Справа № 458/713/13
Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/2854/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника третьої особи
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника ПАТ
«Страхова компанія «Універсальна»
Бігуна Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Турківського районного суду
Львівської області від 02 жовтня 2013 року
у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Універсальна» до ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_2, про стягнення
страхової виплати в порядку регресу, -

встановила:

рішенням Турківського районного суду
Львівської області від 02 жовтня 2013 року
у задоволені вказаному вище позові
відмовлено.

Рішення суду оскаржила третя особа -
ОСОБА_2, просить виключити з
мотивувальної частини рішення
посилання суду про відмову в позові з
підстав, передбачених ч.1 ст.1172, ч.3 ст.1187
ЦК України, та зазначити про відмову в
позові з підстав, передбачених
підпунктом «г» пункту 38.1.1 ст.38 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів».
Апелянт посилається на те, що при
зверненні до суду позивач не довів факт
порушення відповідачем вимог пп. 33.1.2
п.33.1 ст.33 вищевказаного Закону, а сам
факт неповідомлення страховика про ДТП
за відсутності умов одночасного як
неповідомлення страховика про ДТП так
і невжиття заходів з метою запобігання
чи зменшення подальшої шкоди, не є
підставою для відшкодування
страхувальником в порядку регресу
сплаченого страховиком відшкодування.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - представника третьої особи
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання
апеляційної скарги, представника ПАТ
«Страхова компанія «Універсальна»
Бігуна Н.В. на заперечення апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
приходить до наступного висновку.

Встановлено, що стверджується
матеріалами справи, зокрема постановою
Голосіївського районного суду м. Києва
від 03 жовтня 2012 року про притягнення
ОСОБА_5 до адміністративної
відповідальності у вигляді штрафу, 03
вересня 2012 року приблизно о 16 год. 10 хв.
ОСОБА_5 в м. Києві по проспекту Науки, 45
керуючи автомобілем марки «Рено»,
державний номерний знак НОМЕР_1, з
причепом «Самро», державний номерний
знак НОМЕР_2, не витримав безпечний
боковий інтервал руху, внаслідок чого
сталось зіткнення з автомобілем марки
«ЗАЗ», державний номерний знак НОМЕР_3,
що призвело до пошкоджень обох
транспортних засобів, чим порушив п.13.1
Правил дорожнього руху України (а.с.13).

Згідно з ч.4 ст.61 ЦПК вирок у
кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вини цією особою.

Полісом № АВ/2591911 обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів автомобіль марки
«Рено», державний номерний знак НОМЕР_1,
був забезпечений цивільно-правовою
відповідальністю перед третіми
особами і страховиком виступало ПАТ
«Страхова компанія «Універсальна», а
страхувальником ПП ОСОБА_2 (а.с.6).

Згідно зі ст.6 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховим випадком є ДТП, що
сталося за участю забезпеченого
транспортного засобу, внаслідок якої
настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована, за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або
майну потерпілого.

За змістом ст.22 вказаного вище Закону
при настанні страхового випадку
страховик відповідно до лімітів
відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна в результаті ДТП життю,
здоров'ю, майну третьої особи, в тому
числі і моральну шкоду.

Матеріалами справи підтверджується, що
не заперечується сторонами, зазначений
випадок був визнаний страховим
випадком, було проведено розрахунок
страхового відшкодування в розмірі 7 100
грн. 90 коп., яке було виплачено
страховою компанією потерпілому
ОСОБА_6, власнику автомобіля марки
«ЗАЗ», державний номерний знак НОМЕР_3
(а.с.7-26).

Під час розгляду справи встановлено, що
ОСОБА_5 під час вчинення ДТП перебував у
трудових відносинах з фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_2, що
стверджується формою трудового
договору між працівником і фізичною
особою, яка використовує найману працю
від 03 лютого 2012 року, який
зареєстрований в Яворівському
районному Центрі зайнятості
Львівської області і який знято з
реєстрації 03 лютого 2013 року (а.с.39-40).

Відмовляючи у задоволені вимог
позивачу суд вірно виходив з вимог
ст.ст.1172, 1187 ЦК України.

Так, аналіз норм ст.ст.1172, 1187 ЦК України
дає підстави для висновку про те, що
шкода, завдана внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди з вини
водія, який на відповідній правовій
підставі керував автомобілем, що
належить роботодавцю, відшкодовується
власником (володільцем) цього джерела
підвищеної небезпеки, а не
безпосередньо винним водієм.

На обґрунтування своїх вимог апелянт
посилається на ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України від 06
лютого 2013 року у справі за позовом
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «ВУСО» до фізичної
особи про відшкодування шкоди в
порядку регресу в якій був зроблений
висновок про те, що сам факт
неповідомлення страховика про ДТП за
відсутності зазначених умов у
підпункту 33.1.2 пункту 33.1 ст.33 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», не є підставою для
відшкодування страхувальником в
порядку регресу сплаченого
страховиком відшкодування.

Однак таке посилання є помилковим з
наступних підстав.

В п.16 постанови від 1 березня 2013 року № 4
«Про деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ роз'яснив, що у разі невиконання
особою, відповідальність якої
застрахована, обов'язку письмового
надання страховику, з яким укладено
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

Крім того, переглядаючи вищевказану
ухвалу Вищого спеціалізованого суду
України від 06 лютого 2013 року у справі за
позовом Приватного акціонерного
товариства «Страхова компанія «ВУСО»
до фізичної особи про відшкодування
шкоди в порядку регресу (на яку
посилається апелянт) в порядку глави 3
розділу У ЦПК України Верховний Суд
України в своїй постанові від 12 лютого
2014 р., справа № 6-1 цс14 (яка є, у
відповідності до ст.360-7 ЦПК України,
обов'язковою для всіх суддів) зазначив
наступне: виходячи з аналізу статей 33, 38
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» (у редакції з 18
вересня 2011 по 8 січня 2012 року), слід
зазначити, що у зв'язку із внесеними до
цього Закону змінами було збережено як
обов'язок страхувальника щодо вжиття
заходів для невідкладного, але не
пізніше трьох робочих днів,
повідомлення страховика про настання
ДТП, так і відповідне право страховика
після виплати страхового
відшкодування подати регресний позов
до страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він не повідомив його про
настання ДТП.

Неузгодженість нумерації підпунктів
пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту
38.1 статті 38 Закону, після внесених до
них змін Законом України від 17 лютого
2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до
деяких законодавчих актів України
щодо дорожньо-транспортних пригод та
виплати страхового відшкодування», не
може обмежувати встановлене статтею 38
Закону право страховика подати
регресний позов до страхувальника у
разі недотримання строків і умов
повідомлення страховика про
дорожньо-транспортну пригоду, а тому й
не може бути підставою для відмови в
задоволенні такого позову.

Отже, висновок суду касаційної
інстанції про те, що факт
неповідомлення страховика про ДТП не є
підставою для відшкодування
страхувальником в порядку регресу
сплаченого страховиком страхового
відшкодування, є помилковим.

Стаття 33 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
наземних транспортних засобів», в
редакції на час вчинення відповідачем
ДТП, передбачала дії осіб у разі
настання дорожньо-транспортної
пригоди, яка може бути підставою для
здійснення страхового відшкодування
(регламентної виплати), а саме:

33.1. У разі настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка
може бути підставою для здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати), водій
транспортного засобу, причетний до
такої пригоди, зобов'язаний:

33.1.1. дотримуватися передбачених
правилами дорожнього руху обов'язків
водія, причетного до
дорожньо-транспортної пригоди;

33.1.2. вжити заходів з метою запобігання
чи зменшення подальшої шкоди;

33.1.3. поінформувати інших осіб,
причетних до цієї пригоди, про себе,
своє місце проживання, назву та
місцезнаходження страховика та надати
відомості про відповідні страхові
поліси;

33.1.4. невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (у випадках,
передбачених статтею 41 цього Закону, -
МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально.

Відповідно до ст.38 цього ж Закону (яка
передбачає регресний позов страховика
та МТСБУ (п.38.1), страховик після виплати
страхового відшкодування має право
подати регресний позов:

38.1.1. до страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду:

а) якщо він керував транспортним
засобом у стані алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
під впливом лікарських препаратів, що
знижують увагу та швидкість реакції; (
Підпункт "а" підпункту 38.1.1 пункту 38.1
статті 38 в редакції Закону № 3045-VI від
17.02.2011 )

б) якщо він керував транспортним
засобом без права на керування
транспортним засобом відповідної
категорії;

в) якщо він після дорожньо-транспортної
пригоди за його участю самовільно
залишив місце пригоди чи відмовився
від проходження відповідно до
встановленого порядку огляду щодо
стану алкогольного, наркотичного чи
іншого сп'яніння або щодо вживання
лікарських препаратів, що знижують
увагу та швидкість реакції, або вжив
алкоголь, наркотики чи лікарські
препарати, виготовлені на їх основі
(крім тих, що входять до офіційно
затвердженого складу аптечки або
призначені медичним працівником);

г) якщо дорожньо-транспортна пригода
визначена в установленому порядку
безпосереднім наслідком
невідповідності технічного стану та
обладнання транспортного засобу
існуючим вимогам Правил дорожнього
руху ;

ґ) якщо він не повідомив страховика у
строки і за умов, визначених у
підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього
Закону.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
оцінка. Спір вирішено на підставі
наданих сторонами доказів у
відповідності із нормами
матеріального та процесуального
законодавства.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є
необґрунтованими і не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення,
виключення з мотивувальної частини
посилання суду на норми матеріального
права.

За таких обставин апеляційна скарга до
задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.313,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Турківського районного суду
Львівської області від 02 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.