Єдиний унікальний номер 236/3282/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/4596/2014
Головуючий у 1 інстанції Шавиріна Л.П.
Доповідач Біляєва О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого Біляєвої О.М.,

суддів Папоян В.В.,
Мальованого Ю.М.,

при секретарі Бакунець Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 і
ОСОБА_4; до ОСОБА_5, виконавчого комітету
Краснолиманської міської ради, треті
особи: ОСОБА_6, комунальне підприємство
„Краснолиманська служба єдиного
замовника", орган опіки та піклування
Краснолиманської міської ради, - про
визнання рішення виконавчого комітету
незаконним, визнання ордеру на жиле
приміщення недійсним, виселення та
вселення; за зустрічним позовом ОСОБА_5,
ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та
інтересах ОСОБА_3 і ОСОБА_4, до ОСОБА_1,
третя особа комунальне підприємство
„Краснолиманська служба єдиного
замовника", про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського
міського суду Донецької області від 15
квітня 2014 року,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Краснолиманського міського
суду Донецької області від 20 листопада
2012 року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено. Зустрічний позов
задоволено (т. 2 ас. 31- 37).

Рішенням Апеляційного суду Донецької
області від 11 лютого 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано. Позов
ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі, у
задоволенні зустрічних позовних вимог
відмовлено (т. 2 ас. 116-120).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24 червня 2013 року
касаційну скаргу виконавчого комітету
Краснолиманської міської ради
Донецької області відхилено, рішення
Апеляційного суду Донецької області
від 11 лютого 2013 року залишено без змін
(т. 2 ас. 226-227).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06 листопада 2013
року касаційну скаргу ОСОБА_6
задоволено, зазначені судові рішення
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду першої інстанції (т. 3
ас. 10-12).

Рішенням Краснолиманського міського
суду Донецької області від 15 квітня 2014
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов
задоволено: визнати ОСОБА_1 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1
звернувся до Апеляційного суду
Донецької області з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення і ухвалити нове рішення про
задоволення пред'явленого ним позову
та відмову у задоволенні зустрічного
позову, посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що
відмовляючи у первісному позові, суд
встановив, що спірне жиле приміщення не
було вільним на момент видачі ордеру,
оскільки у ньому був зареєстрований
апелянт, чим порушені вимоги ст. 58 ЖК.
Тобто допустив суперечність та
невизначеність у висновках. Крім того,
суд безпідставно зробив висновок про
пропуск позивачем позовної давності,
оскільки стороною не була зроблена
заява про застосування позовної
давності.

У судовому засіданні ОСОБА_7, який є
представником ОСОБА_2, та ОСОБА_6
просили відхилити апеляційну скаргу,
рішення залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
не з'явились, про час і місце розгляду
справи повідомлені в установленому
порядку, що підтверджується
телефонограмами №№ 768, 769, 770,772, 773,
зареєстрованими в Журналі
телефонограм апеляційного суду № 1 14
травня 2014 року.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції виходив з того, що на момент
прийняття виконкомом Краснолиманської
міської ради від 24 квітня 2002 року
рішення про надання сім'ї ОСОБА_6
спірної квартири та видачі ордера на
зайняття жилого приміщення у ньому був
зареєстрований ОСОБА_1 Проте житлові
права позивача оскаржуваним ордером не
порушені, оскільки як на час видачі
ордеру, так і в подальшому, до часу
звернення до суду, він не проживав у
спірній квартирі. Факт вибуття ОСОБА_1
на постійне проживання до іншого місця
підтверджено.

Висновок суду відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості.

Згідно зі ст. 58 ЖК України, на підставі
рішення про надання жилого приміщення
в будинку державного або громадського
житлового фонду виконавчий комітет
районної, міської, районної в місті,
селищної, сільської Ради народних
депутатів видає громадянинові ордер,
який є єдиною підставою для вселення в
надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне
жиле приміщення.

Відповідно до вимог ст. 59 ЖК України
ордер на жиле приміщення може бути
визнано недійсним у судовому порядку у
випадках подання громадянами не
відповідаючих дійсності відомостей
про потребу в поліпшенні житлових умов,
порушення прав інших громадян або
організацій на зазначене в ордері жиле
приміщення, неправомірних дій
службових осіб при вирішенні питання
про надання жилого приміщення, а також
в інших випадках порушення порядку і
умов надання жилих приміщень.

Судом установлено, що на підставі
рішення виконавчого комітету
Краснолиманської міської ради,
прийнятого у 1977 році сім'ї ОСОБА_1, яка
складалася з п'яти осіб: ОСОБА_1, батька -
ОСОБА_8, матері ОСОБА_9 та братів ОСОБА_1
і ОСОБА_10, - 10 липня 1977 року був виданий
ордер на жиле приміщення трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 ас. 19).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_10, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_8 (т. 1 ас. 23, 24).

Інші члени родини позивача ОСОБА_1
припинили реєстрацію у спірній
квартирі та вибули до іншого
постійного місця проживання.

Рішенням Краснолиманської міської
ради від 15 березня 1996 року жилий
будинок АДРЕСА_1 був прийнятий у
комунальну власність м. Красний Лиман
та переданий на баланс експлуатаційним
організаціям (т. 1 ас. 113).

Актом житлової комісії від 18 березня
2002 року було встановлено, що на час
складання акта в спірній квартирі
тривалий час ніхто не проживає, наймач
квартири помер, квартира знаходиться в
антисанітарному стані, потребує
ремонту та непридатна для проживання
(т. 1 ас. 114).

Відповідно до протоколу № 4 засідання
громадської житлової комісії при
виконавчому комітеті міської ради від
22 квітня 2002 року, житлова комісія
постановила: просити виконавчий
комітет міської ради надати житлову
площу ОСОБА_6 - офіцеру запасу, а саме:
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою
площею 37, 5 кв. м, склад сім'ї складається
із трьох осіб, - із зняттям з
квартирного обліку (т. 1 ас. 116-117).

Згідно з п. 4 рішення виконавчого
комітету Краснолиманської міської
ради № 112 від 24 квітня 2002 року "Про
вирішення житлових питань" на підставі
зазначеного вище протоколу ОСОБА_6 було
надано житло (т. 1 ас. 115).

26 червня 2002 року виконавчим комітетом
Краснолиманської міської ради ОСОБА_6
на сім'ю, яка складалася із трьох осіб:
наймача ОСОБА_6, його дружини ОСОБА_2 і
сина ОСОБА_5 був виданий ордер на
зайняття трикімнатної квартири за
адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 ас. 57).

Пленум Верховного Суду України у п. 10
постанови від 12 квітня 1985 року № 2 „Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" роз'яснив, що наймачеві або
члену його сім'ї, який був відсутнім
понад встановлений законом строк без
поважних причин, суд вправі з цих
мотивів відмовити в позові про захист
порушеного права (вселення, обмін,
поділ житлового приміщення тощо).

Наявність чи відсутність прописки самі
по собі не можуть бути підставою для
визнання права користування жилим
приміщенням за особою, яка там
проживала чи вселилась туди як член
сім'ї наймача (власника) приміщення (п. 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 01 листопада 1996 року № 9
„Про застосування Конституції України
при здійсненні правосуддя").

Отже, встановивши, що ОСОБА_1 як на час
видачі ордеру, так і в подальшому, до
часу звернення до суду, не проживав у
спірній квартирі, суд першої інстанції
з урахуванням наведених норм закону
зробив правильний висновок, що житлові
права позивача оскаржуваним ордером не
порушені, законні підстави для
виселення відповідачів та вселення
ОСОБА_1 відсутні. Наявність реєстрації
позивача сама по собі не може бути
підставою для задоволення позову про
захист порушеного права.

Суд першої інстанції відмовив у
задоволенні позову ОСОБА_1 у зв'язку з
недоведеністю, як передбачено ч. 4 ст. 267
ЦК України та роз'яснено у п. 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі".

Доводи скарги, що суд застосував
позовну давність, є безпідставними.

Визнаючи ОСОБА_1 таким, що втратив право
користування спірним жилим
приміщенням, на підставі ст. 107 ЖК
України, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що факт
його вибуття на постійне проживання до
іншого жилого приміщення в тому ж
населеному пункті встановлений і
підтверджений показаннями свідків та
письмовими доказами.

Зазначені докази та обставини
досліджені та встановлені судом першої
інстанції з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Установивши обставини справи, суд
правильно визначився з характером
спірних правовідносин, до яких
застосував відповідні норми
матеріального права; оцінив докази у
відповідності до вимог ст. 212 ЦПК
України. Апеляційний суд визнає, що
рішення ухвалене з додержанням норм
матеріального й процесуального права,
тому на підставі ст. 308 ЦПК України
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін.

Керуючись ст. 307 ч.1 п.1, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК
України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краснолиманського міського
суду Донецької області від 15 квітня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили ухвалою апеляційного
суду безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді