Справа № 203/344/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року
Кіровський районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Маймур
Ф.Ф.,

при секретарі - Чередник І.О.

за участю : позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
П'ята Дніпропетровська державна
нотаріальна контора про визнання
заповіту недійсним, виділення частки,
розподіл спадку, -

В С Т А Н О В И В:

15 січня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2,
третя особа - П'ята Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визнання заповіту недійсним, виділення
частки, розподіл спадку. (а.с. 2-4)

16 січня 2014 року ухвалою суду
вищезазначена позовна заява була
залишена без руху та позивачу було
надано строк для усунення зазначених
недоліків, у зв'язку з чим, 14 лютого 2014
року позивачем на адресу суду було
подано уточнену позовну заяву. (а.с. 5-6,
9-11)

Позивач у позовній заяві з урахуванням
уточнень та у судовому засіданні
посилалась на те, що вона є донькою
ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Спадкоємцями першої черги померлої
ОСОБА_3 є її діти - позивач ОСОБА_1 та
відповідач ОСОБА_2 11 вересня 2007 року
відповідач знаходячись у стані
алкогольного сп'яніння, уночі викликав
приватного нотаріуса, яка спираючись
лише на заяву відповідача, в якій було
зазначено, що він є єдиним спадкоємцем,
склала заповіт, згідно якого
відповідач був оголошений єдиним
спадкоємцем. При складанні заповіту
ОСОБА_3 вже не могла адекватно мислити,
оскільки була тяжко хвора на рак і
через добу після складання заповіту
вона померла, враховуючи зазначене
позивач вважає, що заповіт не може бути
дійсним. Крім того, на момент відкриття
спадщини позивач вже була інвалідом
першої групи по зору та проживала разом
зі своєю матір'ю ОСОБА_3 Також, позивач
посилалась на те, що відносини між
ОСОБА_3 та відповідачем були дуже
складні та неприязні, відповідач разом
з дружиною постійно знущались з неї,
принижували і ображали її. За життя
ОСОБА_3 на праві власності належало
домоволодіння ? будинку по АДРЕСА_1, та
частка домоволодіння по АДРЕСА_1, яке
відноситься до спадкової маси
померлої. Враховуючи викладене,
позивач звернулась до суду та просила
суд визнати заповіт ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 недійсним, виділити обов'язкову
частку позивачу, розділити спадок,
залишений ОСОБА_3, порівну між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1, та стягнути судові витрати. (а.с.
9-11)

У судовому засіданні позивач заявлені
позовні вимоги підтримала у повному
обсязі та наполягала на їх задоволенні.
(а.с. 91)

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час, дату та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, про причини неявки суд не
повідомив, однак надав до суду
заперечення в яких посилався на те, що
судовими інстанціями вже вивчались
обставини видачі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 11.09.2007 року
та встановлювалось, що заповіт
відповідає вимогам законодавства,
оскільки відсутні правові підстави для
визнання його недійсним. Крім того,
позивач на протязі останніх 7 років
знала про існування складеного
заповіту, тому відповідач просив суд
застосувати до даних правовідносин
строк позовної давності. Також,
відповідач посилався на те, що позивач
виклала в позовній заяві обставини, в
тому числі обставини складання
заповіту, які не відповідають
дійсності, не підтвердила жодним
доказом факт складання заповіту вночі,
не за місцем знаходження нотаріуса
тощо, тому відповідач просив суд
відмовити позивачу у задоволенні
позову в повному обсязі. (а.с. 83, 85)

Третя особа - П'ята Дніпропетровська
державна нотаріальна контора у судове
засідання не з'явилась, про час, дату та
місце розгляду справи повідомлялась
належним чином, але направила на адресу
суду клопотання про розгляд даної
справи без присутності її
представника. (а.с. 32, 80, 86)

Вислухавши пояснення позивача,
дослідивши матеріали даної цивільної
справи, суд приходить до наступного
висновку з таких підстав.

Судом встановлено, що після укладення
шлюбу 07.07.2010 року позивачем було обрано
прізвище чоловіка ОСОБА_1, що
підтверджується витягом з Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян про реєстрацію шлюбу, наявною
в матеріалах справи. (а.с. 14, 17)

Встановлено, що ОСОБА_3 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка за життя склала
заповіт, посвідчений 11.09.2007 року
приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, яким
ОСОБА_3 заповіла все своє майно
відповідачу ОСОБА_2, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть від 13.09.2007
року, копією заповіту від 11.09.2007 року та
копією про народження ОСОБА_2, наявними
в матеріалах справи. (а.с. 37-39)

Встановлено, що 11.04.2008 року відповідач
отримав свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на ? частину
домоволодіння АДРЕСА_1, яке належало
померлій ОСОБА_3 відповідно до
дубліката свідоцтва про право
власності, виданого 10.09.2002 року
виконкомом Кіровської районної ради м.
Дніпропетровська, що підтверджується
матеріалами спадкової справи. (а.с. 30-31,
39-43)

З матеріалів справи встановлено, що в
червні 2010 року позивач ОСОБА_1
зверталась до П'ятої ДДНК із приводу
оформлення спадщини після померлої
ОСОБА_3 та отримав листа державного
нотаріуса з відмовою в цьому, з
посиланням пропуску строку подання
заяви про прийняття спадщини,
відсутність документів, які б
підтверджували родинні відносини
позивача з померлою, та з рекомендацією
звернутись до суду для вирішення
питання про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини,
встановлення родинних відносин із
померлою, визнання свідоцтва про право
на спадщину за заповітом частково
недійсним та визнання права власності
на обов'язкову частку у спадщині в
порядку спадкування за законом,
викладене підтверджується копією
листа П'ятої ДДНК від 30.06.2010 року,
наявною в матеріалах справи. (а.с. 46)

Встановлено, що 17 червня 2013 року
рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська, яке ухвалою
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23.10.2013 було залишено без
змін, а отже набрало законної сили -
23.10.2013 року, позовні вимоги ОСОБА_1 були
задоволені частково, а саме позивачу
було визначено додатковий строк для
подачі заяви про прийняття спадщини,
яка відкрилась після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, тривалістю в три
місяці з дня набрання рішення законної
сили, визнано недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на ?
частину домоволодіння АДРЕСА_1 за
ОСОБА_2 в частині його видачі на 1/8
частину зазначеного домоволодіння, що
складає обов'язкову частку ОСОБА_1 та
скасовано проведену КП «ДМБТІ»
державну реєстрацію права власності на
1/8 частину вище вказаного
домоволодіння за ОСОБА_2, що
підтверджується копією матеріалів
спадкової справи № 655/2007 померлої
ОСОБА_3, наявними в матеріалах справи.
(а.с. 47-49, 57-60)

Правовідносини, які виникли між
сторонами урегульовані нормами
Цивільного кодексу України та іншими
нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

До загальних вимог додержання яких є
необхідним для чинності правочину
відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України -
відноситься волевиявлення учасника
правочину, яке має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину,
згідно ст. 215 ЦК України - є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 1257 ЦК України
за позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Пунктом 6 Листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування» від
16.05.2013 № 24-753/0/4-13 (надалі Лист від 16.05.2013
№ 24-753/0/4-13) роз'яснено, що право на
пред'явлення позову про недійсність
заповіту виникає лише після смерті
заповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України
підставами нікчемності заповіту, тобто
недійсності відповідно до закону, є
складання заповіту особою, яка не мала
на це права, або складання з порушенням
вимог щодо форми та посвідчення
заповіту.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що
відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно
підстави недійсності правочину,
визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють
те, що волевиявлення заповідача було
вільним та відповідало його внутрішній
волі.

Відповідно до роз'яснень викладених в
Листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підстави
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (ст. 145
ЦПК). Суд не має права давати оцінку
медичним документам, які потребують
спеціальних знань. Ухвалюючи рішення
про визнання недійсним заповіту з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди
повинні враховувати, що для визнання
такого правочину недійсним предметом
доказування є та обставина, що
особа-заповідач у момент складання
заповіту не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.
Висновок судово-психіатричної
експертизи у такій категорії справ є
лише одним із доказів, якому слід
давати належну оцінку в сукупності з
іншими доказами.

Відповідно до змісту ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Законодавство не встановлює
спеціальних строків давності за
позовами про визнання заповіту
недійсним, тому до них слід
застосовувати загальний трирічний
строк позовної давності відповідно до
ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до змісту ст. 267 ЦК України
заява про захист цивільного права або
інтересу має бути прийнята судом до
розгляду незалежно від спливу позовної
давності. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що зміст заповіту
від 11 вересня 2007 року складеного ОСОБА_3
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4
зареєстрований в реєстрі за № 7814 не
суперечить Цивільному кодексу України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства,
оскільки в ході судового розгляду не
знайшли свого підтвердження посилання
позивача викладені в позовній заяві
про обставини складання заповіту.
Окрім цього, позивач не надала суду
жодних належних доказів, відповідно до
яких підтвердився факт складання
заповіту вночі, не за місцем
знаходження нотаріуса та шляхом
підроблення заповіту, а отже суд вважає
посилання позивача для задоволення
позову необґрунтованими.

Також, суд критично оцінює посилання
позивача, що померла ОСОБА_3 при
складанні заповіту не могла мислити
адекватно внаслідок тяжкої хвороби, у
зв'язку з чим заповіт є недійсним,
оскільки для встановлення психічного
стану заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підстави
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу, однак
позивачем в ході розгляду справи не
було заявлено клопотання про
призначення експертизи для
підтвердження вищевикладених фактів,
наявна лише констатація факту, яка не
може бути прийнята судом як належний
доказ відповідно до якого суд зможе
встановити, що особа-заповідач у момент
складання заповіту не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними, враховуючи, що висновок
судово-психіатричної експертизи у
такій категорії справ є лише одним із
доказів, якому слід давати належну
оцінку в сукупності з іншими доказами,
які не були надані позивачем під час
розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, суд
приходить до висновку, що позивачем не
надано жодного належного доказу того,
що ОСОБА_2 підписуючи заповіт не могла
розуміти в повному обсязі значення
своїх дій та керувати ними та що її
волевиявлення не було вільним та не
відповідало її внутрішній волі, тому
суд дійшов висновку, що позовні вимоги
є не обґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Окрім цього, суд при вирішенні
заявленої відповідачем заяви про
застосування наслідків спливу строку
позовної давності, враховує фактичні
обставини існуючих між сторонами
правовідносин, норми цивільного
законодавства, відповідно до яких за
позовами про визнання заповіту
недійсним не встановлено спеціальних
строків давності, тому до них слід
застосовувати загальний трирічний
строк позовної давності відповідно до
ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Так, відповідно до ст.ст. 256-258 ЦК України
позовна давність - це строк, в межах
якого особа може звернутись до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Для позовних вимог,
до категорії яких належать вимоги
позивача у даній цивільній справі,
законом встановлену загальну трирічну
позовну давність, початок перебігу
якої визначено ст. 261 ЦК України. А саме
частина 1 зазначеної статті ЦК України
встановлює, що перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила. Частиною 3 ст.
267 ЦК України визначено, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення, а відповідно до
ст. 267 ч.4 ЦК України сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Отже, підсумовуючи вищевикладене та
приймаючи до уваги, що позивачу з 2007
року було відомо про складання та
посвідчення ОСОБА_3 власного заповіту,
але суд вважає необхідним вважати дату
відповідно до якої позивач довідалася
про порушення свого права - червень 2010
року, а саме момент звернення позивача
до нотаріальної контори з заявою щодо
оформлення спадщини після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3, що свідчить про
необхідність відрахування початку
перебігу строку позовної давності саме
із такої дати, а позовна заява позивача
до суду була подана лише 15 січня 2014
року, враховуючи подання відповідачем
заяви про застосування строку позовної
давності, в той час як позивачем
клопотання про поновлення строків
позовної давності не заявлялось, суд
приходить до безумовного висновку, що
передбачений законом (ст. 257 ЦК України)
трирічний строк позовної давності у
відповідності до вимог ст.ст. 260, 261 ЦК
України сплив на час звернення
позивача до суду із даним позовом.
Останнє, в свою чергу, зумовлює
обов'язкову відмову у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі на
підставі ст. 267 ч.4 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
Листом Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, ст.
ст. 203, 215, 225, 231, 256, 257, 261, 267, 1233, 1257 ЦК
України, ст.ст. 10, 57-61, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2,
третя особа - П'ята Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визнання заповіту недійсним, виділення
частки, розподіл спадку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Кіровський районний суд
м. Дніпропетровська шляхом подання
апеляційної скарги протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Ф.Ф.
Маймур