Справа № 752/4706/14-ц
Провадження № 2/752/3060/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

19 травня 2014 року Голосіївський
районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Новак А.В. при
секретарі Чабанюк Л.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у місті Києві про
визнання державної реєстрації
незаконною, визнання недійсним
договору купівлі-продажу, визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом та виселення,-

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, Реєстраційної служби
Головного управління юстиції у місті
Києві про визнання державної
реєстрації незаконною, визнання
недійсним договору купівлі-продажу,
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом та виселення.

Мотивувала свої вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, який
напередодні склав заповіт на її ім'я,
яким заповів усе належне на день його
смерті майно до складу якого входила
квартира розташована за адресою:
АДРЕСА_1, власником якої був померлий.

Позивач зазначає, що нею 25 листопада 2013
року в установленому законом порядку
було подано заяву про прийняття
спадщини до приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, яка завела спадкову
справу після смерті ОСОБА_4, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Згодом було з'ясовано, що власником
зазначеної квартири являється ОСОБА_2
на підставі рішення Голосіївського
районного суду міста Києва від 30
березня 2006 року і таке право було
зареєстровано за останнім у Державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
18 березня 2014 року за № 19185924.

Оскільки зазначене рішення
Голосіївським районним судом міста
Києва не приймалося, то вона звернулася
із заявою про вчинення кримінального
правопорушення до Голосіївського РУ
ГУМВС України в місті Києві про що в
Єдиний реєстр досудових розслідувань
було внесено відповідний запис.

28 березня 2014 року між відповідачами
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
купівлі-продажу квартири, який був
посвідчений ОСОБА_6 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, зареєстровано в
реєстрі за № 420.

Позивач вважає, що таке порушує її паво,
як власника квартири, а тому просить
суд ухвалити рішення, яким визнати
незаконною та скасувати державну
реєстрацію права власності за
відповідачем ОСОБА_2 на квартиру
АДРЕСА_1 здійснену 14 березня 2014 року
реєстраційною службою Головного
управління юстиції у місті Києві.

Також просить визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 укладений між відповідачами,
який посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі
за № 420 та визнати за нею право
власності на цілу квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом.

Крім того, просить суд виселити
відповідача ОСОБА_3 із спірної квартири
та вирішити питання про судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача з посиланням на письмові
обґрунтування позову та докази, які
містяться в матеріалах справи просить
суд ухвалити рішення, яким позовні
вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Представники відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні заперечували проти
задоволення позовних вимог. Вважали, що
їх довіритель є добросовісним
набувачем, а тому позов не підлягає
задоволенню, як такий що пред'явлений
безпідставно, оскільки ОСОБА_3 було
сплачено повну вартість квартири за
умовами договору купівлі-продажу
укладеного 28 березня 2014 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстровано в реєстрі за № 420.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши і проаналізувавши докази,
які містяться в матеріалах справи, суд
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
дійшов наступних висновків.

З матеріалів справи вбачається, що 25
квітня 2013 року ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
було складено заповіт, посвідчений
Котенко приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу, зареєстровано в реєстрі за №
1170.

До складу спадкового майна входила
квартира АДРЕСА_1 яка належала
заповідачу на підставі свідоцтва про
право власності на житло від 03 березня
1994 року видане згідно з розпорядженням
від 03 березня 1994 року за № 4569 та
зареєстроване в Бюро технічної
інвентаризації і записано у реєстрову
книгу за № 3788 від 09 березня 1994 року та
Свідоцтва про право на спадщину за
законом видане 23 листопада 1999 року
після смерті ОСОБА_7, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер у віці 72
роки, про що відділом реєстрації смерті
у місті Києві 08 числа жовтня місяця 2013
року складено відповідний актовий
запис № 16707 та видано свідоцтво про
смерть серії НОМЕР_2 від 08 жовтня 2013
року.

З матеріалів спадкової справи
заведеної після смерті ОСОБА_4
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
вбачається, що позивачем 25 листопада
2013 року в установленому законом
порядку було подано заяву про
прийняття спадщини після ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

На підставі рішення Голосіївського
районного суду міста Києва від 30
березня 2006 року було зареєстровано за
ОСОБА_2 право власності на квартиру у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно 18 березня 2014 року за №
19185924.

З відповіді Вих. № К-20/2014 від 02 квітня 2014
року за підписом голови Голосіївського
районного суду міста Києва Первушиної
О.С. вбачається, що Голосіївським
районним судом міста Києва у 2005 - 2006
роках цивільної справи за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу квартири дійсним судом
не розглядалась.

Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України,
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.

З відповіді Вих. № К-20/2014 від 02 квітня 2014
року за підписом голови Голосіївського
районного суду міста Києва Первушиної
О.С. вбачається, що Голосіївським
районним судом міста Києва у 2005 - 2006
роках цивільної справи за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору
купівлі-продажу квартири дійсним судом
не розглядалась.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України,
право власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Виходячи з ретельного аналізу наданих
доказів у сукупності з вищенаведеними
правовими нормами, суд з врахуванням
факту ухвалення рішення Голосіївським
районним судом міста Києва у цивільній
справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
визнання договору купівлі-продажу
квартири дійсним вважає, що право
власності у ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1
не виникло, а тому відповідно і підстав
для державної реєстрації такого права
не було, що в свою чергу надає суду
правові підстави для визнання
незаконною та скасування державної
реєстрації права власності
зареєстрованого 14 березня 2014 року
реєстраційною службою Головного
управління юстиції у місті Києві за
відповідачем ОСОБА_2 на вказану
квартиру.

Матеріалами справи доведено, що станом
на 28 березня 2014 року квартира АДРЕСА_1
належала на праві власності ОСОБА_1 -
позивачу по справі.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про
судове рішення у цивільній справі»,
встановлено, що оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси(частина перша та друга статті
3 ЦПК України), то суд повинен
встановити, чи були порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи чи
інтереси цих осіб, а якщо були то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

Суд вважає переконливо доведеною перед
ним обставину того, що укладення між
відповідачами оспорюваного договору
купівлі-продажу порушує права та
законні інтереси саме ОСОБА_1 - позивача
по справі.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» роз'яснено, що відповідно
до статей 215 та 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

28 березня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3
було укладено договір купівлі-продажу
квартири, який був посвідчений ОСОБА_6
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу,
зареєстровано в реєстрі за № 420.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України,
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною(сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України,
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а тому суд
вважає, що позовна вимога в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири укладений між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений ОСОБА_6
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу,
зареєстровано в реєстрі за № 420, також
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

З матеріалів спадкової справи
заведеної після смерті ОСОБА_4
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
вбачається, що позивачем 25 листопада
2013 року в установленому законом
порядку було подано заяву про
прийняття спадщини після ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Враховуючи, що ОСОБА_1 є спадкоємицею
померлого власника спірної квартири
ОСОБА_4, своєчасно подала заяву про
прийняття спадщини у вигляді квартири
АДРЕСА_1 яка відкрилась після смерті
ОСОБА_4, не заявила відмови від спадщини
у встановлений законом строк і її право
власності не визнається іншою особою,
суд дійшов висновку, що позивач набув
право власності на вказану квартири у
порядку спадкування за заповітом, у
зв'язку з чим позов в цій частині також
підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 319 Цивільного
кодексу України, власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майновим правом на власний розсуд.

Відповідно до частини 1 статті 391
Цивільного кодексу України, власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Оскільки судом визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посвідчений ОСОБА_6 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу, зареєстровано в
реєстрі за № 420, то у ОСОБА_3 припинилося
право володіти та розпоряджатися
квартирою АДРЕСА_1, а відповідно і
проживати у такій, що є підставою для
задоволення вимоги ОСОБА_1 про його
виселення.

Суд не бере до уваги твердження
представників ОСОБА_3 про те, що їх
довіритель являється добросовісним
набувачем, оскільки в ході розгляду
справи достовірно встановлено, що
спірна квартира вибула з володіння
ОСОБА_1.(володіння в силу правил статті
1268 ЦК України) не з її волі іншим шляхом.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про необхідність
задоволення позову повністю.

Керуючись ст.ст. 208-209, 212-215, 223, 294-296 ЦПК
України,суд,-

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
Реєстраційної служби Головного
управління юстиції у місті Києві про
визнання державної реєстрації
незаконною, визнання недійсним
договору купівлі-продажу, визнання
права власності в порядку спадкування
за заповітом та виселення -
задовольнити повністю.

Визнати незаконною та скасувати
державну реєстрацію права власності за
ОСОБА_2(номер облікової картки платника
податків: НОМЕР_1) на квартиру АДРЕСА_1
реєстраційний номер об'єкта нерухомого
майна: 61, здійснену 14 березня 2014
року реєстраційною службою Головного
управління юстиції у місті Києві.

Визнати недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 28
березня 2014 року, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстровано в реєстрі за № 420.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
цілу квартиру АДРЕСА_1 загальною площею
74.2 квадратних метра, житловою площею 41.2
квадратних метра після смерті
ОСОБА_4(дата смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року) в
порядку спадкування за заповітом.

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1827
(одна тисяча вісімсот двадцять сім)
гривень судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2070
(дві тисячі сімдесят) гривень 60 копійок
судового збору.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
рішення яке було ухвалено без участі
особи, яка її оскаржує протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м. Києва через
Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя
А.Новак