Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Медведєва Л.П.
Справа № 437/122/14-ц
Провадження № 22ц/782/1906/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

Головуючого - судді
Медведєвої Л.П.

Суддів - Соловей
Р.С., Пащенко Л.В.

при секретарі - Арутюнян
Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду в місті Луганську
справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства
з обмеженою відповідальністю „ОТП
Факторинг Україна" про визнання
кредитного договору недійсним, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду міста
Луганська від 25 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року представником
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 від імені
позивача подано до суду вказаний
позов.

У викладенні обставин, якими
представник позивача обгрунтовувала
позовні вимоги, вона зазначила, що 08
листопада 2005 року між позивачем та АКБ
„Райффайзенбанк Україна"укладено
кредитний договір №МL-900/069/2005.

Відповідно до договору Банк
зобов'язався надати Позичальнику
кредитні кошти шляхом перерахування з
позичкового рахунку на поточний
/картковий рахунок/ Позичальника
№1927 з 08.11.2005 року і терміном
погашення по 09.11.2020 року не
відновлювальної кредитної лінії у сумі
24270 доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 11,0%
річних, що нараховується на фактичний
залишок заборгованості за кредитом за
фактичний період користування
кредитними коштами. Представник
позивача зазначила, що надання кредиту
в іноземній валюті,використання
іноземної валюти, як засобу платежу
можливо при дотриманні суб`єктами
господарських відносин імперативних
вимог законодавства щодо одержання
відповідної індивідуальної ліцензії. У
зв`язку зі зміною курсу долару істотно
змінилися обставини, якими сторони
керувалися при укладенні
договору.Надання споживчих кредитів в
іноземній валюті на території України
відповідно до Закону України « Про
захист прав споживачів»
забороняється.Представник позивача
вважає умови договору несправедливими,
посилаючись на зростання курсу та
валюту кредиту.

Представник позивача просив визнати
недійсним кредитний договір,
зобов`язати відповідача прийняти у
позивача суму у розмірі 92 6575 гривень.

Рішенням Ленінського районного суду
міста Луганська від 25 лютого 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

Звернувшись з апеляційною скаргою,
позивач посилається на порушення норм
матеріального і процесуального права
та ставить питання про скасування
рішення і ухвалення нового, яким позов
задовольнити.

Заперечення на апеляційну скаргу від
відповідача не надано.

Особи, які беруть участь у справі, в
судове засідання не з`явилися, про час
та місце останнього їх повідомлено
належним чином і в установленому
законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів встановила наступне.

За результатами розгляду справи судом
першої інстанції встановлені наступні
обставини.

Так, судом встановлено, що 08 листопада
2005 року між позивачем та АКБ
„Райффайзенбанк Україна" було
укладено кредитний договір № МL-900/069/2005
/ а.с.9-21/.

Відповідно до умов договору АКБ
„Райффайзенбанк Україна" надав
позивачу кредит у розмірі 24 270 доларів
США під цільове використання кредиту, а
саме: купівлі квартири.

Відповідно до листа НБУ України від
07.12.2009 року №13-210/7871-22612, операції з
валютними ціностями банки мають право
здійснювати на
підставі письмового дозволу
/генеральна ліцензія/ на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п.5 ст.5 Декрету Кабінету
Міністрів України „ Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю".

На момент укладення кредитного
договору з позивачем АКБ
„Райффайзенбанк Україна" діяв на
підставі банківської ліцензії за №191
від 02.03.1998 року на право здійснення
банківських операцій, визначених
частиною першою та пунктами 5-11 частини
другої статті 47 Закону України „Про
банки і банківську діяльність", серед
яких передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями / а.с.54/,
дозвілу з додатками від 08.11.2006 року за
№191-1 / а.с.55-57/. Відповідно до додатку
дозволу №191-1 від 08.11.2006 року Банк має
право здійснювати операції з валютними
цінностями, зокрема шляхом залучення
та розміщення іноземної валюти на
валютному ринку України / а.с.56/.

Порядок повернення кредиту за
договором № МL-900/069/2005 від 08.11.2005 року
визначено у додатку №1 до договору /
а.с.18-21/.

Публічне акціонерне товариство „ОТП
Банк" є правонаступником усіх прав та
обов`язків Закритого акціонерного
товариства „ОТП Банк", яке в свою чергу
є правонаступником усіх прав та
обов`язків АКБ „Райффайзенбанк
Україна" відповідно до статуту
Публічного акціонерного товариства
„ОТП Банк" / а.с.67/.

Закритим акціонерним товариством „ОТП
Банк" також було отримано банківську
ліцензію за №191 від 02.03.1998 року на право
здійснення банківських операцій,
визначених частиною першою та пунктами
5-11частини другої статті 47 Закону
України „ Про банки і банкіську
діяльність", серед яких передбачено
право здіснювати операції з валютними
цінностями / а.с.62/.

24 лютого 2012 року між Товариством з
обмеженою відповідальністю „ОТП
Факторинг Україна" / Комітент/ та
Публічним акціонерним товариством
„ОТП Банк" / Комісіонер/ було укладено
договір комісії, відповідно до умов
якого Комітент уповноважує
Комісіонера діяти від його імені, але в
його інтересах Комітента щодо вчинення
правочинів, зазначених у статті 3.2
цього договору. Серед іншого, у п.3.2
цього договору зазначено,що Комісіонер
буде вчиняти від його імені, але за
рахунок Комітента правочини, пов`язані
з обслуговуванням Кредитного портфелю,
включаючи прийом платежів за
кредитними договорами від боржників
/поручителів у національній та
іноземній валюті / а.с.72-73/.

24 лютого 2012 року Товариство з обмеженою
відповідальністю „ОТП Факторинг
Україна" купило у Публічного
акціонерного товариства „ОТП Банк" вже
існуюче зобов`язання, комплекс прав та
обов`язків, передбачених кредитним
договором № МL-900/069/2005 від 08.11.2005 року ,
що підтверджується договором
купівлі-продажу кредитного портфелю
від 24.12.2012 року / а.с.28-40/.

Спір судом вирішено на підставі ст.47
Закону України „ Про банки і
банківську діяльність", ст.ст.1054,526 ЦК
України, при ухваленні рішення суд
керувався ст.ст.10, 11,60,212-215 ЦПК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що Товариство з
обмеженою відповідальністю „ОТП
Факторинг Україна" придбало на
законних підставах права та обов`язки
пов`язані з виконанням кредитного
договору № МL-900/069/2005 від 08.11.2005 року.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги колегія суддів визнала, що судом
першої інстанції рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, тому підстави
для задоволення апеляційної скарги -
відсутні.

Позивач, посилаючись на Цивільний
кодекс України, зазначає, що умови
кредитного договору суперечать
принципам добросовісності,
справедливості та розумності,що
істотно змінилися обставини справи,
якими сторони керувалися при укладенні
кредитного договору і такою обставиною
є зміна курсу долара США.

За ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Договір, за змістом ч. 1 ст. 629 ЦК України,
є обов'язковим для виконання сторонами.

Однак, частиною другою статті 652 ЦК
України передбачено, що в разі
недосягнення сторонами згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний за наявності одночасно
таких умов:

1. в момент укладення договору сторони
виходили з того, що така зміна обставин
не настане;

2. зміна обставин зумовлена причинами,
які заінтересована сторона не могла
усунути після їх виникнення при всій
турботливості та обачності, які від неї
вимагалися;

3. виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладенні договору;

4. із суті договору або звичаїв ділового
обороту не випливає, що ризик зміни
обставин несе заінтересована сторона.

Однак, жодна умова цієї норми не може
бути застосована по суті спірних
правовідносин.

Згідно із ст. 215 Цивільного кодексу
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України встановлено
вичерпний перелік підстав, з яких
правочин може бути визнаний недійсним.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач добровільно уклав кредитний
договір, однією з умов якого було
кредитування в іноземній валюті та
відповідно погашення кредиту у цій
валюті.

Крім цього, як встановлено судом першої
інстанції і це підтверджено
матеріалами справи, Банк, саме з ним був
укладений договір, має відповідну
ліцензію на видачу кредиту у доларах
США.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК
України відповідальність за валютні
ризики лежить саме на позичальнику.

Відсутність у боржника необхідних
коштів для погашення заборгованості не
є підставою звільнення від
відповідальності за порушення
зобов`язання, як це передбачено статтею
617 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що
договір є обов`язковим для виконання
сторонами.

Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов`язання
(стаття 625 ЦК України).

Отже, позивач зобов`язаний виконувати
кредитний договір у відповідності до
його умов та законодавства.

Щодо валюти кредиту, колегія суддів
вважає за необхідне зазначити про
наступне.

Випадки і порядок використання
іноземної валюти визначаються Законом
України « Про Національний банк
України» від 20.05.1999 року №679-Х1У / з
подальшими змінами та доповненнями/ і
Декретом Кабінету Міністрів України «
Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19.02.1993 року
№15-93 / з подальшими змінами та
доповненнями/.

Укладаючи спірний договір в іноземній
валюті, сторони брали на себе певні
ризики на випадок зміни валютного
курсу та в момент укладення договору не
мали будь-яких законних підстав
вважати, що зміна встановленого
валютного курсу не настане. Частиною 2
статті 18 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачено визнання
недійсними умов договорів, що
обмежують права споживача, тобто,
продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Зі ст. 21 цього Закону вбачається, що
окрім інших випадків порушень прав
споживачів, які можуть бути
встановлені та доведені виходячи з
відповідних положень законодавства у
сфері захисту прав споживачів,
вважається порушення принципу
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач.

Отже посилання апелянта на порушення
вимог Закону України «Про захист прав
споживачів», оскільки пункти договору
в частині надання кредиту в доларах
США є несправедливими та порушує його
права споживача, а тому має бути
визнаний недійсним є хибним, оскільки
відповідно до ч.2. ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів
вбачається, що умови договору є
несправедливими, якщо в супереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний баланс договірних
прав та обов`язків на шкоду споживача.

Судовим розглядом не здобуто доказів,
що умови договору порушують права
позивача або суперечили б нормам
Цивільного кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, діючим
в момент підписання оспорюваної
кредитної угоди, а також моральним
засадам суспільства.

Що стосується позовної вимоги про
зобов`язання відповідача прийняти у
позивача суму у розмірі 92 657,55
гривень,колегія суддів вважає такою, що
не підлягає задоволенню, оскільки
відповідно до статті 16 Цивільного
кодексу України, яка передбачає захист
цивільних прав та інтересів судом,
звернення до суду з цією вимогою не є
встановленим способом захисту.

Довід апеляційної скарги про те, що у
кредитному договорі не визначено
обов`язків банку, колегія суддів не
може прийняти до уваги, оскільки
обов`язки банку визначені у Частині № 2
Кредитного договору.

Інші доводи апеляційної скарги
висновок суду не спростовують і не є
підставою для його скасування.

При викладених обставинах, відповідно
до ст.308 ЦПК України апеляційна скарга
має бути відхилена, рішення суду-
залишено без змін.

Керуючись ст.ст.209,307,308 ЦПК України,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
міста Луганська від 25 лютого 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді