Справа № 1316/349/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/455/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого - судді
Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря Олексіва
О.А.,

з участю
представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 -
ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 11 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи:
Пустомитівська державна нотаріальна
контора, приватний нотаріус
Пустомитівського нотаріального округу
ОСОБА_9, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»,
Сороки-Львівська сільська рада
Пустомитівського району Львівської
області, про визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
законом, -

в с т а н
о в и л а:

13.08.2009 року позивачі звернулися в суд з
вищезазначеним позовом, у якому
просять суд: визнати недійсним
Свідоцтво про право на спадщину за
законом, серії ААР № 540023, видане в.о.
державного нотаріуса Пустомитівської
державної нотаріальної контори 22
грудня 1998 року, зареєстроване в реєстрі
за № 5058; визнати недійсним договір
дарування 1/4 частини житлового будинку
від 24 квітня 2001 року, посвідчений
приватним нотаріусом Пустомитівського
районного нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрований в реєстрі за № 727;
скасувати державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_6 на 1/4 частину
будинку АДРЕСА_1, запис в реєстрову
книгу № 2 за реєстровим № 154;
витребувати у ОСОБА_6 1/4 частину будинку
АДРЕСА_1, отриману на підставі Договору
дарування 1/4 частини житлового будинку
від 24 квітня 2001 року; визнати за ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_2) право власності на 1/16
частину будинку АДРЕСА_1; визнати за
ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3) право власності на
1/16 частину будинку АДРЕСА_1; визнати за
ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) право власності на
1/16 частину будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилаються на
те, що вони є спадкоємцями покійного
ОСОБА_11, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, що
підтверджується Свідоцтвом про смерть
від 25.02.1992 року та Свідоцтвом про право
на спадщину за законом від 28.05.1998 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 2450 і
претендують на спадкове майно, яке
залишилось після смерті ОСОБА_11,
виходячи з такого.

ОСОБА_12, який є батьком їхнього
спадкодавця ОСОБА_11, помер ІНФОРМАЦІЯ_5.
Після його смерті відкрилась спадщина
на 1/2 частину житлового будинку
АДРЕСА_1. На випадок своєї смерті
ОСОБА_12 заповіту не залишив, а відтак
спадкування повинно відбуватись за
законом. Після смерті останнього
залишились спадкоємці першої черги: 1)
дружина - ОСОБА_13; 2) дочка ОСОБА_6; 3)
дочка - ОСОБА_15; 4) син - ОСОБА_11. З
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 21 березня 1992 року,
реєстраційний запис № 974, вбачається,
що спадкоємцем ОСОБА_12 є його дружина
ОСОБА_13, спадкове майно складається з 1/4
частини житлового будинку АДРЕСА_1.
Тобто, дружина успадкувала половину
належного покійному ОСОБА_12 майна.
Згодом, 22 грудня 1998 року ОСОБА_13
успадкувала решту спадкового майна,
яке залишилось після смерті її
чоловіка, а саме 1/4 частину спірного
будинку, що підтверджується Свідоцтвом
про право на спадщину від 22 грудня 1998
року, зареєстрованим в реєстрі за № 5058.

Зазначене спадкування відбулось
неправомірно та порушує їхні права та
інтереси як спадкоємців, оскільки
після смерті ОСОБА_12 залишилось
четверо спадкоємців, жоден з яких у
шестимісячний строк не подав заяви про
прийняття спадщини. З ОСОБА_12 на момент
його смерті проживали разом та вели
спільне господарство двоє зі
спадкоємців, зокрема дружина - ОСОБА_13
та син - ОСОБА_11, відтак прийняли
спадщину по 1/4 частині спірного будинку
шляхом фактичного вступу в управління
та володіння майном. Підтвердженням
того, що ОСОБА_11 прийняв спадщину після
смерті свого батька ОСОБА_12 у вигляді 1/4
частини будинку, є довідка виконкому
Сороки-Львівської сільської ради № 749
від 17.04.2002 року, а також те, що при видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 21.03.1992 року, реєстраційний
запис № 974, нотаріус одразу не видав
ОСОБА_13 свідоцтво на все майно, належне
її чоловіку, а лише на половину, з
підстав наявності іншого спадкоємця -
ОСОБА_11, який прийняв спадщину після
смерті батька. За цих обставин ОСОБА_13
не вправі була спадкувати 1/4 частину
спадкового майна, яке належить іншому
спадкоємцю. Тому свідоцтво про право на
спадщину від 22 грудня 1998 року,
зареєстроване за № 5058 слід визнати
недійсним.

В подальшому ОСОБА_13 подарувала 1/4
частину спірного будинку ОСОБА_6
(Договір дарування від 24.04.2001 року), отже
спадкове майно, яке прийняв ОСОБА_11,
неправомірно перейшло спочатку до
ОСОБА_13, а після до ОСОБА_6, тому договір
дарування також є недійсним. Просять
позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3
про визнання недійсним Свідоцтва про
право на спадщину за законом, серії ААР
№ 540023, виданого в.о. державного
нотаріуса Пустомитівської державної
нотаріальної контори 22 грудня 1998 року,
зареєстрованого в реєстрі за № 5058,
Договору дарування 1/4 частини
житлового будинку від 24 квітня 2001 року
посвідчений приватним нотаріусом
Пустомитівського районного
нотаріального округу ОСОБА_9 та
зареєстровано в реєстрі за № 727;
скасування державної реєстрації права
власності за ОСОБА_6 на 1/4 частину
будинку АДРЕСА_1, запис в реєстрову
книгу № 2 за реєстровим № 154;
витребування у ОСОБА_6 1/4 частину
будинку АДРЕСА_1 отриманої на підставі
Договору дарування 1/4 частини
житлового будинку від 24 квітня 2001 року;
визнання за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) права
власності на 1/16 частину будинку
АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_3) права власності на 1/16
частину будинку АДРЕСА_1; визнання за
ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) права власності на
1/16 частину будинку АДРЕСА_1, -
відмовлено.

Заходи забезпечення позову вжиті
відповідно до ухвали Пустомитівського
районного суду Львівської області від
04.09.2009 року шляхом накладення арешту на
будинок АДРЕСА_1, який належить на праві
власності ОСОБА_6, - скасовано.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_5, який посилається на те,
що районний суд в рішенні невірно
зазначив, що датою, з якої
обраховується строк позовної давності
є 05.03.2001 року, коли ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
дало відповідь на адвокатський запит
юридичній консультації Залізничного
району щодо співвласників спірного
будинку АДРЕСА_1. Вважає, що суд першої
інстанції помилково визначив початок
строку позовної давності з 05.03.2001 року,
оскільки відповідь ОКП ЛОР «БТІ та ЕО»
датована 05.03.2001 року, а оскаржуваний
договір 24.04.2001 року. В БТІ він був
зареєстрований лише 25.04.2001 року, що
підтверджується реєстраційним
посвідченням серії КММ № 056163 від 25.04.2001
року. Відповідно позивачі не могли бути
обізнаними із відповіддю БТІ про
договір дарування від 24.04.2001 року. Суд
безпідставно вказав, що такий запит
юридична консультація Залізничного
району робила саме в інтересах
позивачів. На запиті не міститься
інформації про особу, якій надається
правова допомога, а також не додано
будь-якого договору з ким консультація
укладала такий договір. Сама по собі
відповідь на запит, яка міститься в
матеріалах інвентаризаційної справи
не свідчить про те, що позивачі
отримали таку, крім того, відповідь
адресована не позивачам, а юридичній
консультації. Лише у 2009 році позивачка
ОСОБА_2 під час розмови з ріднею
дізналась про обставини оформлення
права власності ОСОБА_6 на весь спірний
будинок, в т.ч. і на 1/4 частину її
покійного чоловіка, після чого одразу
звернулася з позовом в суд. Тому,
вважає, що суд дав невірну оцінку
доказам, що призвело до неправильного
встановлення обставин справи, а саме
моменту, з якого слід обраховувати
строк позовної давності. Позовна
давність для позивачки ОСОБА_3 почала
обраховуватись з моменту її
повноліття, тобто з 12.02.2008 року, а тому
позов, заявлений у 2009 році є таким, що
поданий в межах трьохрічного строку
позовної давності. Просить скасувати
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 жовтня 2013
року та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

Інші учасники цивільного процесу
повідомлені належним чином, про що
свідчать рекомендовані повідомлення
про вручення їм поштових відправлень
(а.с. 139, 140, 142), в судове засідання
апеляційної інстанції не з'явилися,
причину своєї неявки суду не
повідомили, матеріалів справи
достатньо для розгляду справи у їх
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 -
ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відмовляючи в позові суд першої
інстанції послався на те, що позивачі
ОСОБА_4 пропустили строк позовної
давності, встановлений ч. 1 ст. 257 ЦК
України.

Проте погодитись з такими висновками
районного суду не можна.

В судовому засіданні встановлені
наступні юридично значимі факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно Свідоцтва про одруження 28 липня
1942 року між ОСОБА_12 та ОСОБА_13 укладено
шлюб (а.с. 56).

ОСОБА_12 помер ІНФОРМАЦІЯ_5, що
стверджується копією Свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_4 від 02.09.1992 року (а.с.
9).

На випадок своєї смерті ОСОБА_12
заповіту не залишив, а відтак
спадкування повинно здійснюватись за
законом.

Як вбачається з Свідоцтва про право
власності на житловий будинок, серії
КММ № 903311 від 14.12.1998 року, ОСОБА_12 на
праві особистої власності належить
житловий будинок з приналежними до
нього будівлями та спорудами
(будинковолодіння), який розташований в
АДРЕСА_1. Дане Свідоцтво видане на
підставі рішення виконкому
Пустомитівської районної Ради
народних депутатів від 17 січня 1991 року
№ 32, про що 18.01.1991 року зроблено запис в
реєстрову книгу № 2 за реєстровим № 154
(а.с. 10).

Будинковолодіння АДРЕСА_1 є спільним
майном подружжя ОСОБА_11 та ОСОБА_13, що
сторонами не оспорюється.

Спадкоємцями першої черги ОСОБА_12 є:
дружина - ОСОБА_13; дочка - ОСОБА_6; дочка -
ОСОБА_15; син - ОСОБА_11, що сторонами
також не оспорюється.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_11, що
стверджується копією Свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_5 від 21.02.1992 року (а.с.
7).

Спадкоємцями першої черги ОСОБА_11 є:
його дружина - позивачка ОСОБА_2, мати
ОСОБА_13 та позивачі - син ОСОБА_4 і дочка
ОСОБА_3.

Відповідно до ч. 4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України 2004 року
Цивільний кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року
застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому
числі щодо прийняття спадщини, кола
спадкоємців за законом. У разі коли
спадщина, яка відкрилася до набрання
чинності ЦК і строк на її прийняття не
закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові
відносини регулюються ЦК України.

Згідно із ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963
року спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом.

У відповідності до вимог ст. ст. 529, 530 ЦК
УРСР в редакції 1963 року при
спадкоємстві за законом спадкоємцями
першої черги є, в рівних частках, діти,
дружина і батьки померлого. При
відсутності спадкоємців першої черги
або при неприйнятті ними спадщини, а
також в разі, коли всі спадкоємці
першої черги не закликаються до
спадкування, успадковують в рівних
частках: брати і сестри померлого, а
також дід та бабка померлого як з боку
батька, так і з боку матері (друга
черга).

За нормами ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини
під умовою або з застереженнями.

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Тобто, право власності спадкоємця на
спадщину, яку він прийняв,
презюмується. Відсутність державної
реєстрації спадкового нерухомого
майна не свідчить про неприйняття
спадщини, а лише обмежує право
спадкоємця щодо розпорядження цим
майном.

Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном або якщо
він подав державній нотаріальній
конторі за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини,
зазначені дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може
бути виражено фактично, коли
спадкоємець протягом строку,
встановленого для прийняття спадщини,
не здійснює дій, що свідчать про намір
прийняти спадщину, або може бути
виражено явно, коли спадкоємець шляхом
подачі заяви в нотаріальну контору
виражає свою незгоду прийняти
спадщину.

Пунктом 124 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР від 31 жовтня 1975 року, чинної на час
існування спірних правовідносин,
передбачено, що доказом вступу в
управління чи володіння майном можуть
бути запис в паспорті спадкоємця або в
будинковій книзі, який свідчить про те,
що спадкоємець був постійно прописаний
в спадковому будинку в період шести
місяців після дня смерті спадкодавця.

У зв'язку із смертю ОСОБА_12, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_11, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_4, Пустомитівською
державною нотаріальною конторою в 1992
році відкрито, відповідно, дві спадкові
справи за № 105/92 та № 97/92 (а.с. 54-67, 68-80).

З спадкової справи № 105/92 спадкодавця
ОСОБА_12 вбачається, що 1992 року ОСОБА_13
подала в Пустомитівську державну
нотаріальну контору заяву про видачу
свідоцтва про право на спадщину, в якій
зазначила, що вона прийняла спадщину по
смерті чоловіка, та вказала, що крім неї
спадкоємцем був її син ОСОБА_11, який
дану спадщину прийняв і помер
ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 55).

Як вбачається з довідки № 730, виданої
виконкомом Сороки-Львівської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області: «Постійне
місце проживання гр. ОСОБА_11 до дня його
смерті було с. Сороки - Львівські
Пустомитівського району Львівської
області і разом з ним до дня його смерті
в його будинку проживали його дружина
ОСОБА_13 та його син ОСОБА_11» (а.с. 59).

З спадкової справи вбачається, що
ОСОБА_11 у нотаріальну контору заяви про
видачу свідоцтва про право власності
на спадкове майно після смерті ОСОБА_12
не подавав, а також у відповідності до
ч. 1 ст. 553 ЦК України 1963 року, протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини
не заявив про відмову від неї.

Тому ОСОБА_11 прийняв спадщину в порядку
ст. 549 ЦК УРСР, при цьому Цивільним
кодексом УРСР не обмежувався строк для
отримання свідоцтва про право на
спадщину за законом або заповітом.

На підставі викладеного, колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції, що у відповідності до
ст. 549 ЦК України 1963 року та Інструкції
про вчинення нотаріальних дій, які були
чинними на час відкриття спадщини,
спадкове майно ОСОБА_12 прийняли:
дружина ОСОБА_13 та син ОСОБА_11, оскільки
на день смерті спадкодавця проживали
разом із ним.

21 березня 1992 року ОСОБА_13, як дружині
одного з подружжя, який залишився
живим, державним нотаріусом
Пустомитівської державної
нотаріальної контори видано Свідоцтво
про право власності на 1/2 частку в
спільному майні, набутому подружжям за
час шлюбу, а саме на будинковолодіння
АДРЕСА_1, що стверджується копією
Свідоцтва про право власності,
зареєстрованого в реєстрі за № 971 від
21.03.1992 року (а.с. 60).

Спадкове майно ОСОБА_12 складається з 1/2
частки в будинковолодінні АДРЕСА_1, що
сторонами не оспорюється.

Цього ж 21 березня 1992 року ОСОБА_13, як
дружині та спадкоємцю майна ОСОБА_12,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_5, державним
нотаріусом Пустомитівської державної
нотаріальної контори видано Свідоцтво
про право на спадщину за законом,
зареєстроване в реєстрі за № 974 від
21.03.1992 року на 1/4 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 (а.с. 61).

Тобто, дружина спадкодавця успадкувала
половину належного майна покійному
ОСОБА_12.

На підставі вищевказаних свідоцтв
ОСОБА_13 належало на праві особистої
власності 3/4 частини житлового будинку
АДРЕСА_1.

Згідно довідки Львівського обласного
державного комунального бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки від 27 листопада 1998
року за № 4835, будинковолодіння АДРЕСА_1
зареєстроване у Львівському обласному
державному комунальному бюро
технічної інвентаризації та
експертної оцінки в реєстровій книзі №
1 під реєстровим № 154 за власниками
ОСОБА_12, ідеальна частка якого
становить 1/4 згідно свідоцтва про право
власності, виданого Сороки-Львівською
сільською радою 18.01.1991 року, та ОСОБА_6,
ідеальна частка якої становить 3/4
згідно договору дарування,
посвідченого нотаріусом
Пустомитівської держнотконтори 24.05.1996
року за реєстровим № 1729 (а.с. 64).

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що ОСОБА_13, подаючи заяву в
1992 році про видачу свідоцтва про право
на спадщину у зв'язку із смертю
чоловіка (а.с. 55), знала та розуміла, що 1/4
частина даного будинковолодіння
належить її покійному сину ОСОБА_11.

22 грудня 1998 року ОСОБА_6 від імені
ОСОБА_13, згідно доручення, вдруге
подала заяву в Пустомитівську державну
нотаріальну контору про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом у зв'язку із смертю її чоловіка
ОСОБА_11 (а.с. 62).

В.о. державного нотаріуса
Пустомитівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_19,
незважаючи на наявність в матеріалах
спадкової справи довідки виконкому
Сороки-Львівської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області № 730 (а.с. 59) про те, що «Постійне
місце проживання гр. ОСОБА_11 до дня його
смерті було с. Сороки-Львівські
Пустомитівського району Львівської
області і разом з ним до дня його смерті
в його будинку проживали його дружина
ОСОБА_13 і його син ОСОБА_11», яка у
відповідності до п. 124 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР від 31 жовтня 1975 року - є
чинною на час існування спірних
правовідносин та доказом вступу
ОСОБА_11 в управління чи володіння
спадковим майном спадкодавця ОСОБА_12, -
в порушення вимог чинного
законодавства видав 22 грудня 1998 року
ОСОБА_13 Свідоцтво про право на спадщину
за законом, серії ААР № 540023,
зареєстроване в реєстрі за № 5058 на 1/4
частину житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1 (а.с. 66).

На підставі викладеного колегія суддів
приходить до переконання, що 1/4 частина
житлового будинку, розташованого в
АДРЕСА_1, на яку ОСОБА_13 видане
Свідоцтво про право на спадщину за
законом, серії ААР № 540023, та
зареєстроване в реєстрі за № 5058, не
могла бути предметом спадкування
ОСОБА_13.

Колегія суддів погоджується з
висновком районного суду, що Свідоцтво
про право на спадщину ОСОБА_13 було
отримано незаконно, оскільки, майно, на
яке видане Свідоцтво про право на
спадщину, зареєстроване в реєстрі за №
5058 від 22.12.1998 року ОСОБА_13, попередньо
увійшло до складу спадщини ОСОБА_11, а
тому ОСОБА_13, не мала права його
спадкувати.

З спадкової справи за № 97/92 ОСОБА_11,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, вбачається, що
у встановлений шестимісячний строк
спадкоємці першої черги: мати - ОСОБА_13,
дружина - ОСОБА_2, яка одночасно діяла
від імені неповнолітньої дочки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_4, подали в
Пустомитівську державну нотаріальну
контору заяви про видачу свідоцтва про
право на спадщину, в якій вказали, що
приймають спадщину по смерті
спадкодавця, яка складається з
легкового автомобіля та частини
житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 69, 70, 71).

З Свідоцтва про право на спадщину за
законом ААМ № 246519, посвідченого 28
травня 1998 року державним нотаріусом
Пустомитівської державної
нотаріальної контори ОСОБА_20,
вбачається, що після смерті ОСОБА_11,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_4, спадкове майно,
а саме автомобіль ВАЗ-2106, 1981 року
випуску, двигун № НОМЕР_1, кузов №
НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_3,
який належав померлому на підставі
технічного паспорта автомобіля серія
НОМЕР_6, виданого ОРЕВ ДАІ УВС
Львівської області 29 липня 1989 року,
успадкували в рівних частинах кожен:
його дружина ОСОБА_2, мати ОСОБА_13, син
ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_3 (а.с. 80).

Встановлено, що в даній спадковій
справі відсутня відмова нотаріуса у
видачі вищевказаним спадкоємцям в
оформленні їхніх спадкових прав на
інше спадкове майно, а саме 1/4 частину
спірного будинковолодіння.

З матеріалів справи вбачається, що 24
квітня 2001 року між ОСОБА_13 та ОСОБА_6
було укладено Договір серії ЕА № 374003
дарування 1/4 частини житлового будинку,
посвідчений приватним нотаріусом
Пустомитівського районного
нотаріального округу ОСОБА_9 та
зареєстрований в реєстрі за № 727, у
відповідності до якого ОСОБА_13
подарувала 1/4 частину житлового
будинку, а ОСОБА_6 прийняла у дар 1/4
частину житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, який в цілому
складається з двох житлових кімнат
житловою площею 54,6 кв.м. та кухні і
належить дарительці на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, серія ААР № 540023, виданого
Пустомитівською державною
нотаріальною конторою 22 грудня 1998 року
за реєстровим № 154 в реєстрову книгу за
№ 2, реєстраційне посвідчення - серія
КММ № 022913 (а.с. 15).

Відповідно до ст. 48 ЦК України 1963 року
(чинного на час виникнення спірних
правовідносин) недійсною є угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому числі
ущемляє особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

За змістом ст. ст. 4, 50 Закону України від
7 лютого 1991 року «Про власність» тільки
власник на свій розсуд володіє,
користується і розпоряджається
належним йому майном і має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
що не суперечать закону. Власник має
право вимагати повернення (віндикації)
свого майна з чужого незаконного
володіння.

Згідно ст. 12 Закону України «Про
власність» громадянин набуває права
власності на доходи від участі в
суспільному виробництві,
індивідуальної праці, підприємницької
діяльності, вкладення коштів у
кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 145 ЦК УРСР, якщо майно
набуто безоплатно від особи, яка не
мала права його відчужувати, власник
вправі витребувати майно в усіх
випадках.

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що слід - визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину за
законом, зареєстроване в реєстрі за №
5058 від 22.12.1998 року на 1/4 частину
житлового будинку АДРЕСА_1, визнати
недійсним договір дарування 1/4 частини
житлового будинку, укладений між
ОСОБА_13 та ОСОБА_6 22 квітня 2001 року,
оскільки свідоцтво було видане, а
правочин здійснений - з порушенням
спадкових прав та охоронюваних законом
інтересів позивачів на частину
спадкового майна. Відповідно підлягає
скасуванню і державна реєстрація права
власності на підставі договору
дарування, - та витребувати у ОСОБА_6 1/4
частину спірного будинку.

Судом доведено, що ОСОБА_11 прийняв
належну йому спадщину у розмірі 1/4
будинку АДРЕСА_1, а Свідоцтвом про право
на спадщину від 28 травня 1998 року (а.с. 80)
визначено коло спадкоємців ОСОБА_11:
ОСОБА_2; ОСОБА_13; ОСОБА_4; ОСОБА_3. Відтак,
кожному зі спадкоємців ОСОБА_11
належить по 1/16 частині спірного
будинку (1/4:4=1/16).

Відтак підставними є вимоги позивачів
щодо визнання за ними права власності
по 1/16 частині спірного будинку кожному.

Районний суд відмовляючи у задоволенні
позовних вимог заявлених позивачами
виходив з того, що позивачі пропустили
строк позовної давності встановлений
ч. 1 ст. 257 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновком районного суду,
оскільки позивачі прийняли спадщину
подавши в Пустомитівську державну
нотаріальну контору заяви про видачу
свідоцтва про право на спадщину у
встановлений законом строк, а про
порушення свого права дізналась лише в
2009 році. Останнє узгоджується з
доводами апелянта та позивачки ОСОБА_2
про те, що остання дізналась про
обставини оформлення права власності
ОСОБА_6 на весь спірний будинок, в т.ч. і
на 1/4 частину її чоловіка ОСОБА_11, який є
батьком їхніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3, -
лише у 2009 році. Дані докази
відповідачами не спростовані та
знайшли своє підтвердження в
матеріалах справи.

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР 1963 року
прийнята спадщини визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини, яким з урахуванням вимог ст.
525 зазначеного Кодексу, визнається день
смерті спадкодавця.

Відповідно до ст. ст. 71, 76 ЦК УРСР 1963 року
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Право на позов виникає з
дня, коли особа дізналась або повинна
була дізнатися про порушення свого
права.

Згідно п. 6 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2004 року правила
Цивільного кодексу України про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України). Перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, як його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК
України). У разі порушення цивільного
права або інтересу неповнолітньої
особи позовна давність починається від
дня досягнення нею повноліття (ч. 4 ст. 261
ЦК України).

Позивачка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, досягла
повноліття 12 лютого 2008 року, з позовом
до суду позивачі звернулися 13 серпня 2009
року.

Крім того, районний суд в обґрунтування
рішення послався на запит юридичної
консультації Залізничного району м.
Львова до начальника Львівського БТІ
від 02.03.2001 року за вихідним № 81 та на
відповідь начальника ЛОДКБТІ та ЕО від
05.03.2001 року вих. № 966 юридичній
консультації, які містяться в
матеріалах інвентаризаційної справи
на житловий будинок АДРЕСА_1 (стор. інв.
спр. 40, 41), згідно якої співвласниками
будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_13 - 1/4 частини і
ОСОБА_6 - 3/4 частини, та прийшов до
висновку, що позивачі пропустили строк
позовної давності встановлений ч. 1 ст.
257 ЦК України, оскільки ще у 2001 році їм
було відомо про порушення їх законних
прав відповідачами. Проте з таким
висновком також погодитись не можна,
оскільки ні у вищевказаному запиті, ні
у відповіді не вказано в інтересах кого
подавався даний запит юридичною
консультацією. Слід зазначити, що в
тексті даного запиту вказано, що
«Довідку прошу видати на руки
пред'явникові цього запиту», кому - не
зазначено (стор. інв. спр. 40).

Також з матеріалів справи вбачається,
що відповідь на запит датована 05
березня 2001 року, перед укладенням
оспорюваного договору дарування між
ОСОБА_13 та ОСОБА_6 22 квітня 2001 року (стор.
інв. спр. 41).

У довідці виконкому Сороки-Львівської
сільської ради за № 1705 від грудня 1998
року відсутня інформація кому
видавалась дана довідка і для яких
цілей (на звороті а.с. 79).

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Отже судовою колегією беззаперечно
доведено, що строк позовної давності
позивачами не пропущено, тому їхнє
порушене право підлягає захисту.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів дійшла висновку, що перебіг
строку позовної давності для позивачів
почався з 2009 року, з часу коли вони
дізналися про спірний договір
дарування, а тому рішення суду першої
інстанції, як таке, що ухвалене з
порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права, підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
- про задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_4
та ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 2, 309
ч. 1 п. 4, 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 11 жовтня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким:

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3
задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за законом, серії ААР № 540023,
видане в.о. державного нотаріуса
Пустомитівської державної
нотаріальної контори 22 грудня 1998 року,
зареєстровано в реєстрі за № 5058, згідно
якого: ОСОБА_19 в.о. державного нотаріуса
Пустомитівської державної
нотаріальної контори посвідчив, що на
підставі статті 529 Цивільного кодексу
України, спадкоємцем майна ОСОБА_12,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_5, є його дружина
ОСОБА_13, яка проживає в селі
Сороки-Львівські Пустомитівського
району Львівської області. Спадкове
майно, на яке видане це свідоцтво
складається з 1/4 частини житлового
будинку, розташованого в АДРЕСА_1, який
в цілому складається з двох житлових
кімнат житловою площею 54,6 кв.м. та
кухні. До житлового будинку
відносяться такі господарські будівлі
та споруди: літня кухня, два сараї,
вбиральня.

Визнати недійсним договір дарування 1/4
частини житлового будинку від 24 квітня
2001 року, посвідчений приватним
нотаріусом Пустомитівського районного
нотаріального округу ОСОБА_9,
зареєстровано в реєстрі за № 727, згідно
якого: ОСОБА_13 подарувала 1/4 частину
житлового будинку, а ОСОБА_6 прийняла у
дар 1/4 частину житлового будинку,
розташованого в АДРЕСА_1, який в цілому
складається з двох житлових кімнат
житловою площею 54,6 кв.м. та кухні. До
житлового будинку належать такі
господарські будівлі та споруди: літня
кухня, два сараї, вбиральня.

Скасувати державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_6 на 1/4 частину
будинку АДРЕСА_1, запис в реєстрову
книгу № 2 за реєстровим № 154.

Витребувати у ОСОБА_6 1/4 частину будинку
АДРЕСА_1, отриману на підставі Договору
дарування 1/4 частини житлового будинку
від 24 квітня 2001 року.

Визнати за ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2) право
власності на 1/16 частину будинку
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_3) право
власності на 1/16 частину будинку
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1) право
власності на 1/16 частину будинку
АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.