УХВАЛА

іменем україни

2 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Червинської М.Є.,

Лесько А.О., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу за касаційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Харківської області від 4 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2007 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив
стягнути з відповідача на його користь
борг в розмірі 20 610 037 грн. 17 коп., а також
понесені ним судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог послався
на те, що між ним та відповідачем 20
вересня 2006 року було укладено договір
займу зі строком надання займу в сумі 2
500 000 Євро на 1 рік. Вказані грошові кошти
було передано відповідачу 25 вересня 2006
року в присутності свідків, про що
свідчить розписка, проте всупереч
умовам договору відповідачем грошові
кошти повернуті не були.

У березні 2009 року ОСОБА_5 уточнив
позовні вимоги та просив стягнути з
ОСОБА_4 суму боргу, яка станом на 18
лютого 2009 року, склала в еквіваленті
25 040 400 грн. 00 коп., штраф в розмірі 10%
від

суми боргу - 2 504 040 грн. 00 коп., суму
збитків з урахуванням встановленого
індексу інфляції за період з жовтня 2007
року по 31 січня 2009 року включно,
яка склала 33 835 695 грн. 39 коп., та суму 3%
річних від простроченої суми, яка
склала 1 102 135 грн. 84 коп., а всього просив
стягнути з ОСОБА_4 суму боргу з
урахуванням 3% річних і індексу
інфляції в розмірі
34 937 831 грн. 22 коп. та штраф в розмірі 2
504 040 грн. 00 коп..

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 5 квітня 2011
року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_5 суму в розмірі 26 044 760 грн. 15
коп., а також судові витрати в розмірі
1730 грн. 00 коп., а всього 26 046 490 грн. 15 коп.
В іншій частині в задоволенні
позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційному порядку справа
розглядалась неодноразово.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 4 листопада 2013
року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов, враховуючи
висновки судово-почеркознавчої
експертизи, дійшов висновку, що
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 договір
безвідсоткового займу від 25
вересня 2006 року є дійсним, а тому
повинен виконуватись належним чином, а
відповідач свої позикові зобов'язання
порушив.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові,
виходив із того, що договір позики є
неукладеним, оскільки сторони не
досягли істотних умов договору, так як
відповідач підписував чистий аркуш
паперу до нанесення на нього
друкованого тексту; розписка не є
належним доказом укладення договору

позики, оскільки відтиск печатки ТОВ
«Макрокап Девелопмент Україна»
на ній вчинено пізніше дати
підписання. Сама по собі обставина
пред'явлення розписки позивачем не
свідчить, що він має право на
повернення боргу, оскільки
відповідачем заперечується отримання
грошових коштів у позику, пояснення
сторін стосовно предмету позовних
вимог та факту передачі грошових
коштів носять суперечливий характер і
по своїй суті не співпадають з
поясненнями самого позивача, а, відтак,
укладання договору позики позивачем
не доведено.

Також для підстави обґрунтування
рішення про відмову позову
апеляційний суд взяв до уваги
проведену Харківським національним
дослідним інститутом судових
експертиз додаткову
судово-почеркознавчу експертизу від 25
липня 2013 року.

Проте з таким висновком апеляційного
суду поголитись не можна.

Судом установлено, що 25 вересня 2006 року
між сторонами укладено
договір безпроцентної позики,
відповідно до умов якого
ОСОБА_5 передав ОСОБА_4, а ОСОБА_4 взяв у
борг строком на один рік 2 500 000,00 Євро, та
надано розписку від 25 вересня 2006 року
від імені ОСОБА_4 про одержання ним від
ОСОБА_5 грошових коштів у вказаному
розмірі.

Розписку складено на типографському
бланку ТОВ «Макрокап Девелопмент
Україна» підписано від імені ОСОБА_4 та
свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_8 з поставленням
печатки від імені ТОВ «Макрокап
Девелопмент Україна».

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може
бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047
ЦК України).

Отже, як договір позики так і розписка
можуть підтверджувати отримання
відповідачем від ОСОБА_5 боргу у
розмірі 2 500 000,00 Євро, а також умови
надання і повернення боргу.

Виходячи із того, що ОСОБА_4
заперечувалося отримання грошей,
складання та підписання ним договору
позики і розписки, у справі проводились

судові експертизи за ухвалами як суду
першої інстанції так і суду
апеляційної інстанції.

Визначаючись з правовідносинами, які
виникли між сторонами та їх змістом на
підставі наданих сторонами доказів,
суд має відповідно до ст. 212
ЦПК України оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достовірність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Надаючи оцінку наданим сторонами
доказів, суди мають оцінювати кожний
доказ окремо, а потім надавати оцінку
сукупності доказів і їх
співвідношенню. При цьому, суд має
з'ясовувати як належність та
допустимість доказів формою та їх
відношенням до правовідносин між
сторонами так і за їх змістом.

Рішення суду не може ґрунтуватись на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Проте, ст. ст. 212, 316 ЦПК України належним
чином не перевірив належність і
допустимість всіх наданих сторонами
доказів та не дав їм правової оцінки,
зокрема, не звернув уваги на те, що
жодна із проведених по справі
судово-почеркознавчих експертиз не
вказує, що підпис на договорі позики та
розписці виконаний не ОСОБА_4, та дійшов
передчасного висновку про відсутність
підстав для покладення відповідача
обов'язку по виконанню грошового
зобов'язання, не врахував інших наявних
обставин у справі.

Вказані обставини мають суттєве
значення для правильного вирішення
спору, тому необхідно було їх
перевіряти.

Передчасними є висновки апеляційного
суду, що розписка є неналежним
доказом про укладення договору позики
з тих підстав, що
висновком експертизи встановлено, що
відтиск печатки ТОВ «Макрокап
Девелопмент Україна» на ній вчинено
пізніше дати підписання самої
розписки, оскільки матеріали справи не
містять відомостей про те, що
ТОВ «Макрокап Девелопмент Україна»
надавало будь-які повноваження
ОСОБА_4 отримати від ОСОБА_5
суму позики в інтересах підприємства, а
не як для фізичної особи.

Апеляційний судом не враховано, що ні
дата написання розписки ані дата
встановлення на розписці печатки не є
підставою для висновку, що договір між
сторонами не є укладеним, оскільки
своїм підписом на розписці відповідач
підтвердив отримання грошей, що
випливає з правил ст. 1046 ЦК України. Та

обставина, що підпис на розписці
вчинений саме відповідачем
підтверджується висновком
судово-почеркознавчої експертизи від 25
вересня 2006 року.

Таким чином, апеляційним судом
допущено порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, не
врахування вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України,
що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є
підставою для скасування рішення
апеляційного суду та передачі справи
на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 4 листопада 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:Б.І.
Гулько А.О. Лесько М.Є. Червинська В.А.
Черненко