АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа №688/5284/13-ц
Провадження №22-ц/792/817/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року
м.Хмельницький

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Апеляційного суду
Хмельницької області

в складі : головуючого - судді Баса
О.Г.

суддів : Карпусь С.А., Матковської
Л.О.

при секретарі: Терлич А.В., Чебан О.М.

з участю:
прокурора Мілевського А.М.,
представника МО

України, ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою заступника
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері на
рішення Шепетівського міськрайонного
суду від 19 лютого 2014 року за позовом
заступника Рівненського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері в інтересах держави в
особі Міністерства оборони України до
концерну "Військторгсервіс", ОСОБА_1,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору на стороні
відповідача ОСОБА_2, про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нерухомого майна.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, дослідивши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року заступник
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері в
інтересах держави в особі Міністерства
оборони України звернувся до суду з
позовом до концерну "Військторгсервіс",
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу нерухомого майна. В
обгрунтування позову зазначав, що
наказом Міністра оборони України №135
від 5 квітня 2007 року концерн
"Військторгсервіс" визначено
правонаступником майнових прав
державного підприємства Міністерства
оборони України "Управління торгівлі
Західного оперативного командування".
20 липня 2009 року між концерном
"Військторгсервіс" та ОСОБА_1 за
результатами проведених 22 квітня 2009
року публічних торгів був укладений
нотаріально посвідчений договір
купівлі-продажу нерухомого майна
будівлі маг азину загальною площею 166
м.кв., що знаходиться по АДРЕСА_1. В п. 1.5
договору сторони погодили ціну
нерухомого майна в розмірі 22591 грн. 80
коп. Від імені продавця в договорі
виступив начальник філії „Управління
торгівлі Західного оперативного

________________________________________________________________________
_______

Головуючий у першій інстанції - Мазур
Н.В. Справа №
22ц/792/817/14

Доповідач - Карпусь С.А.
Категорія № 19, 20

командування" концерну
„Військторгсервіс" ОСОБА_4, який діяв
на підставі дозволу від 12.11.2004 року
начальника Головного управління
торгівлі Міністерства оборони України
ОСОБА_5, який в свою чергу був наділений
повноваженнями на відчуження
нерухомого майна згідно довіреності
Міністерства оборони України від 4
жовтня 2004 року.Згідно чинного на час
укладення договору законодавства,
зокрема, Закону України "Про управління
об'єктами державної власності", ЦК
України, ГК України, постанови Кабінету
Міністрів України № 803 від 6 червня 2007
року "Про затвердження Порядку
відчуження об'єктів державної
власності", а також Статуту концерну
"Військторгсервіс" відчуження
нерухомого майна можливе лише за
наявності відповідного дозволу
Міністерства оборони України,
погодженого з Фондом державного майна
України. Однак продавцем вказані
рішення та погодження не були отримані.
Крім того, окремим дорученням Міністра
оборони України від 12 лютого 2005 року
була скасована надана ОСОБА_5
довіреність на право відчуження
нерухомого майна і остання була
повернута до адміністративного
департаменту МО України. Посилаючись
на те, що відчуження нежилого
приміщення було вчинено продавцем без
необхідного обсягу цивільної
дієздатності та за відсутності
вільного волевиявлення власника майна,
що в силу ст. ст. 203, 215 ЦК України є
підставою для визнання недійсним
такого правочину, заступник прокурора
просив визнати недійсним з моменту
укладення договір купівлі-продажу
нерухомого майна належного державі в
особі Міністерства оборони України і
яке знаходиться на праві
господарського відання концерну
"Військторгсервіс", укладений 20 липня
2009 року між концерном "Віськторгсервіс"
в особі начальника філії "Управління
торгівлі Західного оперативного
командування" ОСОБА_4 та ОСОБА_1. Також
просив поновити пропущений строк
позовної давності, мотивуючи тим, що
про недійсність вказаного правочину
прокурор дізнався лише в січні 2013 року.

Ухвалою Шепетівського міськрайонного
суду від 3 лютого 2014 року до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, залучено ОСОБА_2.

Рішенням Шепетівського міськрайонного
суду від 19 лютого 2014 року в задоволенні
вказаного позову відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник
Рівненського прокурора з нагляду за
додержанням законів у воєнній сфері
просить скасувати рішення суду,
ухвалити нове рішення, яким задоволити
позов, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам, порушення норм
матеріального права. Вказує, що
відмовляючи у позові, суд невірно
прийшов до висновку про необхідність
пред'явлення віндикаційного позову до
набувача ОСОБА_1 про повернення майна з
чужого незаконного володіння. На час
звернення до суду з даним позовом
оспорюваний договір купівлі-продажу
майна не був визнаний нікчемним і не
втратив чинність. Суд не застосував до
спірних правовідносин ст.ст. 203, 215 ЦК
України. Необгрунтованими є висновки
суду про пропуск прокурором строку
позовної давності.

Представник концерну
„Військторгсервіс", який у
встановленому законом порядку
оповіщений про час і місце судового
засідання, до суду не з'явився.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 655 ЦК України передбачено,
що за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

У відповідності з вимогами ч.1 ст. 658 ЦК
України право продажу товару, крім
випадків примусового продажу та інших
випадків, встановлених законом,
належить власникові товару.

Судом встановлено, що 22 квітня 2009
року Рівненською міжрегіональною
універсальною товарно-майновою біржею
«Прайс» проведено аукціон з продажу
будівлі, площею 166,0 кв.м., що розташована
по АДРЕСА_1. За наслідками публічних
торгів переможцем визначений ОСОБА_1 за
ціновою пропозицією 22591 грн 80 коп..

Між концерном «Військторгсервіс» в
особі начальника Філії «Управління
торгівлі Західного оперативного
командування» ОСОБА_4, який діяв на
підставі довіреності, посвідченої
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 29
грудня 2008 року, зареєстрованої в
реєстрі № 8586 та громадянином ОСОБА_1 20
липня 2009 року укладено договір
купівлі-продажу, за яким продавець
зобов'язується передати у власність
покупцю нежитлову будівлю (магазину),
розташовану по АДРЕСА_1, а покупець
зобов'язується прийняти дану будівлю і
сплатити ціну відповідно до умов, що
зазначені в цьому договорі.

Міністерством оборони України в особі
Міністра оборони України ОСОБА_7 4.10.2004
року уповноважено довіреністю № 220/271
від 04.10.2004 року начальника Головного
управління торгівлі Тилу Міністерства
оборони України ОСОБА_5 на
представництво майнових та немайнових
інтересів Міноборони України, в тому
числі з правом надання від імені
Міноборони України підприємствам
військової торгівлі дозволу на
укладення договорів з питань
розпорядження майном, що закріплене за
ними на праві господарського відання.

Після відкликання 12 лютого 2005 року
Міністром оборони України ОСОБА_8
зазначеної довіреності на право
укладання договорів від імені
Міністерства оборони, генеральний
директор концерну «Військторгсервіс»
ОСОБА_5 17 лютого 2005 року повернув її до
адміністративного департаменту
Міністерства оборони, не повідомивши
про це начальника філії «Управління
торгівлі Західного оперативного
командування» концерну
«Військторгсервіс» ОСОБА_4, крім того, 09
грудня 2009 року надав довіреність, якою
уповноважив останнього укладати від
імені концерну «Військторгсервіс»
договори щодо відчуження належного
концерну будь-якого нерухомого майна
та представляти інтереси концерну у
будь-яких установах.

Майно, яке є предметом оспорюваного
договору купівлі-продажу, є
загальнодержавною власністю,
перебуває на праві господарського
відання концерну «Військторгсервіс»,
відчуження його здійснюється з
урахуванням особливостей його
правового режиму.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
управління об'єктами державної
власності» Кабінет Міністрів України є
суб'єктом управління, що визначає
об'єкти управління державної
власності, стосовно яких виконує
функції з управління, а також об'єкти
управління державної власності,
повноваження з управління якими
передаються іншим суб'єктам
управління, визначеними цим законом.
Кабінет Міністрів України серед іншого
і визначає порядок відчуження та
списання об'єктів державної
власності.У силу ст. 7 цього Закону щодо
нерухомого та іншого окремого
індивідуально визначеного державного
майна Фонд державного майна України
дає дозвіл (погодження) на відчуження
державного майна у випадках,
встановлених законодавством.

У відповідності з п.6 Постанови
Кабінету Міністрів України № 803 від
06.06.2007 року „Про затвердження Порядку
відчуження об'єктів державної
власності» відчуження майна
здійснюється безпосередньо
суб'єтом господарювання, на балансі
якого перебуває таке майно, лише після
надання на це згоди або дозволу
відповідного суб'єкта управління
майном, який є представником власника і
виконує його функції у межах,
визначених законодавчими актами.
Рішення про надання згоди на
відчуження нерухомого майна, а також
повітряних та морських суден, суден
внутрішнього плавання та рухомого
складу залізничного транспорту
приймається суб'єктами управління лише
за погодженням з Фондом
державного майна України.

У зв'язку з вищевикладеним, відчуження
майна, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 було можливе лише за наявності
відповідного дозволу Міністерства
оборони України, погодженого з Фондом
державного майна України. Таких
дозволів в матеріалах справи немає.

Враховуючи відсутність розпорядчого
акта Міністерства оборони України на
відчуження спірного майна та
погодження Фонду Державного майна
України на відчуження майна, суд першої
інстанції дійшов висновку, що концерн
„Військторгсервіс", особа яка діяла
від його імені, не мав необхідного
обсягу цивільної дієздатності на
укладення договору купівлі-продажу
спірного майна.

Згідно з положеннями ЦК України особа,
яка вважає, що її речові права порушені,
має право звернутися до суду як з
позовом про визнання відповідної угоди
недійсною (ст.ст. 215-235), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст.ст. 330, 388).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Ст. 216 ЦК України визначено особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Таким чином, на угоду, укладену з
порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину
(двостороння реституція), якщо сам
закон передбачає інші наслідки такого
порушення.

Згідно вимог ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребувано у нього.

Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

У розумінні наведеної норми закону
добросовісне набуття можливе тоді,
коли майно придбане не безпосередньо у
власника, а у особи, яка не мала права
відчужувати це майно. Наслідком угоди,
укладеної з таким порушенням, є
повернення майна з чужого незаконного
володіння (віндикація).

Як встановлено судом, приміщення
магазину вибуло з володіння Міноборони
не з його волі, а ОСОБА_1 набув його у
власність за угодою з концерном
„Військторгсервіс", якому не належало
право його відчуження.

Звертаючись до суду з даним позовом,
прокурор посилався на те, що фактично
приміщення магазину було відчужене
особою, яка не мала права на його
відчуження. Як видно зі змісту позовної
заяви, прокурор пред'явив до суду позов
в інтересах держави в особі
Міністерства оборони як власника майна
до сторін оспорюваного договору -
концерну „Військторгсервіс" та ОСОБА_1.

Давши належну оцінку дослідженим
доказам в їх сукупності та правильно
застосувавши наведені норми чинного
законодавства, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1
є добросовісним набувачем, оскільки
спірна будівля була придбана ним за
відплатним договором на публічних
торгах, він не знав та не міг знати про
відсутність розпорядчого акту
власника майна на його відчуження, який
був би погоджений з Фондом державного
майна України, а тому порушене право
позивача як власника майна може бути
захищене іншим шляхом і тому
обґрунтовано відмовив у позові.

Як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в п. 22 Постанови від 07 лютого 2014
року № 5 «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав», якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, власник має
право витребувати це майно з
незаконного володіння набувача (ст. 387,
388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так
обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні
розмежовувати, що коли майно придбано
за договором в особи, яка не мала права
його відчужувати, то власник має право
на підставі статті 388 ЦК звернутися до
суду з позовом про витребування майна у
добросовісного набувача. А не з позовом
про визнання договору про відчуження
майна недійсним.

Доводи апеляційної скарги не містять
посилань на докази, які б спростовували
висновки суду першої інстанції.

Щодо пропущення прокурором позовної
давності, суд першої інстанції
зазначив, що зважаючи, що прокурором
при зверненні до суду із даним
позовом пропущено позовну давність
та чинним законодавством не
передбачено її поновлення, існують всі
підстави для відмови у задоволенні
позову в повному обсязі.

Однак, як вбачається з матеріалів
справи, прокурор звернувся до суду з
даним позовом, мотивуючи тим, що про
порушення права позивача він дізнався
лише в січні 2013 року, відомості, які б
спростували таке посилання позивача, в
матеріалах справи відсутні. Тому на
думку колегії, є помилковими висновки
суду про те, що прокурор звернувся до
суду після спливу позовної давності, а
чинним законодавством її поновлення не
передбачено.

За таких обставин колегія суддів
вважає необхідним виключити з
мотивувальної частини рішення
посилання суду щодо спливу позовної
давності.

Не спростовують висновків суду
першої інстанції і інші доводи
апеляційної скарги.

Рішення суду ґрунтується на
повно, всебічно досліджених матеріалах
справи, постановлено з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
права і підстав для його скасування в
межах доводів апеляційної скарги не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу
заступника Рівненського прокурора з
нагляду за додержанням законів у
воєнній сфері відхилити.

Рішення Шепетівського
міськрайонного суду від 19 лютого 2014
року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання суду щодо спливу
позовної давності.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, проте може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий /підпис/ Судді
/підписи/

Згідно оригіналу: суддя
апеляційного суду
С.А. Карпусь