Справа № 170/126/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Сушик Н.В. Провадження №
22-ц/773/835/14 Категорія: 27 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Грушицького А. І., Свистун О. В.,

при секретарі - Лимарі Р. С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики,
за апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_2 на рішення Шацького районного
суду Волинської області від 15 квітня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідач ОСОБА_2, подав апеляційну
скаргу на рішення Шацького районного
суду від 15 квітня 2014 року, яким позов
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики задоволено повністю.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 30 280,65 грн. боргу за договором
позики та судові витрати по справі в
сумі 302,81 грн.

В поданій на рішення суду апеляційній
скарзі відповідач, покликаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
суду скасувати з ухваленням нового
рішення про відмову в позові.

Колегія суддів приходить до висновку
про відмову в задоволенні апеляційної
скарги та залишенні рішення суду
першої інстанції без змін з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції вважав встановленим, що між
сторонами існують договірні
правовідносини, підставою виникнення
яких є укладений між ними договір
позики, на підтвердження якого
позивачем представлена письмова
розписка. Умови названого договору
порушені ОСОБА_2, а тому він, відповідно
до ст.ст. 610-612, 1046-1047, ч. 1 ст. 1049, 1052 ЦК
України повинен позичену суму грошей
повернути позивачу ОСОБА_1

Судом першої інстанції встановлено, що
між сторонами по справі 10 липня 2013 року
укладено письмовий договір позики,
відповідно до якого позивач надала
відповідачу грошові кошти в сумі 30 130
грн., які останній зобов'язувався
повернути до 01 грудня 2013 року. Станом на
11 лютого 2014 року зобов'язання за
договором позики ОСОБА_2 не виконані,
тому ОСОБА_1 пред'явила вимогу про
повернення боргу в сумі 30 280,65 грн.,
врахувавши 3% річних.

Відповідно до вимог статей 1046, 1047, 1049, ЦК
України - за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками. Договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не менш
як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі) у
строк та в порядку, що встановлені
договором.

Із наявних в матеріалах справи доказів,
а саме з розписки ОСОБА_2 від 10 липня 2013
року (а.с. 6, 25), вбачається, що відповідач
отримав кошти, передбачені договором
позики, і зобов'язувався їх повернути
до 01 грудня 2013 року.

Частина 1 статті 205 ЦК України
передбачає, що правочин може вчинятися
усно або в письмовій формі. Сторони
мають право обирати форму правочину,
якщо інше не встановлено законом.

За змістом частин 2 статті 639 ЦК України,
якщо сторони домовилися укласти
договір у певній формі, він вважається
укладеним з моменту надання йому цієї
форми, навіть якщо законом ця форма для
даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Доказів того, що позичальником була
оспорена дана позикова угода на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором, в
матеріалах справи немає, у зв'язку з чим
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову.

Належних та допустимих доказів
виконання зобов'язань за договором
позики, як того вимагає закон: ст. ст. 57-60
ЦПК України, відповідачем не надано.

Посилання апеляційної скарги на те, що
відповідач за розпискою не брав гроші у
позивачки, а зазначена в борговій
розписці сума, являється коштами, що
перекривають зроблену ним попередньо
недостачу за час роботи продавцем,
згідно з усною взаємною домовленістю,
не знайшли свого підтвердження та не
спростовують наявність між сторонами
зобов'язань за договором позики та
обов'язку позичальника повернути
позику, як того вимагає ч. 1 ст. 1049 ЦК
України. Існує письмова розписка, факт
написання якої відповідачем не
оспорюється, яка є належним доказом
укладення договору позики у
відповідності до ст. 1046 ЦК України.
Оскільки договір позики укладено у
письмовій формі, заперечення його
безгрошовості шляхом показань свідків
не допускаються, за винятком випадків
кримінально караних дій.

Доводи апелянта про те, що боргова
розписка написана та підписана
відповідачем під впливом
психологічного тиску, безпідставні,
являються тільки припущеннями та не
підтверджені письмовими, належними та
допустимими доказами, тому до уваги не
приймаються. Судових рішень та рішень
правоохоронних органів про
встановлення фактів написання
відповідачем розписки про отримання
суми позики під впливом насильства
немає.

Таким чином, колегія суддів приходить
до висновку про те, що під час укладання
позикової угоди сторони дійшли згоди
щодо умов даної угоди, зокрема щодо
передачі грошових коштів позичальнику
та термін повернення суми позики, а
тому позовні вимоги є обґрунтованими
та підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими і не спростовують
правильність висновків суду, оскільки
вони були предметом дослідження суду і
суд їм дав правильну юридичну оцінку.

Рішення суду першої інстанції
постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права
і підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307, 310, 314, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Шацького районного суду
Волинської області від 15 квітня 2014 року
в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: