Справа № 2/756/306/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року Оболонський
районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді
- Шумейко О.І.,

при секретарях
- Острянко В.В., Мишковець М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та
поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 року позивач звернувся до
суду в порядку цивільного судочинства
з позовом до ОСОБА_2 про встановлення
факту проживання однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу та поділ
спільного майна подружжя.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у
січні 1971 року між сторонами було
укладено шлюб, який розірвано у квітні
1991 року. Після розірвання шлюбу поділ
спільного сумісного майна не
проводився, сторони продовжували жити
разом та підтримували шлюбно-сімейні
відносини, вели спільне господарства.
Згодом у серпні 2006 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 повторно зареєстрували шлюб.
Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 28 березня 2012 року шлюб,
укладений між сторонами, було
розірвано.

Позивач вказує, що за час перебування у
шлюбі та у фактичних шлюбних
відносинах сторонами набуто наступне
майно: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та
автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з.
НОМЕР_1.

Позивач скористався правом,
передбаченим ст. 31 ЦПК України, заявив
про зміну предмета позову до початку
розгляду справи по суті.

За таких обставин, позивач просив суд
встановити факт перебування у
фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у період з 11 квітня 1991 року по 23
серпня 2006 року, встановити, що
двокімнатна квартира АДРЕСА_1 та
однокімнатна квартира АДРЕСА_2 є
спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2; в порядку поділу майна, що є
спільною сумісною власністю, визнати
за ОСОБА_1 право власності на
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 та
автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з.
НОМЕР_1, а за ОСОБА_2 визнати право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

Позивач та його представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги,
просили суд задовольнити позов у
повному обсязі. Позивач у судовому
засіданні пояснив, що у 1976 році
подружжя ОСОБА_2 вступили до
житлово-будівельного кооперативу та
набули трикімнатну квартиру АДРЕСА_3,
за яку спільно виплачували внески. У 1991
році подружжя ОСОБА_2 здійснили обмін
вказаної квартири на дві: двокімнатну
та однокімнатну. Позивач разом з
відповідачем та молодшою донькою стали
проживати у двокімнатній квартирі
АДРЕСА_1.

Відповідач та її представник
заперечували проти позову, просили суд
відмовити у задоволенні позову,
застосувати наслідки спливу позовної
давності в частині позовних вимог щодо
поділу двокімнатної квартири АДРЕСА_1.
Відповідач та її представник у
судовому засіданні не заперечували, що
під час шлюбу подружжям ОСОБА_2 було
набуто трикімнатну квартиру, яку у 1991
році вони обміняли на дві квартири,
однією з яких є спірна двокімнатна
квартира.

Свідок ОСОБА_3, допитаний у судовому
засіданні, показав, що він знайомий з
позивачем з 1991 - 1992 років. Свідку відомо,
що у позивача є дружина ОСОБА_2, разом з
якою він бачив позивача в селі
Мар'янівка, куди подружжя ОСОБА_2
приїжджали у період з 1991 по 2010 рік. Про
розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 свідок
дізнався від позивача два місяці
потому.

Свідок ОСОБА_4, допитаний у судовому
засіданні, показав, що він є колишнім
чоловіком старшої доньки позивача та
відповідача - ОСОБА_5, свідок проживав у
АДРЕСА_3 у період з 1991 року по 2000 рік. В
квартирі НОМЕР_4 у тому ж самому будинку
проживали ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їхня
молодша донька. Свідок зазначив, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вказаний період
проживали разом в одній квартирі,
поводили себе як подружжя, вели спільне
господарство, разом харчувалися.
Свідку не було відомо, що батьки його
дружини - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були
розлучені.

Свідок ОСОБА_5, допитана у судовому
засіданні, показала, що вона є дочкою
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Подружжя ОСОБА_2 мали
трикімнатну кооперативну квартиру,
коли у 1990 році свідок вийшла заміж,
вирішили обміняти вказану квартиру на
дві: одно- та двокімнатну, які були
розташовані у тому ж самому будинку. У
1991 році подружжя ОСОБА_2 вирішили
розірвати шлюб, для того щоб стати на
чергу для отримання додаткової
житлової площі. У період з 1991 року по 2006
рік свідок постійно відвідувала
квартиру, де проживали її батьки,
протягом вказаного періоду часу ОСОБА_1
та ОСОБА_2 жили як подружжя в одній
квартирі, вели спільне сумісне
господарство, разом виховували дітей,
піклувалися один про одного. Свідок
зазначила, що розлучення ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 у 1991 році було фіктивним, про що
родина прийняла спільне рішення.

Свідок ОСОБА_6, допитана у судовому
засіданні, показала, що вона є молодшою
дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Вона разом з
батьками проживала в АДРЕСА_1, свідок
разом з ОСОБА_2 проживала в одній
кімнаті. Батько ОСОБА_1 постійно
зловживав алкогольними напоями,
проживав окремо в іншій кімнаті, вів
окреме господарство, харчувався
окремо, працював у м. Києві, іншого
житла не мав, а тому проживав у вказаній
квартирі. Про розлучення батьків
свідку стало відомо пізніше після 1991
року. Після того, як ОСОБА_1 припинив
зловживати алкогольними напоями,
батьки одружилися вдруге. Після
розлучення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 2012 році
ОСОБА_1 почав вимагати віддати його у
власність однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2. Свідок зазначила, що
зацікавлена у вирішенні цієї справи,
оскільки вона наразі проживає в
АДРЕСА_1 разом зі своїми дітьми та
чоловіком. Матір ОСОБА_2 проживає
окремо.

Заслухавши пояснення осіб, які брали
участь у розгляді справи, дослідивши
матеріали справи, оцінивши зібрані у
справі докази, суд встановив наступне.

15 січня 1971 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
зареєстрували шлюб, що підтверджується
витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян щодо
актового запису про шлюб. (а.с. 7)

Від шлюбу з ОСОБА_1 у ОСОБА_2 народилося
двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до свідоцтва від 08 лютого 2012
року шлюб, укладений між сторонами,
було розірвано 11 квітня 1991 року. (а.с. 9)

23 серпня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
було повторно укладено шлюб,
зареєстрований ВРАЦС Оболонського РУЮ
м. Києва, актовий запис № 1260. (а.с. 10)

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 28 березня 2012 року шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований ВРАЦС
Оболонського РУЮ м. Києва 23 серпня 2006
року, розірвано. (а.с. 11)

У відповідності до положень ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

За правилами ст. 256 ЦПК України суд
розглядає справи про встановлення
факту, що має юридичне значення, у тому
числі суд може встановити факт
проживання однією сім'єю чоловіка та
жінки без шлюбу.

Сімейний кодекс України набирав
чинності одночасно з набранням
чинності Цивільним кодексом України,
тобто з 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

За правилами ст. 74 СК України якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Позивач, посилаючись на положення
Сімейного кодексу України, просить
встановити факт спільного проживання
чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу
у період з 11 квітня 1991 року по 23 серпня
2006 та відповідно здійснити поділ
спільного майна подружжя.

Як убачається з матеріалів
справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровані
та проживали у АДРЕСА_1, починаючи з 17
січня 1991 року.

ОСОБА_1 тривалий час, у період з 1991
року по серпень 2006 року включно,
постійно проживав у вказаній квартирі
разом з відповідачем. Такі обставини
сторонами не заперечувалися.

Показами свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 підтверджено, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 у період з 1991 року по 2006 рік
включно проживали спільно однією
сім'єю, були пов'язані спільним побутом,
разом виховували дітей, мали взаємні
права та обов'язки.

Судом встановлено, що у період з
1991 року по 2006 рік ні позивач, ні
відповідач не реєстрували шлюб з
іншими особами.

Суд критично оцінює покази свідка
ОСОБА_6, оскільки остання на час
розгляду справи проживає у
двокімнатній спірній квартирі разом зі
своєю сім'єю, перебуває у неприязних
стосунках з позивачем та має
зацікавленість у вирішенні цієї
справи.

Заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо
спільного проживання однією сім'єю з
позивачем без шлюбу жодними доказами
не підтверджені.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що у період з 1991 року по
серпень 2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу.

Разом з тим, положення Сімейного
кодексу України в частині поділу
спільного майна подружжя та майна,
набутого за час спільного проживання
жінки та чоловіка, які проживали однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі, не
застосовуються до правовідносин, що
виникли до моменту набуття чинності
Сімейним кодексом України, тобто до 01
січня 2004 року. Спільне проживання та
ведення спільного господарства само по
собі без реєстрації шлюбу не було до 01
січня 2004 року достатньою підставою для
визнання майна, придбаного сторонами
за цей час, спільним.

До 01 січня 2004 року встановлення
судом факту перебування у фактичних
шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст.
273 ЦПК могло мати місце, якщо такі
відносини виникли до 8 липня 1944 року і
тривали до смерті (пропажі без вісті на
фронті) одного з подружжя, внаслідок
чого шлюб не може бути зареєстровано в
органах реєстрації актів громадського
стану. В інших випадках заяви про
встановлення факту перебування у
фактичних шлюбних відносинах судовому
розгляду не підлягають. (п. 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 5)

Отже, лише з 01 січня 2004 року
можливо встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу, який має юридичне значення,
тобто породжує, змінює або припиняє
права та обов'язки осіб, при поділі
спільного майна подружжя.

Відтак, суд доходить висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
встановлення факту проживання однією
сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 без шлюбу у
період з 01 січня 2004 року по 23 серпня 2006
року є законними та обґрунтованими.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що за час шлюбу у 1976 році
подружжя ОСОБА_2 вступили до
житлово-будівельного кооперативу,
внаслідок чого ними була набута
трикімнатна квартира АДРЕСА_3. У 1991 році
вказана квартира була обміняна на дві
квартири: однокімнатну та двокімнатну
за АДРЕСА_1.

У двокімнатній спірній квартирі
сторони почали проживати з 17 січня 1991
року, про що свідчить довідка за формою
№ 3, видана ЖБК «Автомобіль» від 20 січня
2012 року. (а.с. 45)

За приписами ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України, чинного на час набуття
майна, майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 17 Закону України
«Про власність» майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

Відтак, трикімнатна квартира АДРЕСА_3
набута подружжям ОСОБА_2 під час
перебування у першому зареєстрованому
шлюбі, є результатом їхньої спільної
праці. Така трикімнатна квартира була
згодом під час перебування у першому
зареєстрованому шлюбі обміняна
подружжям ОСОБА_2 на інші дві квартири,
у тому числі квартиру АДРЕСА_1.

Після розірвання шлюбу відповідач
ОСОБА_2 набула право приватної
власності на вказану квартиру в
порядку приватизації, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності від 26 жовтня 2004 року, серія
САА № 017545.

За таких обставин, суд доходить
висновку, що квартира АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_2.

Крім того, 30 квітня 1998 року між ОСОБА_10
та ОСОБА_2 укладено договір довічного
утримання, за умовами якого у власність
відповідача передано квартиру АДРЕСА_6.

Відповідно до умов договору відповідач
зобов'язалася повністю утримувати
ОСОБА_10, забезпечувати її харчуванням,
доглядом, необхідною допомогою.

Договір довічного утримання укладений
в письмовій формі та посвідчений
державним нотаріусом 21-ої КМНК
Ніколіца В.Ф.

У день посвідчення договору довічного
утримання було накладено заборону на
відчуження вказаної квартири. У зв'язку
зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_10 заборону
відчуження вказаної квартири було
знято, що підтверджується написом
державного нотаріуса від 19 жовтня 2010
року.

Державна реєстрація права власності на
вказану квартиру здійснено Київським
міським бюро технічної інвентаризації
01 червня 1998 року, що підтверджується
реєстраційним посвідченням. (а.с. 39)

У відповідності до положень ст. 425 ЦК
Української РСР за договором довічного
утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або
станом здоров'я (відчужувач), передає у
власність другій стороні (набувачеві
майна) будинок або частину його, взамін
чого набувач майна зобов'язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, догляду і
необхідної допомоги.

Аналіз положень закону та умов
договору довічного утримання дозволяє
дійти висновку, що право власності на
квартиру АДРЕСА_2 перейшло до
відповідача, починаючи з 01 червня 1998
року, однак до смерті відчужувача майна
ОСОБА_2 була обмежена у праві
розпорядження такою квартирою.

Станом на 1998 рік сторони не перебували
у зареєстрованому шлюбі. За приписами
Кодексу про шлюб та сім'ю України,
чинного на час набуття відповідачем
права власності на спірне, єдиною
підставою для набуття майна у спільну
сумісну власність подружжя є
здійснення державної реєстрації шлюбу
між такими особами.

Крім того, позивачем не надано суду
жодних доказів на підтвердження того,
що спірна однокімнатна квартира є
наслідком спільної праці ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, які об'єдналися для спільної
діяльності, що відповідно до ч. 2 ст. 17
Закону України «Про власність» було
підставою для набуття майна на праві
спільної часткової власності.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить
висновку про відсутність підстав для
визнання квартири АДРЕСА_2 спільною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділу
такої.

Матеріалами справи підтверджено, що у
вересні 2008 року позивачем придбано
автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з.
НОМЕР_1, 2008 року випуску, що
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу. (а.с.
14)

Вказаний транспортний засіб набутий
сторонами за час перебування у другому
зареєстрованому шлюбі та відповідно є
спільним майном подружжя.

Пунктом № 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» передбачено,
що вирішуючи питання про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Приймаючи до уваги те, що сторони не
дійшли згоди щодо вартості спірного
майна, відповідач в цілому
заперечувала проти задоволення позову,
суд вважає за доцільне визначити
ідеальні частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
спільному майні, а саме: двокімнатній
квартирі АДРЕСА_1 та автомобілі марки
ВАЗ, модель 21214, д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року
випуску, без їхнього реального
розподілу, виходячи із засад рівності
часток.

Щодо заяви відповідача про
застосування наслідків спливу
позовної давності в частині вимог про
поділ квартири АДРЕСА_1, суд встановив
наступне.

За правилами ст. 72 СК України позовна
давність не застосовується до вимог
про поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня,
коли один із співвласників дізнався
або міг дізнатися про порушення свого
права власності.

Як убачається з матеріалів справи, під
час набуття відповідачем права
приватної власності на спірну
двокімнатну квартиру сторони
проживали однією сім'єю без шлюбу, у
серпні 2006 року зареєстрували шлюб, який
було розірвано за рішенням суду у
березні 2012 року. Із позовом про поділ
спільного майна позивач звернувся у
серпні 2013 року, тобто у межах
трирічного строку позовної давності.
Доказів відносно того, що позивачу
стало відомо про набуття відповідачем
права власності на двокімнатну спірну
квартиру в порядку приватизації ще у 2004
році, ОСОБА_2 не надано.

Відтак, відсутні підстави вважати, що
позивачем пропущено строк позовної
давності.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить
висновку про часткове задоволення
позову та вирішує встановити факт
проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 без шлюбу у період з 01 січня 2004
року по 23 серпня 2006 року, визнати
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2: двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 та автомобіль марки ВАЗ, модель
21214, д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску,
провести поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, шляхом визнання за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину вказаної
квартири та на 1/2 частину
вищезазначеного автомобіля та шляхом
визнання за ОСОБА_2 права власності на
1/2 частину вказаної квартири та права
власності на 1/2 частину спірного
автомобіля. У задоволенні решти
позовних вимог суд вирішує відмовити з
підстав наведених вище.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує до стягнення з відповідача
на користь позивача судовий збір у сумі
2100 гривень пропорційно до розміру
задоволених вимог.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215
ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та
поділ спільного майна подружжя -
задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією
сім'єю ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, та ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_7, без шлюбу у період з 01
січня 2004 року по 23 серпня 2006 року.

Визнати спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2: двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки
ВАЗ, модель 21214, д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року
випуску, № шасі НОМЕР_5.

Провести поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2:

- визнати за ОСОБА_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, загальна площа 45,20 кв.м., жила
площа 26,30 кв.м., та право власності на ?
частину автомобіля марки ВАЗ, модель
21214, д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску, №
шасі НОМЕР_5;

- визнати за ОСОБА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_3, право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1, загальна площа 45,20 кв.м., жила
площа 26,30 кв.м., та право власності на ?
частину автомобіля марки ВАЗ, модель
21214, д.н.з. НОМЕР_1, 2008 року випуску, №
шасі НОМЕР_5.

У задоволенні решти позовних вимог -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ідентифікаційний
номер НОМЕР_3, на користь ОСОБА_1 судовий
збір у сумі 2100 (дві тисячі сто) гривень.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду міста Києва через Оболонський
районний суд міста Києва шляхом
подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення суду апеляційної
скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.І. Шумейко