Справа № 316/3440/13-ц
Провадження № 2/316/155/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" травня 2014 р.
м.Енергодар

Енергодарський міський суд
Запорізької області

в складі головуючого - судді: Курач І.В.,

при секретарі : Черкашиній О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Енергодар
Запорізької області цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до відповідача ОСОБА_3 про
стягнення коштів ( а.с. 2-3).

В подальшому позовні вимоги збільшив в
частині розміру стягнення ( а.с. 53- 55).

На підтвердження своїх вимог зазначив,
що 16.05.2006 року між ним і ТОВ Банк
«Фінанси та кредит» укладено договір №
ДП00-5846 про банківський грошовий вклад
(депозит)Ф&К «Класік» в іноземній
валюті. Відповідно до умов договору
ОСОБА_1 вніс на депозитний рахунок
банку 20 500 доларів США. 27.07.2006 року
ОСОБА_1 уклав договір №А684 про участь у
Фонді фінансування будівництва із АКБ
«Аркада». Відповідно до умов договору
АКБ «Аркада» прийняло у довічне
управління кошти, а ОСОБА_1 передав у
довічне управління з метою отримання у
власність об'єкта інвестування.
Відповідно до умов договору позивач
вніс перший внесок інвестування у
розмірі 25 496,86 грн..

11.08.2006 року між ним та відповідачкою
було укладено шлюб. Рішенням
Жовтневого суду районного суду м.
Дніпропетровська від 17.05.2010 року шлюб
було розірвано. Просить суд стягнути з
відповідачки в порядку регресу грошові
кошти у розмірі 101 667,60 грн. та судові
витрати.

У судове засідання позивач не з'явився,
надав заяву про розгляд справи за його
відсутності, позовні вимоги підтримав
в повному обсязі, за участю
представника ( а.с. 77).

Представник позивача, що діє на
підставі довіреності - ОСОБА_4 ( а.с.4) у
судовому засіданні збільшені позовні
вимоги підтримав в повному обсязі,
надав відповідні пояснення стосовно
предмету розгляду, та просить позов
задовольнити у повному обсязі. В
подальшому надав заяву про розгляд
справи в його відсутність ( а.с. 86).

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, надавши до суду заяву про
розгляд справи за її відсутністю у
присутності представника - ОСОБА_5 ( а.с.
13).

Представник відповідача за письмовою
довіреністю ОСОБА_5 ( а.с. 14) у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала в
повному обсязі, надала письмові
заперечення ( а.с. 29-32) та пояснення ,
відповідно до тексту заперечення,
просить відмовити у позові за
безпідставністю та необґрунтованістю
позовних вимог. В подальшому надала
заяву про розгляд справи в її
відсутність ( а.с. 85).

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб та в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 205 ЦПК України
суд своєю ухвалою закриває провадження
у справі, якщо набрали законної сили
рішення суду або ухвала суду про
закриття провадження у справі у зв'язку
з відмовою позивача від позову або
укладенням мирової угоди сторін,
ухвалені або постановлені з приводу
спору між тими самими сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав.

Судом встановлено що з 11.08.2006 року
сторони перебували у шлюбі ( а.с.74).
Рішенням Жовтневого суду
Дніпропетровської області від 17.05.2010
року шлюб було розірвано (а.с.33).

Судом встановлено, що на момент
розгляду справи відповідач перебуває в
іншому шлюбі , та її прізвище змінено з
«Романова» на « Деркач» ( а.с. 78).

Згідно з рішенням Індустріального
районного суду м. Дніпропетровськ від
05.11.2010 року (цивільна справа №2-102/10), що
набрало чинності 23.12.2010 року на
підставі ухвали Апеляційного суду
Дніпропетровської області, об'єктом
права спільної часткової власності
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 визнано квартиру
АДРЕСА_1. За ОСОБА_2 визнано право
власності на 1/2 частину цієї квартири
(а.с. 35-41).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровськ від 05.11.2010 року
було встановлено, що хоча договір про
участь у Фонді фінансування був
укладеним ОСОБА_1 27 липня 2006 року до
укладання шлюбу, та до укладання шлюбу
був внесений перший внесок в сумі 25 496
грн. 86 коп., інші внески були внесені
після реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 До
посилань ОСОБА_1 на те, що за рахунок
грошових заощаджень, які знаходилися
на депозитному рахунку у банку
«Фінанси та Кредит» ним було оплачено
основну суму фінансування
будівництва, суд також віднісся
критично. Цим рішенням вже було
встановлено, що відповідно до довідки
Банку «Фінанси та Кредит» виданої
14.05.2008 року № 2-6/1719 ОСОБА_1 01.09.2006 року
закрив депозитний рахунок, сума з
процентами склала 21006 доларів 11 центів
США. ( курс 1 долар -5,05), а оплачено 01
вересня 2006 року - 117 997 грн.29 коп., 05
вересня 2006 року 22 022 грн. 95 коп. При
розгляді цивільної справи за позовною
заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 про
визнання договору позики недійсним
було встановлено, що на купівлю
квартири ОСОБА_1 було взято у борг у
свого брата ОСОБА_6 20 000 доларів США....
Отже, суд прийшов до висновку, що
зазначене майно, а саме, квартира
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
подружжя, тому спірна квартира
підлягає поділу в рівних частках,
тобто, частка кожного з подружжя
дорівнює 1/2 частина спірної квартири»
(а.с.35-36). Тобто, даним рішенням суду,
виходячи з норм Сімейного кодексу
України чітко встановлено, що спірна
квартира набута за спільні сумісні
кошти подружжя та є спільною сумісною
власністю подружжя.

Крім того, ухвалою Апеляційного суду
Дніпропертровскої області від 23 грудня
2010 року по справі за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровськ від 05.11.2010 року було
зазначено, що апеляційний суд
погоджується з висновками суду, що
спірна квартира є спільною сумісною
власністю подружжя, тому це майно
підлягає поділу в рівних частках,
тобто, частка кожного з подружжя
дорівнює 1/2 частина спірної квартири
(а.с.41).

Наведені в позові доводи зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками по їх оцінці Індустріальним
районним судом м. Дніпропетровськ в
рішенні від 05.11.2010 року по справі №
202/24557/13-ц та Апеляційним судом
Дніпропетровської області в ухвалі від
23.12.2010 року по справі за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровськ в рішенні від 05.11.2010
року. Але, відповідно до ч.1 ст. 212 ЦК
України, виключне право оцінки доказів
належить суду.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровськ від 19.07.2013 року
(справа 202/24557/13-ц) було припинено право
спільної сумісної власності ОСОБА_3 на
1/2 частику квартири АДРЕСА_1 з
отриманням нею компенсації. Визнано
ОСОБА_1 одноосібним власником вказаної
квартири в цілому (а.с.44,45).

Позов заявлено з підстав Сімейного
Кодексу України та з регресних
зобов'язань, передбачених Цивільним
Кодексом України. Спір між сторонами,
як колишнім подружжям, є поділом майна
подружжя і вирішуються за нормами
Сімейного Кодексу, і зокрема ст.ст. 60, 70
СК України та з урахуванням роз'яснень,
зазначених у пункті 24 постанови № 11
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», згідно
якого до складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК
України).

Крім того, з підстав застосування
позивачем для вирішення спору правил,
встановлених ст. 544 ЦК України є
неправильним, оскільки ці норми не
підлягають застосуванню у спорах, що
виникають із сімейних правовідносин.

Визначаючи природу позовних вимог та
право відношень сторін, суд вважає, що
мають місце сімейні правовідношення
між сторонами по справі. Таким чином, до
спірних правовідношень повинні бути
застосовані правила, що регулюються
Сімейним Кодексом України.

З цього суд робить висновок, що рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровськ від 05.11.2010 року по
справі № 202/24557/13-ц та Ухвала
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23.12.2010 року є тотожними до
позову, який розглядається у цій
справі, тільки позивач наполягає на
відшкодування коштів, витрачених за
спірну квартиру, тобто змінив предмет
позову, незважаючи, що спір щодо
квартири та грошових коштів, на які
придбана квартира, вже розглянуті
судом.

Крім того, представник відповідача
заявив клопотання про застосування
строків позовної давності ( а.с. 15).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до висновку апеляційного
суду Запорізької області від 04.02.2014
року за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Енергодарського міського суду
Запорізької області від 03.12.2013 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення коштів в порядку регресу
підтверджено, що ОСОБА_1 з 09.07.2010 року
дізнався про те , що отримані ним за
договором позики кошти були виплачені
на потреби сім'ї і в нього виникло
право вимоги до колишньої дружини про
стягнення половини суми боргу ( а.с. 48,49).

Тобто перебіг позовної давності
почався з 09.07.2010 року. Позивач
звернувся до суду з даним позовом
21.12.2013 року ( а.с. 5), пропустивши
трирічний строк звернення до суду.

Позивач не обґрунтував поважність
пропуску ним строку давності та не
заявив клопотання про відновлення
пропущеного строку давності.

Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Таким чином не підлягають і вимоги
стосовно стягнення судових витрат.

Керуючись ст. ст. 257, 267 ЦК України, ст.
ст. 3, 60, 88, 205, 209, 212-215, ч. 2 ст. 223 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення коштів -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:
І. В. Курач