Провадження № 2/344/1264/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника
позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача Угорницької
сільської ради Бойчук Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Угорницької
сільської ради, ОСОБА_3 про
встановлення факту постійного
проживання та визнання права власності
в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
Угорницької сільської ради, ОСОБА_3 про
встановлення факту постійного
проживання станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 за
адресою АДРЕСА_1 спільно з батьком,
ОСОБА_6, та визнання за ним права
власності в цілому в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_6 на будинковолодіння АДРЕСА_1.
Позовні вимоги мотивував тим, що на час
смерті батька постійно проживав з ним у
даному будинковолодінні. На випадок
смерті батько не залишив заповіту, а
тому позивач є єдиним спадкоємцем
зазначеного будинковолодіння.
Оскільки з часу оформлення батьком
позивача права власності на
будинковолодіння проведено добудову. У
зв'язку з тим, що житловий будинок
змінився і на час смерті спадкодавця на
нього не було видано
правовстановлюючих документів,
нотаріальною конторою відмовлено у
видачі позивачу свідоцтва про право на
спадщину за законом.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі з мотивів, наведених у
позовній заяві.

Представник відповідача - Угорницької
сільської ради не заперечувала проти
задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
визнала позов.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
в судовому засіданні свідка ОСОБА_7,
дослідивши письмові матеріали та
встановивши таким чином фактичні
обставини справи, застосовуючи
загальні засади цивільного
законодавства - справедливість,
добросовісність та розумність,
керуючись конституційним принципом
верховенства права, оцінивши всебічно,
повно та об'єктивно всі наявні у справі
докази окремо та у сукупності,
застосовуючи відповідні норми
матеріального права, утверджуючи та
забезпечуючи права людини і
основоположні свободи сторін,
враховуючи принцип неупередженості,
суд приходить до наступних висновків.

Спір між сторонами виник з приводу
визнання права власності на спадкове
майно.

Як вбачається з свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_1, виданого Угорницькою
сільською радою, ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.5).

Відповідно до довідки виконавчого
комітету Угорницької сільської ради №2
від 02.01.2013, заповіт від імені ОСОБА_6,
який на день смерті проживав (без
реєстрації) в АДРЕСА_1 у виконкомі
Угорницької сільської ради не вчинявся
і не посвідчувався. В будинку до дня
смерті ОСОБА_6 проживали зареєстровані
та продовжують проживати ОСОБА_1 (син),
ОСОБА_8 (невістка), ОСОБА_11, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 (онуки), ОСОБА_3 (дружина). При
цьому зазначено, що відповідач ОСОБА_3 є
дружиною ОСОБА_6, в будинку не
зареєстрована та на час видачі довідки
проживає без реєстрації (а.с.6).

З дублікату свідоцтва про право
власності на нерухоме майно від 29.12.2012
(а.с.7) та витягу з реєстру про державну
реєстрацію прав від 29.12.2012 (а.с.8)
вбачається, що за ОСОБА_6 зареєстровано
право приватної власності на
домоволодіння, що розташоване в
АДРЕСА_1 та складається з:

- житлового будинку, загальною
площею 150,9 кв.м, житловою площею 109,0
кв.м.;

- літньої кухні, загальною площею
34,0 кв.м.;

- сараю, загальною площею 7,5 кв.м.;

- гаражу, загальною площею 20,8 кв.м.;

- сараю, загальною площею 10,9 кв.м.;

- вбиральні, загальною площею 1,1
кв.м.;

- колодця;

- огорожі 1, загальною площею 39,0
кв.м.;

- огорожі 2 , загальною площею 57,2
кв.м.

Відповідно до державного акту про
право приватної власності на землю
ІІ-ІФ №004692 від 16.09.1996, земельну ділянку
площею 0,248 га передано у приватну
власність ОСОБА_1, що мешкає в АДРЕСА_1
(а.с.9-10).

До позовної заяви також додано
технічний паспорт на житловий будинок
індивідуального житлового фонду по
АДРЕСА_1, власник будинку - ОСОБА_6
(а.с.11-16), рішення виконавчого комітету
Угорницької сільської ради №12 від
27.10.1995, згідно якого дозволено ОСОБА_1
провести добудову з надбудовою до
існуючого житлового будинку по АДРЕСА_1
(а.с.17) та будівельний паспорт на ім'я
ОСОБА_1 на реконструкцію житлового
будинку по АДРЕСА_1 (а.с.18-29).

Відповідно до паспортних даних, ОСОБА_1
зареєстрований 05.03.1996 за адресою
АДРЕСА_1 (а.с.30-31).

З листа державного нотаріуса Першої
Івано-Франківської державної
нотаріальної контори вбачається, що
ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадшину за законом після
смерті батька, ОСОБА_6, оскільки з
поданих документів не представляється
можливим встановити, чи було ним
прийнято спадщину в порядку ст. 1268 ЦК
України, тобто відсутня реєстрація зі
спадкодавцем. Крім того, позивачем
здійснено добудову спадкового майна -
будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1.

Згідно ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Суд роз'яснював сторонам їх права та
обов'язки, а також наслідки їх
невиконання, а тому постановляє судове
рішення на підставі тих доказів, що
були надані сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем
проживання фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
придатне для проживання в ньому, у
відповідному населеному пункті, у
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

Відповідно до ст.1220 ЦК України,
спадщина відкривається внаслідок
смерті особи або оголошення особи
померлою. Часом відкриття спадщини є
день смерті особи, або день, з якого
вона оголошується померлою.

Згідно ст.1268 ЦК України, спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
її, якщо протягом строку, встановленого
статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив
про відмову від неї.

На підтвердження факту спільного
проживання зі спадкодавцем позивачем
надано довідку сільської ради від
02.01.2013 про те, що у вказаному
домоволодінні на час смерті
спадкодавця та на час видачі довідки
проживали зареєстровані та
продовжують проживати 6 осіб: в тому
числі позивач ОСОБА_1, та відповідач
ОСОБА_3

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_7 вказала, що проживає в АДРЕСА_2,
зазначила, що знає позивача та
відповідача, вказала, що батько
позивача помер давно, у 2006 році, також
зазначила, що позивач і його батько
проживали постійно на АДРЕСА_1, при
цьому вказавши, що тимчасово ОСОБА_3
виїжджав за межі країни.

Представник відповідача - Угорницької
сільської ради у судовому засіданні
пояснила, що відомості у вказану
довідку щодо спільного проживання
внесено зі слів заявника. В той же час,
їй відомо, що окремі члени сім'ї
тривалий час проживали за межами
країни, з якого часу - достеменно не
відомо.

Інші надані суду документи
підтверджують тільки право власності
спадкодавця на спірне домоволодіння
(а.с. 7-8, 11-16), а також право власності
позивача на земельну ділянку (а.с.9-10) і
надання останньому у 1995-1997 році
відповідних дозволів на реконструкцію
житлового будинку (а.с.17-29).

Будь-яких інших доказів
постійного спільного проживання
ОСОБА_6 та ОСОБА_1 на час відкриття
спадщини суду не надано, а тому підстав
для встановлення факту постійного
проживання вказаних осіб у суду немає.

Відповідно до ст.ст.1258, 1261 ЦК України,
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. У першу чергу
право на спадкування за законом мають
діти спадкодавця, у тому числі зачаті
за життя спадкодавця та народжені
після його смерті, той з подружжя, який
його пережив, та батьки.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_1 (позивач) є сином померлого, а
ОСОБА_3 (відповідач) - його дружиною, а
тому обидва є спадкоємцями першої
черги спадкодавця ОСОБА_6

Відповідно до ст.1267 ЦК України, частки у
спадщині кожного із спадкоємців за
законом є рівними. Спадкоємці за
письмовою угодою між собою,
посвідченою нотаріусом, якщо це
стосується нерухомого майна або
транспортних засобів, можуть змінити
розмір частки у спадщині когось із них.

Оскільки спадкоємцем першої черги
після спадкодавця ОСОБА_6 є не тільки
позивач, а і відповідач ОСОБА_3, жодних
доказів позивачем про відмову
відповідача ОСОБА_3 від спадкування
суду не надано, як і не надано
передбаченої ст.1267 ЦК України
письмової нотаріально засвідченої
угоди про зміну розміру частки у
спадщині щодо нерухомого майна, то у
задоволенні позовних вимог про
визнання за ОСОБА_1 права власності на
будинковолодіння, розташоване по
АДРЕСА_1 слід відмовити.

Оскільки відповідачі визнають позов,
то суд вказує, що з даного приводу спір
фактично відсутній, однак суд не
приймає визнання відповідачами даного
позову. Так, враховуючи лист № 24-150/0/4-13
від 28.01.2013 Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав», вказано зокрема, що у
разі визнання відповідачем позову суд
ухвалює рішення про задоволення позову
лише у випадках наявності для того
законних підстав. Якщо визнання
відповідачем позову суперечить закону
або порушує права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд відмовляє у прийнятті
визнання відповідачем позову і
продовжує розгляд справи (частина
четверта статті 174 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення. Для
встановлення у судовому засіданні
фактів, зазначених у частині першій
цієї статті, досліджуються показання
свідків, письмові та речові докази,
висновки експертів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому стосовно показань свідка,
допитаного в судовому засіданні, то
слід вказати, що судом не було
встановлено об'єктивних, чітких та
несуперечливих показань свідка, які
необхідні для встановлення об'єктивної
істини в справі при винесенні
законного та обґрунтованого рішення.
На переконання суду показання
допитаного свідка не дає змогу
встановити зв'язок між поясненнями
сторін і спірними правовідносинами, та
фактично є неспроможними в повній мірі
підтвердити чи спростувати наявні у
справі письмові докази та пояснення
сторін, а тому оцінюються судом
критично.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 29, 1220, 1258, 1261, 1267-1268, 1270 ЦК України,
ст.ст. 10,11,57,58, 60, 179,209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

( Повний текст рішення
виготовлений 15.05.2014р.)

Суддя :

О.В.Шамотайло