Справа №705/2018/14-ц
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Уманський міськрайонний суд
в складі: головуючої-судді Годік
при секретарі Мельник
за участю: адвокатів
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Умані справу
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
визнання недійсним договору довічного
ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_5 про визнання недійсним договору
довічного утримання, посилаючись на те,
що між її чоловіком ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем по справі,
04 жовтня 2002 року було укладено договір
довічного утримання. За вказаним
договором відповідач зобов'язувалась
доглядати її покійного чоловіка та
позивача взамін на що відповідач, як
виявилося згодом отримала у власність
їхній будинок із усіма надвірними
будівлями та спорудами.
Вважає, що відповідач не мала жодного
наміру виконувати взяті на себе
зобов'язання, не надавала їм ніякої
сторонньої допомоги, також не надавала
допомоги позивачу при похованні її
чоловіка, тому була вимушена
звернутися до суду з позовом про
розірвання договору.
Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 02 грудня 2013 року рішення
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 12 грудня 2012 року
по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про розірвання договору довічного
утримання скасовано, в задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання
договору довічного утримання
Позивач просила визнати недійсним з
моменту укладення договір довічного
утримання від 04 жовтня 2002 року
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
посвідчений приватним нотаріусом
Уманського міського нотаріального
округу Черкаської області ОСОБА_7,
відповідно до якого передано ОСОБА_5
жилий будинок з надвірними спорудами,
що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1, із
застосуванням усіх наслідків
недійсності договору. Також просила
покласти на відповідача судові
витрати. Оскільки спір добровільно
вирішити не в змозі, тому вона вимушена
звернутися з позовом до суду.
Представник позивача ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов підтримав та вказав, що
4 жовтня 2002 року між чоловіком
позивачки ОСОБА_6 та відповідачкою
ОСОБА_5 було укладено договір довічного
утримання. За вказаним договором
відповідачка зобов'язалася доглядати
покійного чоловіка позивачки та
позивачку, взамін на що, отримала у
власність будинок, який позивачка
разом з своїм покійним чоловіком
спільно розбудували за час подружнього
життя. Після укладення договору
відповідачка не виконувала умови
договору так як не доглядала ні
покійного ОСОБА_6, ні позивача. Даний
договір довічного утримання укладався
в реанімації Уманської міської
лікарні, після того як у ОСОБА_6
трапився інсульт, тому ОСОБА_6
укладаючи договір з відповідачем не
усвідомлював в повній мірі що
відбувається та які наслідки матиме
договір, а позивач також на той час
перебувала в негативному
морально-психологічному стані та не
могла усвідомлювати що відбувається.
Крім того померлий ОСОБА_6 при
укладенні договору довічного
утримання з відповідачем по справі
розпорядився частиною майна, що
належить позивачці, оскільки частки у
спільному майні подружжя при укладенні
договору визначенні не були.
Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні
позов не визнала та просила відмовити в
Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позов не визнав та
пояснив, що 4 жовтня 2002 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_5 було укладено договір
довічного утримання. Форма правочину, а
саме договору довічного утримання від
04.10.2002 року повністю відповідає вимогам
закону, даний договір зареєстровано в
Реєстраційній службі. Даний договір
діяв на протязі дев'яти років. Жодна із
сторін договору на протязі всього
періоду дії договору не наполягала на
договору.ІНФОРМАЦІЯ_1 вказаний договір
припинив свою дію в зв'язку зі смертю
ОСОБА_6, а тому і обов'язки по договору
припиненні. Посилання позивача на
невиконання ОСОБА_5 умов договору були
предметом розгляду під час розгляду
цивільної справи про розірвання
договору довічного утримання та існує
ухвала апеляційного суду від 02.12.2012
року, якою позивачу відмовлено в
задоволені позову. Крім того, ОСОБА_4
була присутня 04.10.2002 року при укладенні
договору, тому на час подачі позову
позивачем пройшов строк позовної
давності.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, вивчивши і дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
не підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Як встановлено в судовому засіданні 4
жовтня 2002 року ОСОБА_6 і ОСОБА_5 уклали
договір довічного утримання, згідно
якого ОСОБА_6 передав у власність
ОСОБА_5 належний йому жилий будинок з
надвірними спорудами, що знаходиться в
АДРЕСА_1 (а.с. 11).

У п.6 договору зазначено, що
відповідачка ОСОБА_5 зобов'язується
довічно повністю утримувати ОСОБА_6 і
ОСОБА_4, забезпечивши їх харчуванням,
одягом, необхідною допомогою, доглядом,
медичним обслуговуванням, похоронити
їх, та зберегти в їх довічному
користуванні жилий будинок з
надвірними будівлями і спорудами, що
знаходиться в АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки - ОСОБА_6
помер, що підтверджується свідоцтвом
про смерть виданим ІНФОРМАЦІЯ_1
відділом державної реєстрації актів
цивільного стану по м. Умані Уманського
міськрайонного управління юстиції у
Черкаській області, серії НОМЕР_1,
актовий запис № 334 (а.с. 6).

Відповідно до ч. 2 ст. 755 ЦК України,
договір довічного утримання
припиняється зі смертю відчужувача.

Оскільки зобов'язання відповідачки за
вказаним договором були нерозривно
пов'язані з особою ОСОБА_6, так як
вказаний договір укладено саме між
ОСОБА_6 та ОСОБА_5, її зобов'язання за
зазначеним договором у зв'язку з його
смертю припинилися.

Сам же, ОСОБА_6, за життя, після
укладення договору довічного
утримання, до суду з позовами про
розірвання договору довічного
утримання, чи про визнання вказаного
договору недійсним не звертався.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за
договором довічного утримання одна
сторона (відчужувач) передає другій
стороні (набувачу) у власність житловий
будинок, квартиру або їх частину, інше
нерухоме майно або рухоме майно, яке
має значну цінність, взамін чого
набувач зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та доглядом
довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 747 ЦК України,
майно, що належить співвласникам на
підставі спільної сумісної власності,
зокрема майно, що належить подружжю,
може бути відчужене ними на підставі
договору довічного утримання.

В даному випадку при укладенні
договору довічного утримання частки
подружжя та порядок користування
майном визначені не були, тому суд
вважає, що позивачка ОСОБА_4, не є
стороною договору так як особистого
майна відповідачці не передавала, а
тому і не має законних підстав для
звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України.

Ставлячи питання про визнання
недійсним з моменту укладення договір
довічного утримання, позивачка вказує
на те, що відповідачка не виконувала та
не виконує на даний час, зобов'язання
передбачені договором щодо неї після
смерті чоловіка, однак вказані
позивачем обставини, відповідно до ч. 1
ст. 755 ЦК України, є фактично підставою
для розірвання договору, а не для
визнання його недійсним.

Як видно з матеріалів справи позивач
раніше зверталася до суду з позовом про
розірвання зазначеного договору
довічного утримання з підстав
зазначених в даному позові та рішенням
апеляційного суду Черкаської області
від 2 грудня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про розірвання
договору довічного утримання
відмовлено.

Що ж стосується посилання позивача на
те, що її чоловік ОСОБА_6 під час
укладання договору довічного
утримання з відповідачем не в повній
мірі розумів значення своїх дій та
наслідки, які матиме даний договір, то
дана обставина позивачем в судовому
засіданні не підтверджена доказами, а
спростовується змістом договору
довічного утримання, де нотаріусом
було зазначено про те, що особу сторін
встановлено, їх дієздатність, а також
належність ОСОБА_6 жилого будинку з
надвірними будівлями і спорудами, що
відчужується, та його
непрацездатність, перевірено.

Крім того, в судовому засіданні
представник відповідача ОСОБА_2 просив
застосувати строки позовної давності,
оскільки на момент подачі позивачем
позову до суду пройшло 12 років з
моменту укладення договору довічного
утримання під час укладання якого була
присутня позивачка та знала про його
укладення.

З огляду на вищевикладене, суд
приходить до висновку про
безпідставність заявленого позову
ОСОБА_4 про визнання недійсним договору
довічного утримання від 4 жовтня 2002
року, в задоволені якого слід
відмовити.

Відповідно ст.ст. 203, 215, 744, 755, 747, ЦК
України, керуючись ст. 10, 60, 213-215, 218 ЦПК
України, суд, -

в и
р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про визнання недійсним договору
довічного утримання - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через суд першої інстанції протягом
десяти днів з дня його оголошення.

Головуюча
Л.С. Годік