АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
інстанції - Шевчук А.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач
Л.Д.

суддів: Шахової О.В.,
Головачова Я.В.

при секретарі Меєчко
Д.П.

за участю осіб: позивача ОСОБА_2

представника позивача
ОСОБА_3

третьої особи ОСОБА_4

представника третьої
особи ПАТ «Альфа-Банк» Корецького І.Г.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в
м.Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Державної виконавчої служби
України, треті особи: Публічне
акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
ОСОБА_4 про зняття арешту з майна та
виключення майна з акту опису й арешту;

за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6

на рішення Оболонського
районного суду м.Києва від 24 вересня 2014
року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного
суду м.Києва від 24.09.2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Державної виконавчої служби України,
треті особи: ПАТ «Альфа-Банк», ОСОБА_4
про зняття арешту з майна та виключення
майна з акту опису й арешту відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_6, діючи в інтересах ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення позовних
вимог в повному обсязі. Посилається на
незаконність ухваленого рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає на те, що суд
посилається на лист Головного
управління земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 27.05.2011 року та лист
Департаменту земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 17.06.2013 року, в яких
зазначається про те, що власником
спірної земельної ділянки є ОСОБА_4
Проте, вище згадані листи не є
належними доказами в розумінні ч. 2 ст. 59
ЦПК України, оскільки видані
державними органами, які не
уповноважені на ведення та
адміністрування Державного земельного
кадастру. В свою чергу, позивачем в
судовому засіданні було надано суду
оригінал державного акту на право
власності на земельну ділянку серії КВ
№ 130462 від 04.12.2008 року. При цьому, позивач
звертав увагу суду на відмітку на
звороті вище зазначеного Акту, яка є
свідченням того, що 19.12.2008 року за
реєстровим № 6007 приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 посвідчено договір
дарування земельної ділянки, на
підставі якого право власності на цю
земельну ділянку переходить до ОСОБА_2.
До того ж, на Акті є відмітка, зроблена
Головним управлінням Держкомзему у
місті Києві про те, що вище згаданий
договір дарування 15.12.2010 року був
зареєстрований в Поземельній книзі за
реєстровим № 10001. Таким чином,
позивачем в передбачений
законодавством України спосіб було
зареєстровано право власності на
спірну земельну ділянку.

Позивач в судовому засіданні надала
суду належні та переконливі докази, які
підтверджують, що описане майно, а саме
земельна ділянка, кадастровий номер
:78:29260010, яка розташована на
АДРЕСА_1, загальною площею 0,0411 га є її
приватною власністю, а тому позов
пред'явлено до належного відповідача, а
саме Державної виконавчої служби
України, оскільки сама цей орган
порушив законні права та інтереси
Позивача, а не Третя особа - 1, Третя
особа - 2.

Таким чином, накладений державним
виконавцем арешт на належну позивачу
земельну ділянку порушує її право
власності, а тому підлягає виключенню з
акту та звільненню із під арешту.

В суді апеляційної інстанції позивачка
ОСОБА_2, її представник ОСОБА_3, третя
особа ОСОБА_4 підтримали подану
апеляційну скаргу в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній.
Представник ПАТ «Альфа-Банк»
КорецькийІ.Г. заперечував проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Представник відповідача
Державної виконавчої служби України в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлявся.

Неявка представника відповідача в
судове засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої
інстанції та вбачається з матеріалів
справи, 10.06.2013 року головним державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України ОСОБА_8 при примусовому
виконанні виконавчого листа
Шевченківського районного суду м.
Києва № 2-7558/09 від 16.10.2009 року про
стягнення з ОСОБА_4 на користь ЗАТ
«Альфа-Банк» 43 968 273 грн. заборгованості
за кредитним договором було складено
акт опису й арешту майна за яким
описано та накладено арешт на земельну
ділянку, кадастровий номер
:78:29260010, що розташована на вул.
АДРЕСА_1 загальною площею 0, 0411 га.

Звертаючись до суду з позовом до ДВС
України (в порядку цивільного
судочинства) та посилаючись на ст. 60
Закону України «Про виконавче
провадження» ОСОБА_2 зазначає, що
земельна ділянка АДРЕСА_1 загальною
площею 0, 0411 га. належить їй на праві
власності на підставі Договору
дарування земельної ділянки від 19.12.2008
року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі за №6007 із
реєстрацією в Поземельній книзі від
15.12.2010 року за реєстровим №10001.

Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст. 33 ЦПК України,
суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом.

Зі змісту ст. 33 ЦПК України вбачається,
що ініціатива щодо заміни неналежного
відповідача має виходити від позивача,
який повинен подати відповідне
клопотання, при цьому з огляду на
принцип диспозитивності суд не
наділений повноваженнями проводити
заміну неналежного відповідача за
власною ініціативою за відсутності
клопотання позивача.

У відповідності до роз'яснень, що
містяться у р. 4 Постанови Пленуму ВСУ
«Про судову практику в справах про
виключення майна з опису» від 27 серпня
1976 року (із змінами і доповненнями), п. 16
абз.2 Постанови Пленуму ВСУ від 26.12.2003 р.
«Про практику розгляду судом скарг на
рішення, дії або бездіяльності органів
і посадових осіб державної виконавчої
служби та звернень учасників
виконавчого провадження», якими
передбачено, що вимоги осіб щодо
належності їм, а не боржнику майна, на
яке накладено арешт, вирішуються
шляхом пред'явлення ними відповідно до
правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК, ст. 12
ГПК) позову до боржника та особи, в
інтересах якої накладено арешт, про
визнання права власності на майно і
звільнення його з-під арешту. В такому ж
порядку розглядаються вимоги осіб, які
не є власниками майна, але володіють
ним на законних підставах.

Дії ж державного виконавця чи іншої
посадової особи ДВС можуть бути
оскаржені сторонами виконавчого
провадження в порядку, встановленому
ст. 383 ЦПК України.

Якщо особа не є стороною виконавчого
провадження дії, рішення,
бездіяльність державного виконавця
оскаржуються нею в порядку
адміністративного судочинства.

Таким чином, належними відповідачами у
справах за позовами про звільнення
майна з під арешту є боржник, особа, в
інтересах якої накладено арешт на
майно, і в необхідних випадках особа,
котрій передано майно, якщо воно було
реалізоване.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджується
матеріалами справи, боржником за
виконавчим листом Шевченківського
районного суду м. Києва №2-7558/09 від
16.10.2009 року є ОСОБА_4, арешт на спірну
земельну ділянку накладено в інтересах
ЗАТ «Альфа-Банк», при цьому позивачем
не ініційовано питання в судовому
засіданні про заміну Державної
виконавчої служби України на належного
відповідача у справі.

Отже, висновок суду першої інстанції
про те, що даний позов пред'явлено до
неналежного відповідача, що є
самостійною і достатньою підставою для
відмови в задоволенні позовних вимог
до такого відповідача є вірним та
обґрунтованим.

Крім того, ПАТ «Альфа Банк» оспорює
право власності ОСОБА_2 щодо спірної
земельної ділянки, вважає, що власником
даної земельної ділянки є ОСОБА_4
ОСОБА_2 на заявлялась вимога про
визнання за нею права власності на
земельну ділянку.

Відповідно до ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом. Порядок
проведення державної реєстрації прав
на нерухомість та підстави відмови в
ній встановлюються законом.

Згідно відповіді Головного управління
земельних ресурсів Виконавчого органу
Київської міської ради від 27.05.2011 року
станом на 27.05.2011 року за ОСОБА_4, крім
іншого, зареєстрована земельна ділянка
кадастровий номер :78:29260010, що
розташована на вул. АДРЕСА_1.

У листі Департаменту земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради від 17.06.2013 року також
зазначено, що земельна ділянка АДРЕСА_1
загальною площею 0, 0411 га, кадастровий
номер :78:29260010 зареєстрована за
ОСОБА_4

З матеріалів виконавчого провадження
вбачається, що Департаментом земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради разом з листом від 17.06.2013
року вих. №05707-12530 на адресу відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
надано копію Державного акту на право
власності на земельну ділянку №180462 від
04.12.2008 року згідно якого земельна
ділянка кадастровий номер :78:29260010,
що розташована на вул. АДРЕСА_1 належить
на праві власності ОСОБА_4 У наданому
акті відсутня відмітка переходу права
власності на земельну ділянку та
відмітка державного нотаріуса про
перехід права власності до ОСОБА_2, а
також відмітка реєстрації в
Поземельній книзі.

Таким чином, в судовому засіданні
виявлено розбіжності у даних
Державного акту на право власності на
земельну ділянку №180462 від 04.12.2008 року
поданому позивачем у справі із копією
Державного акту на право власності на
вказану земельну ділянку наданого
Департаментом земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради та матеріалами виконавчого
провадження.

Представник позивача в суді першої
інстанції звертав увагу суду на
фальсифікацію і підробку документів
виконавчого провадження.

Але, у відповідності до п. 6 Договору
дарування земельної ділянки від 19.12.2008
року, що міститься в матеріалах справи,
укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право
власності на земельну ділянку виникає
у обдарованого після одержання її
власником документа, що посвідчує
право власності на неї (державного акту
на право власності на земельну ділянку)
та його державної реєстрації.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 334 ЦК України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом.

ОСОБА_2 не надано доказів того, що вона
отримала на своє ім'я Державний акт про
право власності на земельну ділянку
АДРЕСА_1 загальною площею 0, 0411 га, як
передбачено в договорі.

За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, відповідно до постанови окружного
адміністративного суду м. Києва від
29.04.2014 року, залишеною без змін ухвалою
Київського апеляційного
адміністративного суду від 26.06.2014 року
визнано незаконними дії Державного
реєстратора Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
щодо прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень
відповідно до якого було зареєстровано
право власності за ОСОБА_2 на земельну
ділянку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0411
га, кадастровий номер :78:29260010 та
скасовано рішення Державного
реєстратора Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у м. Києві
про державну реєстрацію прав та їх
обтяжень, індексний номер: 11700777 від
18.03.2014 року, відповідно до якого було
зареєстровано право власності за
ОСОБА_2 на указану земельну ділянку. Цим
же рішенням встановлено, що відповідно
до Державного акту на право власності
на земельну ділянку серії КВ №180462 від
04.12.2008 року зареєстрованого в Книзі
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №04-7-02091,
копія якого наявна в матеріалах справи,
земельна ділянка площею 0, 0411 га, яка
розташована на вул. АДРЕСА_1
кадастровий номер :78:29260010
належить на праві власності ОСОБА_4

Таким чином, існує спір про право
ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Суд першої інстанції дійшов
правомірного висновку про те, що
позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної
виконавчої служби України про зняття
арешту з майна та виключення майна з
акту опису й арешту не підлягають
задоволенню.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість,
неповне встановленням обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів зібраних по
справі.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у
х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду
м.Києва від 24 вересня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: