Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №278/5871/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Баренко
Сахібджамал Гайнулівна
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на його половину за позивачем

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 04 квітня 2014
року,-

в с
т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року позивач
звернувся до суду з названим позовом.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що в
період перебування у шлюбі з
відповідачем, ними було придбано
садовий будинок АДРЕСА_1. Просив
визнати зазначене майно спільною
сумісною власністю подружжя та визнати
за ним право власності на 1/2 його
частину.

Рішенням Житомирського
районного суду Житомирської області
від 04 квітня 2014 року позов задоволено.
Визнано садовий будинок АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_1 право
власності на ? частину садового
будинку АДРЕСА_1, що знаходиться на
території Новогуйвинської селищної
ради Житомирського району
Житомирської області. Стягнуто зі
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 279,79 грн.
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог. Зазначає,
що судом не було враховано, що спірне
майно - садовий будинок АДРЕСА_1 було
придбане ними в шлюбі, однак за її
особисті кошти, а тому зазначене спірне
майно є її особистою власністю.
Підтвердженням чого є те, що при
укладенні договору купівлі-продажу
необхідності у наданні згоди ОСОБА_1 на
його укладення не було. Вказує, що вона
не може бути відповідачем у справі,
оскільки не набула права власності на
нерухоме майно та земельну ділянку, які
придбані у 2009 році на підставі
договору купівлі-продажу, так як таке
право не зареєстровано у державному
реєстрі. Вважає, що при винесенні
рішення про рівний поділ майна
подружжя судом не були взяті до уваги
інтереси малолітньої дитини, яка
проживає разом з нею. Не маючи
постійного місця проживання вона з
дитиною вимушена винаймати житло, що
призводить до додаткових матеріальних
витрат, а незначний розмір аліментів є
недостатнім для забезпечення
фізичного, духовного розвитку дитини
та її лікування.

Розглянувши справу в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції
та підтверджено матеріалами справи
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 21 квітня 2007 року по 13 січня 2011
року /а.с.14-15/. Від шлюбу мають дочку
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, яка
проживає з матір»ю.

Під час перебування сторін у шлюбі, а
саме 13 червня 2009 року, на ім»я
відповідачки ОСОБА_2 було придбано
садовий будинок АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу посвідченим
нотаріально та зареєстрованим у
реєстрі під №2377 /а.с.7-8/.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Відповідно до ч. 3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.

На порушення наведених процесуальних
норм відповідачка не надала жодного
доказу на підтвердження того, що спірне
майно було придбано за кошти, які
належали їй особисто.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі
про те, що майно придбано за її особисті
кошти, оскільки не було необхідності у
наданні згоди позивача на його
укладення, є безпідставними.

Так, статтею 60 СК України передбачено,
що майно набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми тощо) самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування є
об'єктом права спільної сумісної
власності.

При вирішенні спору, суд першої
інстанції обґрунтовано керувався
роз»ясненнями, які містяться в п.23
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 21.12.2007 року „Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" , відповідно
до яких спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу, можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того на ім»я з
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Матеріали справи свідчать про те, що
шлюбний договір між сторонами не
укладався.

Наведеним пунктом зазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України також роз»яснено, що спільною
сумісною власністю подружжя, зокрема,
можуть бути й садові будинки, земельні
ділянки та насадження на них.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
садовий будинок АДРЕСА_1, є об"єктом
спільної сумісної власності сторін,
оскільки майно набуте подружжям за час
шлюбу належить до їх спільної сумісної
власності.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Отже, вимога позивача про визнання за
ним права власності на 1/2 частину
спірного садового будинку та земельної
ділянки є обґрунтованою.

Колегія суддів вважає, що не може бути
підставою для скасування рішення суду
посилання в апеляційній скарзі на те,
що ОСОБА_2 не є належним відповідачем,
оскільки вона, як сторона правочину, не
зареєструвала спірне майно у державних
органах як того вимагає ст. 334 ЦК
України.

Так, на момент укладення договору
купівлі-продажу - 13.06.2009 року діяла
стаття 334 ЦК України, яка передбачала,
що набуття права власності
пов"язується з реєстрацією договору, а
не реєстрацією права на майно.
Відповідно до ст.210 ЦК України
приватним нотаріусом у день укладення
договору купівлі-продажу - 13.06.2009 року
здійснено державну реєстрацію цього
договору шляхом внесення відповідного
запису до Реєстру правочинів під № 2377.

Державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно у порядку, визначеному
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» здійснюється з 1
січня 2013 року.

До того ж, законодавством не
передбачено строк, упродовж якого
набувач повинен зареєструвати свої
права на набуте за договором нерухоме
майно. Так само не передбачено і
відповідальності за ухилення від такої
реєстрації.

До цього часу спірна нерухомість
відповідачкою не зареєстрована у
державному реєстрі.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відтак, позивач має право захистити
своє право власності у визначений
законом спосіб шляхом звернення до
суду.

Зволікання чи ухилення відповідачки
від реєстрації нерухомості призведе до
пропуску позивачем строку звернення до
суду з вимогами про поділ майна /ч.1 ст.20,
ч.2 ст.72 СК України/ та, як наслідок,
втрати права власності на свою частку в
спільному майні подружжя.

З огляду на наведене колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що захист права
позивача на частку в спільному майні не
повинен залежати від волі другої
сторони.

Доводи в апеляційній скарзі про
необхідність збільшення частки
відповідача у зв»язку з незначним
розміром аліментів на дитину також є
безпідставними, оскільки не
підтверджені доказами. До того ж
Житомирський районний суд
Житомирської області рішенням від 13
січня 2011року , яке є чинним, повністю
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про
стягнення аліментів з ОСОБА_1 /а.с.14-15/.

Суд першої інстанції з посиланням на
норми ст.50 ЖК України, ст.14 Податкового
Кодексу України правильно обгрунтував
відсутність підстав порушення
житлових прав неповнолітньої дитини
сторін.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.209, 218, 303, 307, 308,
313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів,-

у х в а л и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 04
квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді