ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Надра», треті особи: ОСОБА_4,
відділ державної виконавчої служби
Подільського районного управління
юстиції у м. Києві, про визнання
договору поруки недійсним за
касаційною скаргою ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 23 жовтня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 4 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що за договором
кредиту від 7 червня
2006 року, укладеним між ВАТ КБ «Надра» та
ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за
умовами якого остання отримала 40 тис.
дол. США. На забезпечення виконання
зобов'язань позичальника за кредитним
договором ВАТ КБ «Надра» укладено
договори поруки від 7 червня 2006 року з
кожним із поручителів ОСОБА_7, ОСОБА_3
Позивач указує, що вказаний договір
поруки вона не підписувала, а тому на
підставі ч. 1 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК
України просила визнати недійсним
договір поруки від 7 серпня 2006 року,
укладений з нею, як з поручителем,
оскільки будь-яких дій щодо укладення
такого договору вона не вчиняла,
договір не підписувала.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від
4 грудня 2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі, поданій
представником, ОСОБА_3 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що обставини щодо укладання
спірного договору поруки встановлені
рішенням суду в іншій справі між тими
самими сторонами, а тому у суду
відсутні підстави для визнання
договору поруки недійсним на підставі
ст. ст. 203, 215 ЦК України.

Проте з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Судами встановлено, що 7 червня 2006 року
між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено
кредитний договір, відповідно до умов
якого банк надав позичальнику у
тимчасове користування на умовах
забезпеченості, повернення,
строковості та платності грошові кошти
в сумі 40 тис. дол.. США з відсотками за
користування кредитом 11% річних,
строком до 7 червня 2016 року.

У забезпечення виконання
позичальником зобов'язань за
вищевказаним кредитним договором, 7
червня 2006 року між ВАТ КБ «Надра»
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_9 укладено
договори поруки з кожним із
поручителів окремо, за якими
поручителі зобов'язалися відповідати
перед кредитором за виконання ОСОБА_4
усіх її зобов'язань за кредитним
договором.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 30 листопада 2009 року
задоволено позов ВАТ КБ «Надра» до
ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_9 про
стягнення в солідарному порядку
кредитної заборгованості у розмірі 240
430 грн. 17 коп.

Звертаючись до суду з указаним позовом
ОСОБА_3 указувала на те, що договір
поруки на забезпечення кредитних
зобов'язань ОСОБА_4 вона не підписувала.

Відмовляючи в позові, суди не врахували
того, що справжність підпису особи може
встановити лише експерт, який має
відповідну фахову освіту та спеціальні
знання.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 143 ЦПК України
встановлено, що для з'ясування
обставин, що мають значення для справи
і потребують спеціальних знань у
галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо, суд призначає експертизу
за заявою осіб, які беруть участь у
справі.

У порушення вказаних норм
процесуального права суди не вирішили
питання про призначення
почеркознавчої експертизи для
встановлення особи, яка підписала
договір поруки, та не оцінили висновок
експерта в сукупності з іншими
доказами у справі, обмежилися лише
посиланням на те, що преюдиціальним для
даної справи є рішення Подільського
районного суду м. Києва від 30 листопада
2009 року, яким встановлено, що між
сторонами склалися кредитні
правовідносини, договір поруки
підписано позивачем.

При цьому суди не врахували, що при
розгляді справи про стягнення
кредитної заборгованості за кредитним
договором, Подільський районний суд м.
Києва не досліджував та не
встановлював факт підписання ОСОБА_3
договору поруки, а відтак, його рішення
не може бути преюдиціальним із цього
питання, оскільки за змістом ч. 2 ст. 223
ЦПК України в іншому процесі не можна
доводити факти і правовідносини, якщо
вони в попередньому судовому рішенні
встановлювались.

Разом із тим, суди у рішенні послались
на те, що позивачем пропущено строк
позовної давності, оскільки про
спірний договір вона дізналася під час
ухвалення судового рішення 30 вересня
2009 року, оскільки була повідомлена про
судове засідання.

ОСОБА_3 у позові посилалась на те, що нею
строк позовної давності не пропущено,
оскільки про оспорюваний договір вона
дізналась у червні 2013 року під час
ознайомлення з матеріалами
виконавчого провадження, а тому відлік
строку позовної давності повинен
відраховуватись саме з цього часу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Згідно з вимогами ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Суди усупереч вимогам вимогам ст. ст.
213, 214, 315 ЦПК України на зазначені норми
матеріального права уваги не звернули,
та не визначилися з початком перебігом
строку позовної давності з урахуванням
доводів позивача, та дійшли
передчасного висновку про те, що
ОСОБА_3 повинна була
дізнатися про порушення свого права
під час розгляду справи у суді про
стягнення з неї кредитної
заборгованості, оскільки судами не
встановлено чи приймала позивач участь
у розгляді вказаної справи та чи була
присутня під час ухвалення судового
рішення в зазначеній справі.

Висновки судів про пропуск позивачем
строку ґрунтуються на припущеннях, що
відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

З огляду на викладене постановлені
судами рішення не можна вважати
законними та обґрунтованими, вони
підлягають скасуванню, а справа -
передачі на новий розгляд до суду
першої інстанції з підстав
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану
представником - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 23 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 4 грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко