16.05.2014 року Лисичанський міський суд
Луганської області в складі:
головуючого судді
при секретарі судового засідання
представника позивача
представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Лисичанську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю «Вектор
Рич» про поновлення строку звернення
до суду, поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу, -
Позивачка звернулася до суду з позовом
про поновлення строку звернення до
суду, поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
прогулу в обґрунтування якого
посилалась на те, що з 03 травня 2013 року
позивач влаштувалась на ТОВ «Вектор
Рич», на посаду начальника допоміжної
ділянки. 11 липня 2013 року її визвали до
кабінету ОСОБА_4 та шляхом погроз
звільнення по статті примусив написати
заяву на звільнення за власним
бажанням. Під натиском вона написала
заяву про звільнення, яку він залишив у
себе. 12 липня 2013 року позивач прийшла на
робоче місце та виконувала свої
обов'язки. Вхід на робоче місце
проходить через двері, які відкриває
начальник відділу кадрів ОСОБА_5 В
період з 11 липня по 16 липня вона
працювала на ТОВ «Вектор Рич», а 16 липня
2013 року прийшла громадянка ОСОБА_6, яка
повідомила, що вона буде приймати
склади і представила роздруковану
відомість товарно-матеріальних
цінностей, яка була датована від 16
липня 2013 року, які знаходились під
відповідальністю позивача. 18 липня 2013
року, позивач знаходилась на робочому
місці, де разом з ОСОБА_6 переписували
товарно-матеріальні цінності і звіряли
їх з відповідними відомостями. Для того
щоб їх переписати позивачу довелось
піднятися по дробині. В цей момент коли
вона була на дробині, ОСОБА_6 визвали до
відділу кадрів, і коли вона залишилась
одна, то дробина посунулась і позивач
впала на цементну підлогу і зламала
руку. Після травми робітники
підприємства хотіли викликати швидку
допомогу, але ОСОБА_5 в зв'язку з тим, що
вона є інспектором праці, заборонила
викликати швидку допомогу, та усадили
позивача у службову автомашину і
відвезли до лікарні. Коли прибули до
лікарні ОСОБА_5 просила позивача , щоб
сказала в лікарні, що впала в побутових
умовах, а не на виробництві. Остання
зловживає довірою та використовуючи
шокове становище та безпомічний стан
позивача, всі медичні документи, в тому
числі і історію хвороби, робила за
позивача. Вона навіть вказала, що
позивач нібито ніде не працює та впала
в побутових умовах у погріб. Так як
перелом руки був тяжкий та потребувало
операції. Після операції ОСОБА_5
пообіцяла повне матеріальне
відшкодування операції і лікування.12
серпня 2013 року позивача до себе визвав
директор ОСОБА_4 з приводу виплати
грошових коштів за лікування. Але коли
вона приїхала, то він в грубій формі
повідомив, що він сплатить усі витрати,
якщо позивач надасть докази про те, що
травма отримана на підприємстві.
Водночас він передав позивачу трудову
книжку і затребував за неї розписатися
в журналі про її отримання. У трудовій
книжці побачила, що вона була звільнена
ще 11 липня 2013 року, хоча після цього
вона виходила на роботу та виконувала
свої обов'язки, при цьому заява про
звільнення автоматично анульована та
трудовий договір відновлено на
невизначений строк, тому підприємство
не мало право її звільняти. Тому
просила суд визнати наказ № 19-к від 11
липня 2013 року про звільнення недійсним,
поновити її на роботі в посаді
начальника допоміжної ділянки ТОВ
«Вектор Рич» з 11 липня 2013 року, та
стягнути з ТОВ «Вектор Рич» на її
користь заробітну плату за час
Позивачка у судовому засіданні позовні
вимоги підтримала, надала пояснення
аналогічні викладеним в позовній заяві
та доповнила, що 11 липня 2013 року на
вимогу ОСОБА_4 написала заяву про
звільнення в зв'язку по догляду за
дитиною до досягнення 14 років, тому що
на її посаду претендувала інша людина.
Дату звільнення не обговорювали, їй
сказали, що коли будуть здані
матеріальні цінності, її звільнять,
період здачі не обговорювався. 18 липня
2013 року, разом з ОСОБА_6 прийшли на
роботу, приблизно о 7 годині 15 хвилин
вона давала електрику гофру.
Представник позивача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримав та пояснив, що 11 липня 2013 року
позивачем було подано заяву про
звільнення, 12 липня 2013 року позивач
вийшла на роботу тому, що знала, що
факту звільнення не було. Трудову
книжку отримала після травми, із якої
побачила, що була звільнена ще 11 липня
2013 року. З наказом про звільнення
позивач не була ознайомлена, в особовій
картці не розписувалась.
Представник відповідача в судовому
засіданні заперечував проти
задоволення позовних вимог та надав до
суду письмові заперечення в яких
посилався на те, що позивач дійсно з
03.05.2013 року працювала на посаді
начальника допоміжного участку. 11.07.2013
року позивач написала заяву про
звільнення її за власним бажанням по
догляду за дитиною до 14 років. 11.07.2013
року позивача було звільнено на
підставі наказу № 19-к від 11.07.2013 року
згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України. При
цьому позивач була особисто
ознайомлена з наказом, про що вона
поставила свій підпис. Ніяка особа на
неї не давила і не змушувала її
написати заяву про звільнення, всі
доводи позивача про це нічим не
підтвердженими. До всього позивач сама
наполягала на тому, щоб її було
звільнено саме 11.07.2013 року, бо вона не
має можливості надалі виходити на
роботу у зв'язку з тим, що їй необхідно
доглядати дитину. Крім того позивач
раніше вже брала відпустку без
збереження заробітної плати у зв'язку з
сімейними обставинами. Більш того,
позивач у день звільнення отримала на
руки трудову книжку, про що особисто
розписалась у Книзі обліку руху
трудових книжок і вкладишів до них, а
також отримала повний розрахунок із
заробітної плати, про що також особисто
розписалась у відповідних документах.
Позивачка після звільнення не
з'являлась у відповідача, тому
позивачка не могла отримати виробничу
травму. До того ж у виписці зі
стаціонару вказано, що вона отримала
побутову травму, про що було записано
саме з її особистих слів. При цьому
позивач не має жодних доказів того, що
вона отримала виробничу травму коли
Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 пояснила, що 11.07.2013 року позивач
звільнилась з роботи за власним
бажанням в зв'язку з доглядом за
дитиною до 14 років, їй виплатили
заробітну плату та вручили трудову
книжку. З цього часу на підприємстві, а
також 18.07.2014 року вона не з'являлась.
18.07.2013 року з водієм їхали по службовим
справам, зустріли позивача, яка сказала
що в неї болить рука і попросила
підвезти її до травмпункту. Там їй
допомогли придбати медикаменти, тому
що у позивача не було коштів.
Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 пояснив, що з ОСОБА_5 їздили по
службовим справам. Приблизно о 8 годині
повертались, заїхали до магазину. Він
піщов до магазину, а ОСОБА_5 залишилась
в машині. Коли вийшов з магазину
побачив позивача, яка просила відвезти
її до лікарні. В лікарні ОСОБА_5 та
позивач пробули приблизно 40 хвилин.
ОСОБА_5 допомогла позивачу, надала їй
гроші для оплати медичної допомоги, бо
позивач при собі не мала грошей.
Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 пояснила, що позивач працювала
на підприємстві з 03.05.2013 року по 11.07.2013
року . За власним бажанням звільнилась,
отримала розрахунок. Вона їй
нарахувала заробітну плату відповідно
до табелю по 11.07.2013 року. Позивач
отримала заробітну плату особисто в
день звільнення , претензій не
виказувала та на роботу більше не
виходила. Матеріальні цінності вона не
здавала, бо складом не завідувала, була
керівником допоміжної дільниці,
отримувала зі складу необхідні
матеріали та передавала їх іншим
працівникам, тобто працювала на
внутрішніх переміщеннях. Після
звільнення на роботів її не бачила.
Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_6 пояснила, що її викликали до
прокуратури та говорили, що позивачка
заявила її як свідка по справі. Вона на
це згоди не давала та просила її не
викликати ні до прокуратури, ні до суду.
Коли позивачка була звільнена з
роботи їй не відомо. Вона дізналась з
Інтернету , що на підприємство
потрібна людина, хотіла влаштуватися
туди на роботу. Робота їй не
сподобалась, про це вона повідомила
відділ кадрів підприємства, віддала
ключи від приміщень у відділ кадрів і
Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_9 пояснив, що він працював у
відповідача з червня 2011 року по 20
червеня 2013 року. Він звільнився з
підприємства , але йому відомо про те,
що позивач працювала у відповідача до
18.07.2013 року, бо в той день, позивач
зателефонувала йому та сказала, що
поламала руку. В цей же час він
зателефонував ОСОБА_5 та вона сказала,
що вони ідуть до лікарні. Він також
виїхав до лікарні, коли під'їхав,
побачив машину підприємства. Позивач
пішла до травматології, ОСОБА_5
заповнила картку, та взяла всі витрати
на себе, аби не робити травму
виробничою. ОСОБА_5 приїхала до
позивача разом з власником
підприємства і тій пообіцяли оплатити
операцію. Після звільнення проходи на
територію підприємства, бо його там всі
знали, бачив позивачку у спецодягу,
вона керувала бригадою слюсарів,
електриків. Вона говорила йому , що
написала заяву про звільнення, але їй
сказали, що її звільнять після передачі
складу. До 11.07.2013 року разом з ОСОБА_1
бачив іншу жінку, з якою вона ходили по
складам, людина якій передавала склади.
Він як знайому, рекомендував ОСОБА_1 на
роботу сторожем, бо вона була
безробітна, а потім її перевели на іншу
роботу. Звільнився з підприємства бо
його не влаштовувала заробітна плата
на підприємстві, отримував і 1000грн., і
Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_10 пояснив, що він працює лікарем у
травматологічному відділенні ЦМЛ ім.
Титова. Будучі на чергуванні 18.07.2013 року
прийняв в ургентному порядку для
надання меддопомоги позивачку, в якій
було встановлено закритий перелом н/3
правої лучовой кістки. Надана допомога
о 9год 50 хв. При встановлені обставин,
позивачка вказала, що травма нею
отримана у побуті, про що з її слів це
було внесено в історію хвороби.
Позивачка була разом з жінкою, яка
представилась як її приятелькою. У
приймальному відділенні позивачка
могла говорити і йому розповіла що з
нею сталося та що це саме побутова
Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 пояснив, що 10.07.2013 року він їздив
по службовим справам, приїхав 11.07.2013
року та розвантажували машину. 12.07.2013
року передавав позивачу машину та
техпаспорт на машину. Машину приймав
інший водій, акту приймання передачі
автомобілю не складали та не
підписували. Про звільнення позивачки,
йому нічого невідомо. На підприємстві є
охорона, всі виїзди з території та
в»їзди на територію підприємству
реєструються в журналі. Без дозволу
охорони на територію підприємства не
У судовому засіданні були дослідженні
наступні докази: копія трудової книжки;
виписка із стаціонару; довідка про
знаходження на стаціонарному
лікуванні; довідка від 17.09.2013 року;
копія запиту; копія опису та чеку;
заперечення на позовну заяву; копія
виписки; копія довідки; копія свідоцтва
про державну реєстрацію юридичної
особи; копія наказу від 08.01.2010 року;
копія відомості на виплату грошей;
копія особової картки працівника;
копія книги обліку руху трудових
книжок і вкладишів до них ТОВ «Вектор
Річ»; копія наказу від 03.05.2013 року; копія
заяви від 11.07.2013 року; копія наказу від
11.07.2013 року; копія заяви від 31.05.2013 року;
копія наказу від 03.06.2013 року; відповідь
на запит від 30.10.2013 року № 2441; наглядова
справа № 109з-13; довідка про заробітну
плату; довідка про середню заробітну
плату; висновок судово-почеркознавчої
експертизи № 316/02/317/03.
Суд, заслухавши пояснення осіб,
свідків, які беруть участь у справі,
дослідивши письмові докази по справі,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню частково.
Згідно з ст. 38 КЗпП України, працівник
має право розірвати трудовий договір,
укладений на невизначений строк,
попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні. У разі, коли заява працівника
про звільнення з роботи за власним
бажанням зумовлена неможливістю
продовжувати роботу (переїзд на нове
місце проживання; переведення чоловіка
або дружини на роботу в іншу
місцевість; вступ до навчального
закладу; неможливість проживання у
даній місцевості, підтверджена
медичним висновком; вагітність; догляд
за дитиною до досягнення нею
чотирнадцятирічного віку або
дитиною-інвалідом; догляд за хворим
членом сім'ї відповідно до медичного
висновку або інвалідом I групи; вихід на
пенсію; прийняття на роботу за
конкурсом, а також з інших поважних
причин), власник або уповноважений ним
орган повинен розірвати трудовий
договір у строк, про який просить
Якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладенні
Працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.
Відповідно до ст. 39 КЗпП України,
строковий трудовий договір (пункти 2 і 3
статті 23) підлягає розірванню
достроково на вимогу працівника в разі
його хвороби або інвалідності, які
перешкоджають виконанню роботи за
договором, порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
або трудового договору та у випадках,
передбачених частиною першою статті 38
Відповідно до ст. 232 КЗпП України
безпосередньо в районних, районних у
місті, міських чи міськрайонних судах
розглядаються трудові спори за
заявами: 2) працівників про поновлення
на роботі незалежно від підстав
припинення турового договору, зміну
дати і формулювання причин звільнення,
оплату за час вимушеного прогулу або
виконання нижче оплачуваної роботи, за
винятком спорів працівників вказаних у
частині третій статті 221 і статті 222
Відповідно до ст. 233 КЗпП України
працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня , коли
він дізнався або повинен був дізнатися
про порушення свого права, а у справах
про звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
Верхового Суду України від 06 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових справ»: «Встановлений
статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторони. У кожному випадку суд
зобов»язаний перевірити і обговорити
причини пропуску строків, а також
навести у рішенні мотиви, чому він
поновлює або вважає неможливим
поновити порушений строк.
Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк
поширюється на всі випадки звільнення
незалежно від підстав припинення
Позивач просить поновити їй строк
звернення до суду. У зв»язку з
отриманою травмою руки, перебуванням
на стаціонарному, а потім на
амбулаторному лікуванні, суд вважає, що
позивачка пропустила встановлений
законом строк для звернення до суду з
поважної причини, тому вважає за
можливе поновити строк.
Судом також було встановлено, що
позивачку на підставі наказу від 03.05.2013
року № 13-к було прийнято на посаду
начальника допоміжної дільниці ( а.с.28).
Відповідно до заяви позивачки, з 03.06.2013
року по 10.06.2013 року , на підставі наказу
надана відпустка без збереження за
сімейними обставинами ( а.с.31-32).
11.07.2013 року позивачкою була подана
заява про звільнення з роботи по
догляду за дитиною до 14 років. Заява
підписана керівником підприємства та
виданий наказ № 19-к від 11.07.2013 року про
звільнення позивачки по догляду за
дитиною до досягнення нею 14 років за ч.1
ст. 38 КЗпП України ( а.с.29-30).У той же день
позивачка отримала трудову книжку з
внесеним записом про звільнення,
заробітну к плату, відповідно
відомості на виплату грошей № ВЗП-000008
за липень 2013 року в сумі 646грн.53 коп., де
стоїть її особистий підпис. З особової
карта працівника ( а.с.25) та ім»я ОСОБА_1,
вбачається, що звільнена вона
відповідно до наказу № 19-к від 11.07.2013
року по догляду за дитиною до 14 років ч.1
ст. 38 КЗпП України, стоїть її підпис.
В книзі обліку руху трудових книжок та
вкладишів до них ТОВ «Вектор Рич» (
а.с.26-27), є запис № 42 про отримання
позивачкою трудової книжки, відповідно
до наказу про звільнення 11.07.2013 року.
Виходячи з положень ст. 38 КЗпП України
працівник не зобов»язаний вказувати
причин, яка побудила його подати заяву
про звільнення за власним бажанням.
Однак вказівка причини має значення у
випадку, коли у працівника є право та
бажання припинити трудовий договір на
строк менше двох тижнів.
Суд вважає, що під час написання
позивачкою заяви про звільнення : «у
зв»язку з доглядом за дитиною до 14
років» 11.07.2013 року , що є поважною
причиною звільнення з роботи з
ініціативи працівника, виходячи зі
змісту ст. 39 КЗпП України, не
зазначення нею дати звільнення з
роботи, підписання та видання наказу
про звільнення з поважної причини саме
в день подання такої заяви, як це
вбачається зі ст. 38 КЗпП України
керівником підприємства, свідчить про
те, що між сторонами було досягнуто
домовленість про день звільнення
позивачки з роботи саме з 11.07.2013 року.
Саме в день подання нею заяви про
звільнення, їй була нарахована та
видана заробітна плата, вручена
трудова книжка, тобто з позивачкою був
проведений повний розрахунок. Фактом
узгодження дати звільнення позивачки -
11.07.2013 року по догляду за дитиною до 14
років, є віза керівника підприємства
на заяві про звільнення з роботи,
датована 11.07.2013 року.
Відповідно до п.12 Постанови Пленуму
Верхового Суду України від 06 листопада
1992 року № 9 «Про практику розгляду
судами трудових справ»: у справах про
звільнення за ст. 38 КЗпП України суди
повинні перевіряти доводи працівника
про те, що власник або уповноважений
ним орган примусили його подати заяву
про розірвання трудового договору.
Відповідно до ст. 39 КЗпП України
працівник вправі вимагати розірвання
трудового договору за наявності для
цього поважних причини ( ч.1 ст.38 КЗпП).
Позивачкою не надано суду доказів
того, що заява нею була написана у
зв»язку з тиском на неї з боку
керівництва підприємства.
Із матеріалів наглядової справи №
109-з-13, дослідженої у судовому
засіданні, вбачається що прокуратурою
м. Лисичанська проводилась перевірка
на підприємстві за заявою ОСОБА_1
З наданої копії посадової інструкції
№ 12 начальника допоміжної дільниці , в
матеріалах прокурорської перевірки
(а.с.28-29) вбачається, що: «Начальник
вспомогательного участка
обеспечивает соблюдение надлежащего
состояния помещений предприятия и
создает условия для эффективной работы
работников. Принимает участе в
разрабатывании планов текучих и
капитальных ремонтов предприятия,
составляет сметы хозяйственных
расходов. Организует проведение
ремонтов предприятий, контрорлирует
качество выполнения ремонтних работ.
Обеспечивает подразделы учреждения
мебелью, хозяйственным инвентарем,
осуществляет надзор за его сохранением
и проведеним своевременного ремонта.
Ведет учет расходов хозяйственных
материалов и составляет установленную
отчетность. Руководит работой по
упорядочиванию и уборке территории
Між сторонами був укладений договір №
16 про повну індивідуальну матеріальну
відповідальність від 03.05.2013 року ( а.с.26,
мат.прок. перевірки), але відсутні акти
прийому передачі позивачці на
відповідальне зберігання матеріальних
цінностей. Не надано доказів того, що
під час вирішення питання щодо
звільнення видавався наказ про
створення комісії по прийому-передачі
позивачкою матеріальних цінностей у
зв»язку зі звільненням її з роботи.
Крім того позивачка вказує на те, що
складські приміщення відкривались та
закривались ОСОБА_5 Тому посилання
позивачки про те, що вона після
звільнення з 12.07.2013 року до 18.07.2013 року
виходила на роботу, щоб передати
матеріальні цінності та в цей час
отримала травму на виробництві, а
вихід її на роботу після звільнення
вважає продовженням дії трудового
договору, нічим у судовому засіданні не
З висновку за результатами розгляду
звернення ОСОБА_1 від 17 вересня 2013 року
вбачається, що : «Під час опитування
свідків, витребування та аналізування
необхідних документів, об»єктивних
даних, які б підтверджували отримання
травми на виробництві не встановлено.
Підстав для вжиття заходів
прокурорського реагування не
встановлено (а.с.39). Це є ще одним
доказом того, що порушень трудового
законодавства з боку відповідача
прокуратурою м. Лисичанська
встановлено не було.
Судом по справі, за клопотанням
позивачки, було проведено
судово-почеркознавчу експертизу, із
висновку якої № 316/02/317/03 від 08 квітня 2014
року вбачається, що : «Встановити , ким
ОСОБА_1 або іншою особою виконано
підпис від імені ОСОБА_1, що розташовано
в відомості на виплату грошей № ВЗП-000008
за липень 2013 року, наказі № 19-К від
11.07.2013 року, наказі № 13-к від 03.05.2013 року,
особовій картці працівника від 11.07.2013
року, книзі обліку руху трудових книжок
та вкладишів до них ТОВ «Вектор Рич» не
уявляється можливим з причин,
викладених у п. 1 Дослідження. Ознак
попередньої технічної підготовки при
виконанні підписів від імені ОСОБА_1 не
виявлено.» ( (а.с. 96-102).
На підставі вищезазначеного суд вважає
, що у судовому засіданні позовні
вимоги позивача не знайшли
підтвердження , тому у задоволені
позову щодо визнання наказу про
звільнення недійсним, поновлення її на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
На підставі викладеного та ст.ст. 38, 39
КЗпП України, керуючись ст. ст. 10,11,60,
212-215, 218 ЦПК України, -
Поновити ОСОБА_1 строк звернення до
суду.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Вектор Рич» про
поновлення на роботі та стягнення
заробітної плати за час вимушеного
Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Луганської області
шляхом подання апеляційної скарги
через Лисичанський міський суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а для осіб, які не були
присутні у судовому засіданні -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
Л.Б. Чернобривко