовтня 2004 року;

- договорів купівлі-продажу від 23
липня та 19 листопада 2005 року.

Посилався на те, що навесні 2003 року
ОСОБА_3 познайомився зі ОСОБА_7, який на
його прохання, у зв'язку з хворобою,
погодився допомагати та доглядати до
смерті. 24 квітня 2003 року ОСОБА_3 склав
заповіт на дружину ОСОБА_7 - ОСОБА_6, а 6
лютого 2004 року, на прохання ОСОБА_7,
засвідчив договір дарування належної
йому на праві власності квартири
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6, з правом
довічного проживання в цій квартирі.

Прокурор зазначав, що, укладаючи
договір дарування, ОСОБА_3 вважав, що
підписує договір довічного утримання.

Згодом прокурор неодноразово
уточнював і доповнював позовні вимоги
та замінивши первісних відповідачів
новими власниками спірної квартири
(ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5), остаточно
просив визнати недійсними заповіт від
24 квітня 2003 року та договір дарування
спірної квартири від 6 лютого 2004 року з
підстав, передбачених ст.ст. 203, 215, 216, 225,
229, 231, 232 ЦК України.

Крім того, відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК
України просив витребувати квартиру з
незаконного володіння ОСОБА_4, ОСОБА_2
та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та визнати
за ним право власності на спірну
квартиру.

Справа розглядалася судами
неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду
міста Одеса від 16 січня 2012 року позов
прокурора в інтересах ОСОБА_3
задоволено частково.

Суд витребував квартиру АДРЕСА_1 з
незаконного володіння ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3

У задоволенні вимог про визнання
недійсним заповіту та договору
дарування квартири і визнання права
власності на квартиру суд відмовив.

В апеляційні скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду в частині
задоволення позову прокурора про
витребування квартири скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову прокурора в цій
частині, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду
першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові в цій частині з
наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи
прокурор, заявивши вимоги в інтересах
Коломійця 31 березня 2006 року ( т.1 а.с. 2-4)
та неодноразово їх уточнивши та
доповнивши в лютому 2007 року (т.1 а.с. 68-70),
20 листопада 2007 року (т.1 а.с. 111-112), 7
квітня 2009 року (т. 1 а.с. 263), в останніх
уточненнях до позовної заяви від 11
жовтня 2011 року (т.2 а.с. 192-193), які
заявлені до відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просив суд:

- визнати недійсним, складений 24
квітня 2003 року ОСОБА_3 заповіт на
користь ОСОБА_6, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_13 за
реєстровим номером 2876;

- визнати договір дарування
АДРЕСА_1, укладений 6 лютого 2004 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_6, посвідчений
державним нотаріусом Першої Одеської
державної нотаріальної контори
Куценко О.І., недійсним;

- витребувати АДРЕСА_1 з
незаконного володіння ОСОБА_4, ОСОБА_2
та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3;

- визнати за ОСОБА_3 право
власності на АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог, після
останнього їх уточнення, прокурор
зазначив, що спірна квартира вибула із
володіння ОСОБА_3 не за його волею, тому
як він не усвідомлював значення своїх
дій і не міг керувати ними, просив
задовольнити позов з підстав ст.ст. 203,
215, 216, 229, 231, 232, 387 та 388 ЦК України і саме
ці вимоги вирішив суд.

Колегія суддів вважає, що прокурором
заявлено взаємовиключні підстави для
задоволення позову про визнання
договорів недійсними (ст.ст. 225, 229, 231, 232
ЦК України) та для витребування майна
(ст.ст. 387, 388 ЦК України), які суд першої
інстанції, у порушення вимог ч. 4 ст. 10
ЦПК України, не усунув, а суд
апеляційної інстанції законом
уточняти позовні вимоги не наділений.

Разом з тим, рішення суду першої
інстанції оскаржено лише в частині
вирішення спору про витребування майна
з чужого незаконного володіння, і саме
в цій частині суд апеляційної
інстанції перевіряє його законність та
обґрунтованість (ч. 1 ст. 303 ЦПК України).

Постановляючи рішення в частині
витребування спірної квартири у
відповідачів на користь позивача суд
першої інстанції у своєму рішенні
визнав доведеним, що встановлене в акті
комісійної амбулаторної
судово-психіатричної експертизи № 917
від 16 вересня 2008 року (далі - акт
експертизи № 917 від 16 вересня 2008р.)
стійке захворювання ОСОБА_3 суттєво
впливало на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій,
керувати ними та позбавляло його у
момент вчинення правочинів цієї
можливості. При укладенні договору
дарування, як угоди, на підставі якої
була проведена державна реєстрація
відчуження належної йому квартири,
ОСОБА_3 не мав волевиявлення на
припинення права володіти,
користуватися та розпоряджатися нею,
тобто на передачу квартири у власність
іншій особі. Тому суд вважав доведеним,
що ОСОБА_3 не усвідомлював значення
своїх дій, не керував ними, у зв'язку з
чим спірна квартира вибула з його
володіння у власність ОСОБА_6, а потім
до інших осіб не за його волею.

Такий висновок суд зробив на
підставі показань експерта ОСОБА_16,
допитаної у суді 26 грудня 2011 року, а
також доповнень від 23 грудня 2011 року до
висновків акту експертизи №917 від 16
вересня 2008 року. Експерт, яка була
лікарем-доповідачем експертної
комісії, наполягала на тому, що
ключовим є встановлення експертами
саме суттєвості впливу та зазначила, що
висновок про можливість чи
неможливість розуміти значення своїх
дій та керувати ними прямо слідує за
вказаним висновком про «суттєвість».
Тому на її думку, ОСОБА_3 дійсно і
однозначно не міг усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними (т.2
а.с. 228-229, 319-323).

При цьому суд зазначив, що сторони
відмовились від заяви клопотань про
виклик для дачі пояснень інших
експертів, що брали участь у складенні
акту експертизи № 917 від 16 вересня 2008
року, а також щодо призначення
додаткової експертизи із-за неповних
висновків.

Встановивши, що прокурор не довів
порушення прав та інтересів ОСОБА_3 при
укладенні оскаржених заповіту та
договору дарування квартири саме
відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
суд прийшов до висновку про відмову у
позові до відповідачів про визнання
недійсним заповіту та договору
дарування спірної квартири, оскільки
вони є неналежними відповідачами,
придбавши майно після здійснення
декількох угод. Суд встановив, що
заповіт був посвідчений на ім'я ОСОБА_6,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1, а договір
дарування укладений між ОСОБА_6 і
ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, після
смерті яких не залишилося
правонаступників.

З висновками суду про те, що
спірна квартира вибула з володіння
ОСОБА_3 не з його волі, а через його
неможливість розуміти значення своїх
дій та керувати ними з посиланням суду
на те, що стійке захворювання ОСОБА_3
суттєво впливало на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій,
керувати ними, тому він дійсно і
однозначно не міг усвідомлювати
значення своїх дій, погодитись
неможливо.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 у
порядку приватизації на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого УЖКГ виконкому Одеської
міськради 31 січня 2003 року за р. № 19597,
зареєстрованого в Одеському МБТІ та
РОН за р.№514 на стор.63 в книзі 466пр.,
набув право власності на спірну
квартиру під АДРЕСА_1.

24 квітня 2003 року ОСОБА_3 склав
заповіт на ім'я ОСОБА_6 (т.1 а.с.5), а 6
лютого 2004 року, згідно договору
дарування, подарував останній належну
йому на праві власності зазначену
квартиру з правом довічного проживання
в ній (т.1 а.с. 6). 6 жовтня 2004 року ОСОБА_6
подарувала спірну квартиру ОСОБА_7 (т.1
а.с.7), останній 23 липня 2005 року уклав
договір купівлі-продажу зазначеної
квартири з ОСОБА_8 і ОСОБА_17 (т.1 а.с.8). 19
листопада 2005 року між ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
ОСОБА_18 укладений договір
купівлі-продажу 12/25 часток спірної
квартири, а 25 листопада 2005 року -
договір купівлі-продажу 13/25 часток цієї
квартири з ОСОБА_4 і ОСОБА_2 (т.1 а.с. 112). 27
квітня 2006 року ОСОБА_18 уклав із ОСОБА_5
договір дарування 12/25 часток спірної
квартири (т. 1 а.с. 113).

Таким чином, на час вирішення справи
право спільної часткової власності на
квартиру АДРЕСА_1 належить саме
відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, не
залишивши заповіт, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер
ОСОБА_7, також не залишивши заповіт.
Спадкоємці цих осіб не подавали до
нотаріальної контори заяви про
прийняття спадщини, спадкові справи
щодо майна померлих ОСОБА_6, ОСОБА_7 не
заводилися, і свідоцтва про право на
спадщину не видавалися із-за
відсутності спадкоємців (т. 1 а.с. 22, 96,
212-217).

Згідно із частиною першою ст. 388 ЦК
України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Оскільки добросовісне набуття в
розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише
тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння.

Права особи, яка вважає себе власником
майна, не підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК
України. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача.

Вирішуючи питання, пов'язані з
розмежуванням добросовісного та
недобросовісного набувача, слід
враховувати положення ст. 330 ЦК України,
відповідно до якої на майно, відчужене
особою, яка не мала на це права, набуває
право власності добросовісний набувач,
якщо відповідно до ст.. 388 ЦК України
майно не може бути витребуване у нього.

За змістом ст. 388 ЦК України набувач
визнається добросовісним, якщо він не
знав, що особа, у якої він придбав річ,
не мала права її відчужувати. Отже,
набувач є добросовісним, якщо він не
знав і не повинен був знати про
незаконність свого володіння.

Набувач визнається недобросовісним,
якщо він знав чи повинен був знати, що
особа, в якої він придбав річ, не мала
права її відчужувати, тобто якщо знав
чи повинен був знати про
неправомірність свого володіння (ст. 390
ЦК України).

В силу частини п'ятої ст. 12 ЦК України
добросовісність набувача
презюмується.

Власник майна не може витребувати його
з незаконного володіння іншої особи за
сукупної наявності трьох умов:

- набувач має бути добросовісним
набувачем він не повинен знати, що
купує майно не у власника;

- майно має бути придбане за гроші,
тобто повинно бути саме купленим;

- власник має втратити володіння
цим майном із власної волі, тобто майно
має бути передане власником за
договором (схову, майнового найму)
іншій особі, яка б продала його
добросовісному набувачеві.

Оскільки відповідачі придбали спірну
квартиру за відплатними договорами, то
вирішення спору про витребування майна
на користь позивача залежить від
правових висновків у заявленому позові
про визнання заповіту та договору
дарування недійсними.

Правовідносини про визнання заповіту,
посвідченого 24 квітня 2003 року,
регулюються нормами ст. 55 ЦК УРСР про
недійсність угоди, укладеної
громадянином, нездатним розуміти
значення своїх дій, а правовідносини
про визнання недійсним договору
дарування, укладеного 6 лютого 2004 року,
регулюються нормами ст. 225 ЦК України
про правові наслідки вчинення
правочину дієздатною фізичною особою,
яка у момент його вчинення не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

Правила цих статей поширюються на ті
випадки, коли фізичну особу не визнано
недієздатною, однак у момент вчинення
правочину особа перебувала в такому
стані, коли вона не могла усвідомлювати
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними (тимчасовий психічний
розлад, нервове потрясіння)

Відповідно до висновку акта експертизи
№ 917 від 16 вересня 2008 року, складеного
експертами ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 та
ОСОБА_22 в ОСОБА_3 виявлено ознаки
психічного розладу - органічного
розладу особистості з
інтелектуально-мнестичним зниженням
та емоційно-вольовою нестійкістю, який
був діагностований у нього 14 листопада
2002 року під час останнього огляду
медико-соціальної експертної комісії і
є хронічним, стійким психічним
захворюванням, яке в період вчинення
правочинів 24 квітня 2003 року й 6 лютого
2004 року суттєво впливало на здатність
його усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними, передбачати наслідки
своїх дій (т. 1 а.с. 221-232).

В ухвалі Верховного Суду України від 15
червня 2011 року, якою скасовані судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій від 26 жовтня 2009 року та 10
березня 2010 року відповідно, вказано, що
за висновком комісійної амбулаторної
судово-психіатричної експертизи № 917
від 16 вересня 2008 року хвороба ОСОБА_3
суттєво впливала на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, передбачати наслідки
своїх дій, але не позбавляла останнього
в момент вчинення правочинів цієї
можливості (т.2 а.с. 170-172).

Тому при новому розгляді суду першої
інстанції було необхідно усунути
висловлений у висновку експертизи
сумнів відповідно до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК
України.

З урахуванням висновків Верховного
Суду України акт експертизи № 917 від 16
вересня 2008 року не може вважатися
належним доказом у розумінні ч. 1 ст. 58
ЦПК України.

Статтею 59 ЦПК України встановлено, що
суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленому законом.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України, якщо
висновок експерта буде визнано
неповним або неясним, судом може бути
призначена додаткова експертиза, яка
доручається тому самому або іншому
експерту (експертам).

Матеріали справи не містять даних про
те, що судом першої інстанції
призначалась додаткова експертиза.

Із змісту доповнень № 1204 від 23 грудня
2011 року до висновків акту експертизи №
917 від 16 вересня 2008 року вбачається, що
він складений більш ніж через 3 роки
двома експертами ОСОБА_20 та ОСОБА_22 без
зазначення підстав проведення
додаткової експертизи та попередження
про кримінальну відповідальність за
ст.ст. 384, 385 КК України, без матеріалів
цивільної справи та будь-якої медичної
документації відносно ОСОБА_3 (т. 2
а.с.228).

Крім того, доповнення № 1204 до
експертного висновку № 917 повністю
протирічить йому, оскільки відповідно
до ч. 1 ст. 36 ЦК України якщо особа
страждає на психічний розлад, який
істотно впливає на її здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними, то вона визнається
судом обмежено дієздатною, а якщо
фізична особа внаслідок хронічного,
стійкого психічного розладу не здатна
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними, то, відповідно до ч.
1 ст. 39 ЦК України, вона визнається судом
недієздатною.

Таким чином доповнення № 1204 від 23
грудня 2011 року не може вважатися
допустимим доказом у розумінні ч. 1 ст. 59
ЦПК України.

З огляду на зазначене, а також на те, що
доповнення експертів № 1204 від 23 грудня
2011р. (а не пояснення) надано ОСОБА_22 в
судовому засіданні 26 грудня 2011 року, в
якому вона як експерт не попереджалася
про кримінальну відповідальність за
ст.ст. 384, 385 КК України, висновок суду
першої інстанції про те, що вказане
доповнення не суперечить вимогам ст. 147
ЦПК України є несприйнятним.

В основу рішення з підстав заявленого
позову за правилами ст. 55 ЦК УРСР та ст.
225 ЦК України може бути покладений лише
категоричний висновок експерта, а не
сумнів.

Враховуючи те, що відповідно до частини
4 ст. 60 ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях, а суд
першої інстанції при новому розгляді
справи зазначеного не врахував,
колегія суддів на виконання вимог
Верховного Суду України, які містяться
в ухвалі від 15 червня 2011 року, за
клопотанням прокурора 27 грудня 2012 року
призначила додаткову амбулаторну
комісійну судово-психіатричну
експертизу (т.2 а.с.302-302 звор.). В акті
експертної комісії № 26 від 22 січня 2014
року зазначено, що ОСОБА_3 потребує
призначення йому стаціонарної
комплексної судової
нарколого-психіатричної експертизи в
Українському НДІ соціальної і судової
психіатрії і наркології МОЗ України
(м.Київ, вул.. Фрунзе 103а) - т. 3 а.с.91- 94).

Від заяви відповідного клопотання про
призначення стаціонарної судової
нарколого-психіатричної експертизи
представники прокуратури Одеської
області в апеляційному суді
відмовились, не зважаючи на виконання
судом апеляційної інстанції вимог ч. 4
ст. 10 ЦПК України у судових засіданнях 4,
18 березня 2014 року та відповідні
роз'яснення і попередження (т. 3 а.с.
106-107, 114-115).

За правилами ч.ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до ЦПК
України, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Оскільки суд не вправі розпоряджатися
диспозитивними правами учасників
процесу та за власної ініціативою
здійснювати будь-які процесуальні дії
в межах заявлених вимог, колегія суддів
вирішує спір на підставі доказів, які є
у справі.

Суд першої інстанції зробив свій
висновок про задоволення позову в
частині витребування майна на підставі
акту експертизи № 917 від 16 вересня 2008р.
та доповнень до висновку № 1204 від 23
грудня 2011р. про те, що хвороба ОСОБА_3
суттєво впливала на його здатність
усвідомлювати значення своїх дій,
керувати ними, передбачати наслідки
своїх дій.

Колегія суддів не визнає ці докази
належними та допустимими, з підстав
наведених вище, та як такі, що
підтверджують, що ОСОБА_3 був
позбавлений можливості здійснювати
правочини 24 квітня 2003 року та 26 лютого
2004 року.

Показання свідка ОСОБА_23 про іноді
неадекватну поведінку ОСОБА_3 колегія
суддів до уваги не приймає, оскільки ці
свідчення безпосередньо не пов'язані з
подіями, які мали місце 24 квітня 2003 року
та 6 лютого 2004 року (т. 1 а.с. 192-193, 194-195, т. 3
а.с. 97, 102, 104).

Натомість із письмових пояснень
приватного нотаріуса ОСОБА_24
вбачається, що при складенні заповіту
ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій
та розумів, що відбувається (т. 1 а.с.65, т.
3 а.с. 113).

Колегія суддів вважає, що прокурором не
надано доказів, що ОСОБА_3 вчинив
правочини у момент, коли він не
усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними (ст. 55 ЦК УРСР,
ст. 225 ЦК України).

Не містять матеріали справи й доказів,
що оскаржувані правочини вчинено
ОСОБА_3 під впливом:

- помилки (ст. 229 ЦК України);

- насильства (ст. 311 ЦК України);

- зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною (ст.232 ЦК України).

Таким чином правових підстав для
висновку про порушення вимог ст. 55 ЦК
УРСР та ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України, а саме
про те, що ОСОБА_3 не мав необхідний
обсяг цивільної дієздатності, що його
волевиявлення не було вільним і не
відповідало внутрішній волі при
складенні заповіту 24 квітня 2003 року та
укладенні договору дарування від 6
лютого 2004 року, що ці правочини
суперечать ЦК УРСР, ЦК України, іншим
нормам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства,
немає.

Як зазначалось вище, за змістом ст. 388 ЦК
України випадки витребування майна
власником від добросовісного набувача
обмежені й можуть мати місце за умови,
що майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно, поза
їх волею.

Наявність у діях власника волі на
передачу майна іншій особі виключає
можливість його витребування від
добросовісного набувача.

Відповідачі придбали спірну
квартиру за відплатними договорами, і
згідно ч. 5 ст. 12 ЦК України їх
добросовісність презюмується. Доказів
про те, що майно було загублено
позивачем, викрадено у нього або вибуло
з володіння не з його волі іншим
шляхом, судом не добуто. З майном
позивача здійснено декілька угод, і
воно було придбано відповідачами за
відплатними договорами в осіб, які мали
права його відчужувати, тому у
позивача відсутнє право витребувати це
майно.

З урахуванням викладеного, рішення
суду у частині задоволення вимог про
витребування квартири АДРЕСА_1 із
незаконного володіння ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 підлягає
скасуванню з ухваленням в цій частині
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований
та постійно проживає до теперішнього
часу в спірній квартирі.

Як зазначалося вище, 6 лютого 2004 року
ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6 квартиру
АДРЕСА_1 з правом довічного проживання
в ній, проте жоден з наступних
договорів відчуження спірної квартири
такого обтяження не містив (т. 1 а.с. 6,7, 8,
112, 113).

Тому ОСОБА_3 або прокурор, діючий в його
інтересах, не позбавлені можливості
звернутися до суду з відповідним
позовом про внесення змін у відповідні
договори щодо зазначення в них права
позивача на довічне проживання в
квартирі, порушивши питання про
поновлення строку позовної давності з
поважних причин.

Керуючись ст. ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п. 4 ч. 1
ст.309, ст.ст.313, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 16 січня 2012 року в частині
задоволення позову заступника
прокурора Приморського району м. Одеси
в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про витребування квартири з
незаконного володіння скасувати.

Відмовити заступнику прокурора
Приморського району м. Одеси в частині
задоволення позовних вимог в інтересах
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
витребування квартири.

Рішення колегії суддів набирає
чинності з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області
Г.Я.
Колесніков