Справа № 161/1272/14-ц
Провадження № 2/161/1077/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

07 квітня 2014 року
м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області

в складі головуючого судді - Присяжнюк
Л.М.,

при секретарі - Самолюк І.М.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - Курило Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луцьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Волинської
обласної дирекції, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог - ОСОБА_5, про
припинення договору поруки, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом
до ПАТ Райффайзен Банк Аваль» в особі
Волинської обласної дирекції про
припинення договору поруки. Вказує, що
01.10.2007 року між відповідачем та
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5
було укладено генеральну угоду №
010/08-11/1972. На підставі вищевказаної
угоди між банком та ОСОБА_5 було
укладено чотири кредитні договори: №
010/08-11/1972-11 від 01.10.2007 року на суму 600000
грн., №010/08-11/1972-2 від 01.10.2007 року на суму
1100000 грн., №
010/08-11/1972-3 від 09.10.2007 року на суму 600000
грн., №
010/08-11/1972-4 від 01.10.2007 року на суму 2800000
грн.

Зазначає, що з метою забезпечення
виконання зобов'язань за кредитними
договорами, 01.10.2007 року були укладені
договори поруки № 010/08-11/1972/1 між ним та
відповідачем, відповідно до умов якого
він на добровільних засадах взяв на
себе зобов'язання перед банком
солідарно відповідати у повному обсязі
за своєчасне та повне виконання
зобов'язань за ОСОБА_5, які виникають з
генеральної угоди від 10.10.2007 року та
додаткових угод до неї. Вказаним
договором поруки не передбачено
можливості збільшення розміру
процентів за основним зобов'язанням і
строків їх виплати без додаткового
повідомлення поручителя та укладення
додаткової угоди.

Просить визнати припиненим договір
поруки № 010/08-11/1972/1 від 01.10.2007 року
укладений між ним та відповідачем.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримала, просила їх задовольнити.
Додатково суду пояснила, що до
генеральної угоди було укладено чотири
кредитні договори, про які зазначено у
позові, а до кожного кредитного
договору були укладені додаткові
угоди, які передбачали
реструктуризацію боргу та містили
умови про те, що на певний період
зупиняється погашення тіла кредиту,
тобто зменшується сума платежу, але в
результаті чого припиняється
погашення тіла кредиту. Фактично,
кожний раз укладаючи нову додаткову
угоду, збільшувалось навантаження на
позичальника, оскільки не
здійснювалось погашення кредиту.
Виходячи, з того, що дані додаткові
угоди є договорами з ануїтетною формою
погашення, вбачається збільшення
кредитного навантаження на
позичальника, а в подальшому і на
поручителя. Вбачає, що такі додаткові
договори мали б бути погодженими із
поручителем, про що останній має бути
повідомлений. Водночас, в генеральній
кредитній угоді не передбачено
можливості проведення
реструктуризацій, які тягнуть за
особою збільшення навантаження, не
згадується про форму кредитування:
диференційована чи ануїтетна. Тобто,
поручитель підписуючись у договорі за
виконання зобов'язання за генеральною
угодою не був ознайомлений про можливу
зміну форми кредитування, зокрема
диференційовану, що передбачає
зменшення фінансового навантаження,
ніж ануїтетна. Водночас, укладений
другий кредитний договір передбачав
диференційовану форму кредитування, а
до нього була підписана додаткова
угода, відповідно до якої форма
кредитування змінилась на ануїтетну та
збільшилось фінансове навантаження на
позичальника, про що поручитель не був
повідомлений належним чином. Вважає, що
відсутність інформації у поручителя
про зміну форми кредитування, що в
подальшому призвело до збільшення
навантаження як на позичальника, так і
на поручителя є підставою для
припинення поруки.

Представник відповідача Курило
Р.М. позовні вимоги заперечив з підстав
наведених у письмовому запереченні.
Вказав, що неправомірність підписання
додаткової угоди до договору не є
предметом спору. Зазначив, що
генеральною угодою передбачено
можливість встановлення відсоткової
ставки за користування кредитом у
розмірі - не більше 19 % річних, тому при
підвищенні відсоткової ставки по
кредиту до 18 % додаткової згоди
поручителя на це не було потрібно.
Вказані обставини викладені в ухвалі
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 25.09.2013 року, що має
преюдиційне значення. Вказав, що
позовна заява про припинення договору
поруки подана із підстав збільшення
відсоткової ставки по кредиту, а в
додатках до позовної заяви відсутні
додаткові угоди до кредитних
договорів.

Третя особа на стороні відповідача
ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився,
хоча повідомлявся належним чином про
дату, час та місце розгляду справи,
заперечень чи пояснень по суті
заявлених вимог не подав, про причини
неявки суд не повідомив.

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши та
оцінивши подані докази, суд прийшов до
висновку, що позов не підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Згідно роз'яснень п. 22 Постанови
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30.03.2012р. №
5, відповідно до частини першої статті
559 ЦК припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. При цьому обсяг
зобов'язання поручителя визначається
як умовами договору поруки, так і
умовами основного договору, яким
визначено обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель. Проте якщо в договорі
поруки передбачено, зокрема,
можливість зміни розміру процентів за
основним зобов'язанням і строків їх
виплати тощо без додаткового
повідомлення поручителя та укладення
окремої угоди, то ця умова договору
стала результатом домовленості сторін
(банку і поручителя), а, отже, поручитель
дав згоду на зміну основного
зобов'язання.

Судом встановлено, що 01.10.2007 року
між фізичною особою-підприємцем
ОСОБА_5 та відповідачем було укладено
генеральну кредитну угоду № 010/08-11/1972
(далі - Угода), відповідно до п.п. 1.1., 1.3.
якої, відповідач зобов'язався надати
позичальнику кредитні кошти в порядку
і на умовах, визначених в додаткових
кредитних договорах, що укладатимуться
в рамках даної Угоди і які після їх
підписання стають її невід'ємними
частинами. Загальна сума наданих
кредитором кредитних коштів в
будь-який момент під час дії даної
Угоди не може перевищувати суми
еквівалентної 5100000 грн. на дату надання
коштів, а термін користування
кредитними коштами за даною Угодою
встановлений до 30.09.2017 року (а.с. 4-6).

Водночас, із п. 2.2.2. вказаної Угоди
вбачається, що на підставі додаткових
кредитних договорів позичальнику
можуть надаватися кредити в
національній валюті на наступних
умовах: строк надання кредиту в межах
терміну, визначеного п. 1.3. даної Угоди;
сума кредиту в межах загальної суми,
передбаченої в п. 1.2. даної Угоди;
відсоткова ставка за кредитом не
більше 19 % відсотків річних. Пунктом 2.4.
Угоди передбачено, що конкретні строки
користування кредитними коштами,
відсоткові ставки за користування
кредитними коштами, об'єкти
кредитування визначаються сторонами
окремо в додаткових кредитних
договорах, укладених в рамках даної
Угоди.

Так, в рамках даної Угоди між
відповідачем та ФОП ОСОБА_5 було
укладено кредитний договір № 010/08-11/1972-1
від 01.07.2007 року, за умовами якого
останній отримав кредит в розмірі 600000
грн. (а.с. 9-11).

У забезпечення виконання
зобов'язань за вищевказаною Угодою, між
позивачем та відповідачем укладено
договір поруки № 010/08-11/1972/1 від 01.10.2007
року (а.с. 7).

Як вбачається із договору поруки
№ 010/08-11/1972/1 «Визначення термінів»,
«Кредитний договір» - генеральна угода
№ 010/08-11/1972 від 01.10.2007 року та додаткові
угоди до неї, що можуть бути укладені
між банком та боржником.

Відповідно до п. 1.2., 2.1.
вищевказаного договору поруки,
поручитель на добровільних засадах
взяв на себе зобов'язання перед банком
солідарно відповідати у повному обсязі
за своєчасне та повне виконання
зобов'язань ФОП ОСОБА_5, які виникають з
генеральної кредитної угоди №010/08-11/1972
від 01.10.2007 року та додаткових угод до
неї, укладених між банком та
позичальником, а саме: повернути кредит
в сумі 5 100 000 грн., проценти за його
користування, комісійну винагороду,
неустойку (пеню, штрафи), в розмірі,
строки та у випадках, передбачених
кредитною угодою, а також виконати інші
умови угоди в повному обсязі.

Водночас, із п. 1.4.1 даного договору
поруки вбачається, що поручитель
ознайомлений з положеннями Кредитного
договору, цілком розуміє його зміст та
згоден виступати поручителем за
борговими зобов'язаннями. Будь-яке
посилання в тексті цього договору на
положення кредитного договору є
достатнім для виявлення волі кожної
сторони щодо змісту такого посилання.

Відповідно до ч. 1 статті 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Водночас, ні позивачем, ні
представником позивача до початку
розгляду справи по суті не було подано
письмової заяви про зміну підстав
позову, а тому судом не приймають до
уваги пояснення представника позивача
щодо зміни форми кредитування як
збільшення обсягу відповідальності
поручителя.

Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється, зокрема, у разі
зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

За змістом цієї норми закону підставою
для припинення поруки є сукупність
двох умов, а саме: внесення без згоди
поручителя змін до основного
зобов'язання та збільшення обсягу
відповідальності поручителя внаслідок
таких змін.

На зміну умов основного договору,
унаслідок якої обсяг відповідальності
не збільшується, згода поручителя не
вимагається і такі зміни не є підставою
для застосування наслідків,
передбачених ч.1 ст. 559 ЦК України.

Оскільки, Угодою та додатковими
угодами до неї було передбачено
можливість підняття відсоткової
ставки за користування кредитом до 19 %
річних, а тому додаткової згоди
поручителя на це не було потрібно,
оскільки збільшення відсоткової
ставки до 18 % річних відбулося в рамках
узгоджених сторонами домовленостей.

Таким чином суд дійшов висновку, що
підстав для припинення договору поруки
немає, а тому в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10-11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК
України, та на підставі ст.ст. 3, 16, 547, 553,
559 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Волинської обласної дирекції, третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - ОСОБА_5, про припинення
договору поруки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Волинської області через Луцький
міськрайонний суд Волинської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
Присяжнюк
Л.М.