Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарях ПУДАК О.П.,
ЧЕЙПЕШ С.І.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і Тячівської міської
ради Закарпатської області про
визнання незаконними рішень, визнання
недійсним державного акту на право
власності на землю, усунення перешкод у
здійсненні права власності та
зобов'язання вчинити дії, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Тячівського районного суду від 10
грудня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 19.07.2013 р. звернулася до суду із
зазначеним позовом, мотивуючи
наступним. Позивачу належить будинок
АДРЕСА_1, що разом із надвірними
будовами і спорудами був придбаний для
нього державою у 1998 р. як особі,
потерпілій від паводку. Відповідачу
належить сусідній будинок АДРЕСА_3 по
цій же вулиці. 21.05.2010 р. Тячівська міська
рада прийняла рішення № 1984, яким надала
у власність ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,0433 га за адресою АДРЕСА_3 для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, а 17.08.2010 р. на підставі цього
рішення ОСОБА_3 був виданий Державний
акт серії ЯЛ № 083248 на право власності
на земельну ділянку. Про існування
указаного рішення позивач дізнався
лише 16.06.2011 р. у процесі розгляду судом
іншого спору, так само під час розгляду
цього спору позивач дізнався і про
рішення Тячівської міської ради від
19.11.2009 р. № 1740 «Про затвердження
висновку комісії по розгляду спору з
приводу суміжного землекористування
за розглядом заяви гр. ОСОБА_3 в
АДРЕСА_3».

Рішення Тячівської міської ради від
21.05.2010 р., виданий на його підставі
Державний акт, а також рішення
Тячівської міської ради від 19.11.2009 р. №
1740 порушують права позивача. Так,
конфігурація наданої відповідачу
земельної ділянки не забезпечує свого
цільового призначення - обслуговування
будинку АДРЕСА_3, бо до цього будинку не
прилягає, навпаки, конфігурація
ділянки є такою, що значна її частина
прилягає до стін будинку позивача, а не
до будинку відповідача, тому ділянка
повинна забезпечувати можливість
обслуговування саме будинку позивача.
Із планів земельної ділянки
вбачається, що відрізки периметру
ділянки відповідача між точками 10 і 11, 11
і 12 (довжина - 3,42 м) прилягають
безпосередньо до належного позивачу
житлового будинку, а відрізки
периметру ділянки між точками 8 і 9, 9 і 10
(довжина - 13,48 м) прилягають до
господарських споруд. В кадастровому
плані земельної ділянки відповідача
вищезазначеним точкам 10, 11 і 12
відповідають точки 6, 7 і 8.

Доки спірна частина земельної ділянки
не була приватизована відповідачем,
існувала огорожа, яка була встановлена
таким чином, що дозволяла
обслуговувати будівлі, що належать
позивачу. Після ж оформлення
Державного акту відповідач звів глуху
капітальну огорожу по західній межі
земельної ділянки, внаслідок чого
позивач втратив доступ до своїх
будівель та можливість їх
обслуговувати. Крім того, зведення
огорожі на високому фундаменті впритул
до будівель призвело до того, що там
збираються атмосферні опади та
вологість руйнує стіни господарських
споруд.

Посилаючись на встановлений ст. 19
Конституції України обов'язок органів
місцевого самоврядування діяти
виключно в межах закону та на
встановлений п. «г» ст. 5 ЗК України
принцип земельного законодавства, що
полягає в необхідності забезпечення
раціонального використання та охорони
земель, вважаючи, що виходячи з
конфігурації земельної ділянки
відповідача, коли західна межа ділянки
прилягає до будинку позивача, а не до
будинку відповідача і не може
використовуватися для обслуговування
її будинку, чим порушується цільове
призначення ділянки та принцип
раціонального використання землі,
позивач просив:

визнати незаконними та скасувати
рішення 23-ї сесії V-го скликання
Тячівської міської ради від 19.11.2009 р. №
1740 «Про затвердження висновку комісії
по розгляду спору з приводу суміжного
землекористування за розглядом заяви
гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_3» і рішення 26-ї
сесії V-го скликання цієї ради від 21.05.2010
р. № 1984 «Про затвердження технічної
документації із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку гр.
ОСОБА_3 в АДРЕСА_3 для будівництва та
обслуговування жилого будинку»;

визнати недійсним Державний акт серії
ЯЛ № 083248 на право власності на земельну
ділянку площею 0,0433 га, розташовану по
АДРЕСА_3, виданий 17.08.2010 р. ОСОБА_3;

зобов'язати: Тячівську міську раду
вирішуючи питання про надання ОСОБА_3
земельної ділянки для обслуговування
жилого будинку АДРЕСА_3 керуватися
принципом забезпечення раціонального
використання земель; ОСОБА_3
демонтувати зведену нею огорожу
південно-західної межі земельної
ділянки, розташованої по АДРЕСА_3 на
відрізках, що відповідають точкам 6-11
кадастрового плану цієї земельної
ділянки.

Судові витрати позивач просив покласти
на ОСОБА_3

Рішенням Тячівського районного суду
від 10.12.2013 р. у позові відмовлено.

Позивач порушує в апеляції питання про
скасування рішення суду внаслідок
неправильного застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права. На думку
апелянта, суд неповно з'ясував та
встановив обставини справи щодо
розташування земельних ділянок,
проходження межі між ними, наявності
перешкод у користуванні будівлями
позивача, чи раціонально Тячівська
міська рада використала землю і т.ін.,
висновки суду не відповідають
обставинам справи, зокрема, щодо
порушення позивачем норм ДБН при
зведенні господарських споруд. Суд
неправильно застосував положення ДБН
та інші норми матеріального права,
натомість не застосував норми ст. 19
Конституції України, п. «г» ст. 5 ЗК
України, якими регулюються спірні
правовідносини. Крім того, суд
неправильно оцінив докази, рішення
суду не відповідає вимогам ЦПК України
щодо законності та обґрунтованості.
Апелянт просить позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
позивача ОСОБА_2, яка апеляцію
підтримала, представників
відповідачів: ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і
адвоката ОСОБА_5, які апеляцію не
визнали, Тячівської міськради -
Візичканича В.І., який позов і апеляцію
визнав, оглянувши матеріали цивільної
справи № 2-1157/11, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи сторін,
оцінивши докази в сукупності, суд
приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, суд
розглядає цивільну справу в межах
заявлених позивачем вимог, особа на
власний розсуд розпоряджається своїми
цивільними і процесуальними правами
(ст. 12 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2
ЦПК України), позивач зобов'язаний
належно довести обставини, на які він
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях; належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування; обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст.
57-60 ЦПК України); про задоволення позову
рішення може бути прийняте за умови
обґрунтованості та доведеності
позовних вимог (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

У справі встановлені наступні факти і
обставини.

30.12.1998 р. Тячівська
райдержадміністрація за договором,
посвідченим державним нотаріусом
Тячівської держнотконтори ОСОБА_7 за
реєстровим № 3-1758, купила у ОСОБА_8 і
ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1; загальна
площа квартири - 109,9 кв. м, житлова площа
трьох кімнат - 64,2 кв. м, надвірні
споруди: Б - сарай, В - літня кухня, Г -
гараж, Д - вбиральня, Е - свинарник, № 1-3 -
огорожа (а.с. 150).

На підставі рішення Виконкому
Тячівської міської ради від 28.05.1999 р. №
74 ОСОБА_2 була передана у приватну
власність земельна ділянка загальною
площею 0,192 га, при цьому, ділянка площею
0,0354 га була передана за адресою АДРЕСА_1
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, а окремо
розташована в урочищі «За РЕМ» ділянка
площею 0,157 га була передана для ведення
особистого підсобного господарства,
20.07.1999 р. ОСОБА_2 був виданий Державний
акт серії ІІІ-ЗК № 022352 на право
приватної власності на землю щодо
зазначеної земельної ділянки, яка
складається з двох окремих частин (а.с.
65, 166-170).

Квартира (частина житлового будинку),
що була придбана державою, була
передана у власність ОСОБА_2 і члену її
сім'ї ОСОБА_10 як особам, які постраждали
від паводку, їм 17.03.2005 р. Тячівська
міська рада видала Свідоцтво № 568 про
право власності на житло - квартиру
АДРЕСА_1, цього ж дня право власності
було зареєстровано Тячівським БТІ (а.с.
110).

Технічною документацією на квартиру
позивача стверджується, що
вищеперераховані надвірні
господарські споруди і огорожа
належать до квартири (а.с. 111-113).

25.03.2009 р. ОСОБА_4 на підставі договору,
посвідченого державним нотаріусом
Тячівської держнотконтори ОСОБА_11 за
реєстровим № 1-1027, подарував належний
йому на підставі нотаріально
посвідченого 13.10.2004 р. договору
дарування житловий будинок (квартиру №
1) із надвірними будівлями та спорудами
(Б - хлів, В - вбиральня, Г- котельня, І -
ворота, колодязь № 4), розташований в
АДРЕСА_1 на земельній ділянці, площу
якої не встановлено, обдарованій
ОСОБА_3, квартира (літ. А) має загальну
площу 81,6 кв. м, житлову площу двох
кімнат - 46,5 кв. м (а.с. 106). Право власності
ОСОБА_3 на квартиру № 1 у цьому
житловому будинку, до якої належать
надвірні споруди, зареєстровано 26.03.2009
р. (а.с. 105).

16.11.2009 р. комісія Тячівської міської
ради з питань агропромислового
комплексу, земельних ресурсів,
розвитку міста та села, екології,
охорони навколишнього природного
середовища та раціонального
використання природних ресурсів
склала висновок щодо спірного питання
з боку суміжного землекористувача гр.
ОСОБА_2 в АДРЕСА_3 (а.с. 8). Як зазначено у
висновку, комісія вивчила звернення
ОСОБА_3, якій надано дозвіл на збір
матеріалів по оформленню права
власності на земельну ділянку в
АДРЕСА_1, і встановила, що ОСОБА_2 не
погоджує межу безпідставно, комісія
встановила наступне:

межі, які встановлені комісією, вважати
такими, які відповідають дійсності
згідно документів, що подані на
розробку технічної документації із
землеустрою щодо надання у власність
земельної ділянки для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель в АДРЕСА_1;

гр. ОСОБА_3 слід завершити виготовлення
технічної документації із
землеустрою….

19.11.2009 р. 23 сесія V-го скликання
Тячівської міської ради прийняла
рішення № 1740 «Про затвердження
висновку комісії по розгляду спору з
приводу суміжного землекористування
за розглядом заяви гр. ОСОБА_3 в
АДРЕСА_1» (а.с. 7). Міська рада затвердила
висновок від 16.11.2009 р. і зобов'язала
ОСОБА_3 завершити виготовлення
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель в АДРЕСА_1.

У 2009-2010 рр. ОСОБА_3 виготовила технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку в
АДРЕСА_3 для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
загальна площа ділянки була визначена
у 0,0433 га (а.с. 119-138).

21.05.2010 р. 26 сесія V-го скликання
Тячівської міської ради прийняла
рішення № 1984 «Про затвердження
технічної документації із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельну ділянку гр. ОСОБА_3 в АДРЕСА_3
для будівництва та обслуговування
жилого будинку» (а.с. 6). Міська рада
затвердила технічну документацію із
землеустрою і надала ОСОБА_3 у
власність земельну ділянку площею 0,0433
га за адресою в АДРЕСА_3 для будівництва
та обслуговування жилого будинку.

На підставі рішення Тячівської міської
ради від 21.05.2010 р. № 1984 ОСОБА_3 17.08.2010 р.
був виданий Державний акт серії ЯЛ №
083248 на право власності на земельну
ділянку площею 0,0433 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку із
кадастровим № :07:007:0135,
розташовану по АДРЕСА_3, що був
зареєстрований 25.08.2010 р. (а.с. 5).

З технічної документації із
землеустрою щодо належної ОСОБА_3
земельної ділянки, з Державного акту, з
планів земельних ділянок по АДРЕСА_1 і
АДРЕСА_3, (а.с. 49, 50, 52), з інших матеріалів
справи вбачається, що земельна ділянка
ОСОБА_3 по лінії Б-В (за матеріалами щодо
ділянки ОСОБА_3) або по лінії Г-А (за
матеріалами щодо ділянки ОСОБА_2) межує
із земельною ділянкою, яка належить
ОСОБА_2 і на якій розташовані будинок та
господарські споруди позивача, ОСОБА_2
отримала у власність будинок разом із
господарськими будівлями і спорудами.
Вищевказаними планами земельних
ділянок, на яких позначено будівлі,
технічною документацією щодо обох
квартир (а.с. 108, 109, 112, 113), іншими
матеріалами справи стверджується, що
належні сторонам квартири є частинами
одного житлового будинку.

У 2011 р. ОСОБА_2 подала позов до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 і Тячівської міськради про
усунення перешкод у користуванні
житловим приміщенням, надвірними
спорудами та частиною земельної
ділянки, відшкодування моральної шкоди
(справа № 2-1157/11). Рішенням Тячівського
районного суду від 09.11.2011 р., залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду
Закарпатської області від 21.12.2013 р.
(справа № 2-1157/11, а.с. 96-103, 138-139), позов
задоволено частково, зобов'язано
ОСОБА_3 і ОСОБА_4 усунути ОСОБА_2
перешкоди в користуванні належною їй
на праві власності квартирою АДРЕСА_1
шляхом демонтажу прикріпленої до
вказаного будинку частини металевої
огорожі висотою близько трьох метрів,
яка закриває вікно спальної кімнати
належної позивачу квартири і яка
розділяє земельні ділянки, що
прилягають до квартири АДРЕСА_1 та до
належної на праві власності ОСОБА_3
квартири АДРЕСА_3. В решті позову
відмовлено.

Виходячи з підстав і предмету позову та
апеляції, що розглядаються, предметом
доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) є
передусім факти, які повинні
підтверджувати доводи позивача про те,
що конфігурація належної ОСОБА_3
земельної ділянки, проходження межі
між земельними ділянками сторін,
установлена відповідачем огорожа
перешкоджають ОСОБА_2 обслуговувати
належні їй будівлі, створюють
незручності для позивача, сприяють
збиранню під будівлями атмосферних
опадів, що тягне їх руйнацію.
Підлягають перевірці доводи позивача
та встановлення фактів стосовно
такого:

чи відповідає фактичне проходження
межі між ділянками на місцевості тій,
що зафіксована по лінії Б-В у
Державному акті, виданому ОСОБА_3; як
межа між ділянками проходить стосовно
будівель і господарських споруд,
розташованих на земельних ділянках; як
по відношенню до межі між ділянками та
по відношенню до будівель і
господарських споруд, що знаходяться
на земельних ділянках, розташована
огорожа; чи є і якщо так, то якими є
порушення межі між ділянками,
розташування частини спірних
земельних ділянок, що в плані
накладаються одна на одну; якою
відповідно до Державних будівельних
норм (правил) повинна бути відстань від
межі між земельними ділянками та від
огорожі до будівель і господарських
споруд, розташованих на ділянці,
належній до будинку позивача; чи
відповідають фактичне проходження
межі між земельними ділянками та
технічні параметри огорожі вимогам ДБН
щодо розташування відносно будівель і
господарських споруд, що знаходяться
на ділянці, належній до будинку
позивача, і якщо не відповідають, то які
конкретно в натурі параметри
невідповідностей; якщо фактичне
проходження межі між земельними
ділянками та технічні параметри
огорожі не відповідають вимогам ДБН
і/або порушують межу між зазначеними
ділянками, то якими для позивача є інші
наслідки порушення правил забудови і
вимог ДБН (перешкоди у використанні
ділянки, в експлуатації будівель,
порушення протипожежних, санітарних
вимог тощо); у який спосіб технічно
можливо усунути такі порушення,
зокрема, чи є необхідним повне знесення
огорожі, її частини або можливі
відповідна перебудова, зміна
архітектурно-будівельних елементів і
т.ін., якщо можливі, то які саме.
Необхідність встановлення відповідних
фактів випливає, крім іншого, з
мотивації апеляційної скарги, що є
значно більш деталізованою і
розширеною порівняно з позовною
заявою.

Попри наявність фотографій (а.с. 151), які
певним чином ілюструють доводи
позивача щодо розташування огорожі
впритул до його будівель, з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
потребує спеціальних знань у галузі
науки, техніки, інженерного
забезпечення землеустрою,
розташування об'єктів нерухомості, у
зв'язку з чим належним і допустимим
доказом щодо цих обставин є висновок
експерта (ст. 66, ст. 143 ч. 1, ст. 147 ч.ч. 2-6, ст.
179 ч. 2, ст. 189 ЦПК України). Самі по собі
аматорські фотоматеріали не є
достатнім і належним доказом та можуть
враховуватися у сукупності з іншими
доказами, що підлягають оцінці судом. У
справі № 2-1157/11 судова
інженерно-технічна експертиза не
проводилася, не проводилася така
експертиза і в справі, рішення в якій
переглядається за апеляцією ОСОБА_2, у
цій справі суд зробив висновки про
розташування огорожі та про
недоведеність позову і ухвалив рішення
про відмову в позові на підставі
показань свідків. Окрім цього, у справі
№ 2-1157/11 суд вирішив питання в контексті
перешкоджання огорожею в доступі
світла до житлової кімнати у будинку
ОСОБА_2 і задовольнив позов тільки в
частині щодо демонтажу фрагмента
металевої огорожі навпроти вікна,
визнавши порушення прав позивача, у
решті позову щодо зобов'язання
відповідачів повернути позивачу
частину захопленої земельної ділянки
суд відмовив внаслідок його
недоведеності та внаслідок наявності
нескасованого рішення Тячівської
міської ради від 19.11.2009 р. № 1740.

Беручи до уваги вищенаведені обставини
в сукупності, враховуючи триваючий
характер порушення права, про захист
якого йдеться, апеляційний суд на
виконання вимог ст. 10 ч. 4 ЦПК України
роз'яснив сторонам, в т.ч., ОСОБА_2 після
її явки до апеляційного суду, що була
визнана обов'язковою, положення ЦПК
України щодо доказування, належності
та допустимості доказів, наслідків
вчинення чи невчинення процесуальний
дій, спрямованих на доказування позову.
Після цього позивач заявив клопотання
про призначення інженерно-технічної
експертизи, однак, ні він, ні протилежна
сторона не були готові одразу
визначитись із експертом (експертною
установою), якому (якій) слід призначити
експертизу, не могли сформулювати
питання, які належить поставити на
вирішення експерту, позивач не міг
одразу визначитись із можливістю
оплати експертизи, для вирішення усіх
цих питань позивач потребував правової
допомоги. На цей час судом ще не була
одержана й технічна документація щодо
земельної ділянки, належної ОСОБА_2, на
відміну документів щодо ділянки ОСОБА_3
та документів стосовно належних
сторонам квартир. Це унеможливило
негайне задоволення клопотання і з
метою забезпечення сторонам
можливості реалізації їх прав,
передбачених ст.ст. 27, 143 ЦПК України, та
для належного вирішення питання про
призначення судової експертизи у
справі було оголошено перерву.

15.04.2014 р. до суду надійшла заява ОСОБА_2,
у якій вона повідомила, що виходячи з
предмету справи вважає експертизу
зайвою і відмовляється від клопотання,
якщо таке заявила вона (а.с. 165). У
судовому засіданні 13.05.2014 р. ОСОБА_2
після повторного виконання судом вимог
ст. 10 ч. 4 ЦПК України підтвердила свою
позицію про відмову від клопотання про
призначення судової експертизи,
висловила переконання, що поданих нею
доказів, зокрема, фотографій, достатньо
для задоволення позову.

Отже, розпорядившись належними їй
правами на власний розсуд, ОСОБА_2 не
довела належними і допустимими
доказами обставин, що підлягають
доказуванню. За таких умов доводи
позову щодо порушення права позивача,
щодо незаконності оспорених рішень
органу місцевого самоврядування, щодо
недійсності Державного акту та щодо
зобов'язання ОСОБА_3 демонтувати
огорожу, а Тячівської міськради -
вчинити інші дії, ґрунтуються на
припущеннях.

Суд першої інстанції не мав підстав для
задоволення позову, для застосування
положень ст.ст. 316-319, 321, 325, 373, 381, 383, 386, 391
ЦК України, ст.ст. 78, 79, 81, 90, 103, 152, 153, 155, 158
ЗК України (у редакції, чинній на час
виникнення відповідних юридичних
фактів), якими регулюються спірні
правовідносини щодо захисту прав
власника земельної ділянки та
розташованих на ній будівель і споруд.
Оскільки позов не було доведено у
передбачений цивільним процесуальним
законом спосіб, його не могло бути
задоволено.

Поряд із цим, суд не врахував, що
відсутність серед доказів у справі
відповідного висновку експерта і, при
цьому, відсутність даних про
роз'яснення сторонам у судовому
засіданні положень ст. 10 ч. 4 ЦПК
України, унеможливлювали формулювання
судом висновків щодо конкретних
обставин стосовно проходження межі,
огорожі, встановлення відповідних
параметрів. Суд на підставі, зокрема,
пояснень ОСОБА_3 та показань свідка
ОСОБА_12 визнав встановленим, що «ОСОБА_3
побудувала огорожу по межі яка
існувала, не порушуючи старих меж,
тобто були порушені будівельні норми
при зведенні господарських споруд»,
«ОСОБА_3 облаштувала огорожу по межі
яка існувала», за змістом
мотивувальної частини рішення суду
саме ОСОБА_2 порушила вимоги п. 3.25 ДБН
360-92** «Містобудування. Планування та
забудова міських та сільських
поселень». Для таких висновків суд не
мав правових підстав, оскільки
належними і допустимими доказами
(фаховим висновком) не було встановлено
факту існування старої огорожі, часу її
знесення (демонтажу), розташування
старої огорожі на місцевості,
розташування нової огорожі по
відношенню до місця проходження старої
огорожі, до проходження межі, до
розташування будівель, порушення
будь-ким положень ДБН 360-92** тощо.
Показання свідків не є належними і
достатніми доказами щодо цих фактів, а
пояснення сторони, яка не допитувалася
як свідок, не є доказом (ст. 57 ч. 2 ЦПК
України).

Суд у рішенні також зазначив, що
позовні вимоги про зобов'язання знести
огорожу не підлягають до задоволення,
«оскільки по вказаним вимогам
приймалось рішення суду та відмовлено
в позові… рішення набрало чинності та
не скасовано». Водночас, суд не вказав,
про яке саме судове йдеться, не
послався на таке рішення, тому про
застосування положень ст. 61 ч. 3 ЦПК
України не йдеться і таке формулювання
не тягне правових наслідків. Між тим, за
обставинами справи слід констатувати,
що суд мав на увазі рішення Тячівського
районного суду від 09.11.2011 р. у справі №
2-1157/11, утім і цим рішенням суду, що
ґрунтується передусім на показаннях
свідків, по-суті було встановлено лише
факт зведення огорожі як такий та факт
перешкоджання огорожею в доступі
світла до житлової кімнати, у справі
відповідними доказами не були
встановлені конкретні параметри
огорожі, її проходження в тих межах, які
визначалися в позові, що наразі
розглядається. До того ж, суд не взяв до
уваги триваючий характер порушення
права, про яке ставить питання позивач,
та особливості його захисту шляхом
пред'явлення негаторного позову.

Відмова судом у позові через його
недоведеність внаслідок неподання
позивачем належних і допустимих
доказів не є тотожною відмові в позові
судом на підставі неналежних і
недопустимих доказів, що саме і має
місце в даному випадку. Вірно вказавши
на недоведеність позову як таку, суд
першої інстанції відмовив у позові на
підставі доказів, які самі по собі не
могли слугувати підставою для відмови
в позові, суд ухвалив своє рішення
ґрунтуючись на припущеннях та
сформулював недопустимі за
відсутності доказів висновки, що
наведені вище. Апеляційний суд не може
погодитись із такою відмовою в позові
та з такими висновками, викладеними в
рішенні суду, оскільки рішення
ухвалене з порушенням норм
процесуального права щодо доказування,
рішення не відповідає вимогам ст.ст.
212-215 ЦПК України, що призвело до
неправильного у процесуальному
розумінні вирішення справи, а також
слугувало підставою для неправильних
висновків суду, що тягнуть
матеріально-правові наслідки.

Заява представника Тячівської
міськради Візичканича В.І. про визнання
позову та апеляції не може бути взята
до уваги, оскільки суд приймає визнання
позову лише за наявності для того
законних підстав, а якщо таке визнання
суперечить закону або порушує права,
свободи чи інтереси інших осіб, що має
місце в даному випадку, суд продовжує
судовий розгляд (ст. 174 ч. 4, ст. 300 ч. 5 ЦПК
України)

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК
України слід з підстав, установлених
під час апеляційного розгляду справи -
через недоведеність внаслідок
неподання позивачем належних і
допустимих доказів, апеляцію
задовольнити частково, рішення суду
першої інстанції скасувати, у позові -
відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково, рішення Тячівського
районного суду від 10 грудня 2013 р.
скасувати, у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і
Тячівської міської ради Закарпатської
області про визнання незаконними
рішень, визнання недійсним державного
акту на право власності на землю,
усунення перешкод у здійсненні права
власності та зобов'язання вчинити дії -
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді