Справа № 731/1026/13-ц Провадження №
22-ц/795/678/2014 Головуючий у I інстанції -
Павлов В. Г. Доповідач - Скрипка А.
А.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року м.ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіСкрипки
А.А.суддів:Лакізи Г.П., Онищенко О.І. при
секретарі:Руденко О.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні у приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Варвинського районного суду
Чернігівської області від 04 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
відділу освіти Варвинської районної
державної адміністрації про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, компенсації
за невикористану відпустку за 2013рік,

в с т а н о в и в:

Рішенням Варвинського районного суду
Чернігівської області від 04.02. 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_5 до відділу
освіти Варвинської районної державної
адміністрації про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, компенсації
за невикористану відпустку за 2013 рік
задоволено частково.Стягнуто з відділу
освіти Варвинської районної державної
адміністрації на користь ОСОБА_5
середній заробіток за час затримання
розрахунку при звільненні в розмірі 8112
грн. 40 коп. без утримання податку з
доходів фізичних осіб й інших
обов'язкових платежів. Також з
відповідача стягнуто в дохід держави
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
оскаржуване рішення суду першої
інстанції змінити, стягнувши на її
користь з відділу освіти Варвинської
районної державної
адміністрації:1).компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 2004,24
грн., 2).заробітну плату за 4 робочі дні (
19,22,25,26 липня 2013року) в сумі 381,76 грн., 3).
компенсацію за несвоєчасну виплату
заробітної плати та компенсації за
невикористану відпустку з 26.11.2013 року
по 04.02. 2014 року в сумі 12788,96 грн., а всього
15174,96 грн. Доводи апеляційної скарги
зазначають, що при ухвалені
оскаржуваного рішення суд першої
інстанції необґрунтовано не стягнув на
користь позивача невиплачену
заробітну плату за 4 робочі дні - 19, 22, 25,
26 липня 2013року, також суд
необґрунтовано не стягнув на користь
позивача суму компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 2004,24
грн. та компенсацію за несвоєчасну
виплату заробітної плати з 26.11.2013 року
по 04.02.2014 року в сумі 12788, 96 грн. Апелянт
вказує, що суд першої інстанції
помилково прийшов до висновку, що
відповідачем 25.11.2013року було проведено
остаточний розрахунок з позивачем по
виплаті всіх сум, що належали ОСОБА_5 на
день звільнення, і вказана обставини,
на думку апелянта, призвела до
неправильного визначення судом суми
компенсації за затримку розрахунку при
звільненні. Апелянт вказує, що розмір
компенсації за затримку розрахунку при
звільненні необхідно обчислювати з дня
її звільнення - 26.07.2013 року по день
ухвалення рішення судом по даній
справі, тобто 04.02.2014 року. Також на думку
апелянта, судом першої інстанції
неналежним чином перевірено
достовірність представлених
відповідачем відомостей щодо
проведених з позивачем розрахунків.

В запереченнях на апеляційну скаргу
відділ освіти Варвинської районної
державної адміністрації просить
залишити без змін рішення Варвинського
районного суду Чернігівської області
від 04.02.2014 року, оскільки воно є
законним та обґрунтованим.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_5, представник відповідача,
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, відповідно до
повідомлень про вручення поштових
відправлень (а.с. 105, 106,107), не з'явились.
Відповідно до приписів ч.2 статті 305 ЦПК
України, неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Вислухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд на підставі положень
статті 308 ЦПК України приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а оскаржуване
рішення суду першої
інстанції,-залишенню без змін, оскільки
його судом ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо
необґрунтованості оскаржуваного
рішення суду першої інстанції не
знайшли свого підтвердження в ході
апеляційного розгляду даної справи.

Як вбачається з матеріалів справи
(а.с.1-2), позивач ОСОБА_5 звернулась до
Варвинського районного суду з позовом
до відділу освіти Варвинської
районної державної адміністрації про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні,
компенсації за невикористану
відпустку за 2013рік. Позивач просила
стягнути на її користь з відповідача: 1).
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні за час з
26.07.2013року по день ухвалення судом
рішення, 2). компенсацію за
невикористану відпустку за 2013 рік. В
ході судового розгляду даної справи
ОСОБА_5 розмір позовних вимог в порядку,
визначеному ч.2 статті 31 ЦПК України, не
збільшувала та не змінювала.
Відповідно до приписів ч.1 статті 11 ЦПК
України, яка регламентує
диспозитивність цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено і вказані обставини
підтверджуються її матеріалами, що
відповідно до наказу відділу освіти
Варвинської районної державної
адміністрації № 27 від 26.07.2013 року (а.с
3), ОСОБА_5, вчителя російської мови і
світової літератури Дащенківської ЗОШ
I-III ступенів було звільнено із займаної
посади 26.07.2013року за прогул без
поважних причин згідно п.4 статті 40
КЗпП України.

Відповідно до статті 43 Конституції
України право на своєчасне одержання
винагороди за працю захищається
законом.

Згідно з ч.1 статті 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. За змістом ч.1 статті 117
КЗпП України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Виходячи з правового аналізу наведених
норм закону, передбачений ч.1 статті 117
КЗпП України обов'язок роботодавця
щодо виплати середнього заробітку за
час затримки розрахунку при звільненні
настає за умови невиплати з його вини
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 КЗпП
України, при цьому визначальними є такі
юридичні обставини, як невиплата
належних працівникові сум при
звільненні та факт проведення з ним
остаточного розрахунку.

Предметом дослідження та перевірки
суду першої інстанції були
представлені відповідачем документи
стосовно проведення розрахунку з
ОСОБА_5(а.с. 47, 56, 57).На підставі
досліджених матеріалів суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку, що 25.11.2013року відділом освіти
Варвинської районної державної
адміністрації було проведено
остаточний розрахунок з позивачем по
виплаті всіх сум, які належали ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що відповідач представив суду
недостовірні відомості щодо
проведених з позивачем розрахунків, не
можуть бути підставою для скасування
вірного по суті рішення суду першої
інстанції, оскільки зазначені доводи
апелянта, всупереч приписам статті 60
ЦПК України, не підтверджені жодним
належним та допустимим доказом.
Відповідно до ч.1, ч. 4 статті 60 ЦПК
України, яка регламентує обов'язки
доказування та подання доказів, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Стягуючи на користь позивача середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з правових
позицій, які містяться в статті 117 КЗпП
України та роз'яснень п. 20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.12.1999 року №13''Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці'', відповідно до яких суд
на підставі статті 117 КЗпП України
стягує на користь працівника середній
заробіток за весь період затримки
розрахунку.

Відповідно до довідки відповідача
(а.с.64), середньоденна заробітна плата
ОСОБА_5, обрахована відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів України
від 08.02.1995 року № 100 ''Про затвердження
Порядку обчислення середньої
заробітної плати'', становить 95 грн. 44
коп. Кількість робочих днів за період
затримки розрахунку з позивачем з дня
її звільнення - з 26.07.2013 року до дня
остаточного з нею розрахунку - 25.11.2013
року складає 85 робочих днів. Суд першої
інстанції, виходячи з даного розміру
середньоденної заробітної плати
ОСОБА_5 та на виконання вимог п.6
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999 року № 13 ''Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці'' вірно
визначив, що сума компенсації за
затримку розрахунку при звільненні
складає 8112 грн. 40 коп. без утримання
податку з доходів фізичних осіб й інших
обов'язкових платежів (середньоденний
заробіток 95 грн. 44 коп. х 85 робочих днів =
8112 грн. 40 коп.).

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що суду було необхідно стягнути
на її користь з відповідача середній
заробіток не по день фактичного
остаточного розрахунку з нею - 25.11. 2013
року, а по день ухвалення судом рішення,
тобто - по 04.02.2014року, є безпідставними,
оскільки вказані доводи апелянта
суперечать приписам статті 117 КЗпП
України, яка регламентує спірні
правовідносини. За даних обставин
вказані твердження апелянта не можуть
бути підставою для скасування вірного
по суті рішення суду, оскільки його
висновки узгоджуються з фактичними
обставинами справи та нормами
матеріального права, які регламентують
спірні правовідносини.

В ході апеляційного розгляду даної
справи також не знайшли свого
підтвердження доводи апелянта
відносно того, що суд першої інстанції
безпідставно відмовив в задоволенні
позовних вимог в частині стягнення на
користь позивача компенсації за
невикористану відпустку за 2013 рік на
підставі того, що відповідачем вказана
компенсація була нарахована та
виплачена позивачу. Апелянт не
погоджується з даним висновком суду
першої інстанції та вважає, що на її
користь підлягає стягненню
компенсація за невикористану
відпустку в сумі 2004 грн. 24 коп., проте,
вказані доводи апелянта є
безпідставними, оскільки вони
спростовуються фактичними обставинами
справи і належними та допустимими
доказами, які містяться в матеріалах
справи. Зокрема, відповідно до
документів, представлених
відповідачем (а.с.33,56,103,104), ОСОБА_5 була
виплачена грошова компенсація за всі
невикористані дні щорічної відпустки:-
за період з 16.08.2012року по 04.03.2013року за 39
календарних днів в сумі 2968,37 грн. була
виплачена грошова компенсація 12.03.2013
року згідно платіжного доручення № 695
від 11.03.2013року (а.с. 104); - за період з
03.03.2013року по 26.07.2013року за 21
календарний день в сумі 1506, 21 грн.
виплачено 26.11.2013року згідно платіжного
доручення № 1148 від 25.11.2013року(а.с.104).Як
вбачається з представленого
відповідачем розрахунку компенсації
за невикористану відпустку за 21
календарний день (а.с.33),обчислення
середньої заробітної плати
проводилось відповідно до приписів
абз.1п.2 Постанови Кабінету Міністрів
України від 08.02.1995 року №100''Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати'', що
відповідно становить 88 грн. 62 коп. Таким
чином, твердження апелянта відносно
того, що стягненню на її користь з
відповідача підлягає 2004,24грн.
компенсації за невикористану
відпустку за 2013 рік не знайшли свого
підтвердження в ході апеляційного
розгляду даної справи, оскільки
вказані твердження апелянта
спростовуються фактичними обставинами
справи та представленими відповідачем
належними та допустимими доказами (а.с.
33, 56, 103, 104).

Доводи апеляційної скарги відносно
того, що на користь позивача підлягає
стягненню заробітна плата за 4 робочі
дні (19,22,25,26 липня 2013року) в сумі 381,76
грн., проте, як зазначає апелянт, суд
першої інстанції не вирішив вказану
вимогу, не можуть бути прийняті до
уваги апеляційним судом з наступних
підстав. Як вбачається з матеріалів
справи (а.с.1-2), позивач ОСОБА_5
звернулась до Варвинського районного
суду з позовом до відділу освіти
Варвинської районної державної
адміністрації про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, компенсації
за невикористану відпустку за 2013рік.
Позивач просила стягнути на її користь
з відповідача: 1). середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
за час з 26.07.2013року по день ухвалення
судом рішення, 2). компенсацію за
невикористану відпустку за 2013 рік. В
ході судового розгляду даної справи
ОСОБА_5 розмір позовних вимог в порядку,
визначеному ч.2 статті 31 ЦПК України, не
збільшувала та не змінювала.
Відповідно до приписів ч.1 статті 11 ЦПК
України, яка регламентує
диспозитивність цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до вимог цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Таким чином,
вказані позовні вимоги не заявлялися
позивачем ОСОБА_5 в суді першої
інстанції (а.с.1-2), відповідно, не були
предметом розгляду суду першої
інстанції, і не можуть бути предметом
апеляційного перегляду, оскільки
відповідно до ч.1 статті 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

В матеріалах справи міститься заява
ОСОБА_5(а.с.82), зареєстрована у
Варвинському районному суді
Чернігівської області 07.02.2014 року,
тобто, вже після ухвалення судом 04.02.2014
року оскаржуваного рішення, в якій
позивач підтримує заявлені позовні
вимоги, а також заявляє ще одну вимогу і
просить стягнути на свою користь з
відповідача заробітну плату за 4 робочі
дні в сумі 359 грн.80коп. Оскільки вказана
заява позивача надійшла до суду першої
інстанції після ухвалення судом
рішення по справі, то, відповідно, вона
не була предметом розгляду суду першої
інстанції, і відповідно до приписів ч.1
статті 303 ЦПК України, не може бути
предметом апеляційного перегляду.

Враховуючи вищенаведене, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків рішення суду
першої інстанції, ухваленого на основі
повно з'ясованих обставин, на які
сторони посилалися як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Керуючись статтями: 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Варвинського районного суду
Чернігівської області від 04 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: