Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи підприємця ОСОБА_4 про захист
прав споживача, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від
12 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 24 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 15 вересня 2010 року
між ним та фізичною особою підприємцем
ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) було укладено
договір купівлі-продажу, за умовами
якого відповідач зобов'язався не
пізніше 30 листопада 2013 року в порядку
та на умовах договору доставити товар,
а саме: ліжко та диван, а позивач в свою
чергу зобов'язався прийняти та
оплатити товар. Позивач відповідно до
умов вказаного договору здійснив
попередню оплату у розмірі 16500 грн.,
проте відповідач взятих на себе
зобов'язань не виконав. Оскільки
обумовлений сторонами товар не був
виготовлений, ФОП ОСОБА_4 погодився
повернути ОСОБА_3 сплачені кошти у
строк до 30 квітня 2011 року, про що був
складений відповідний лист-гарантія.
Оскільки ФОП ОСОБА_4 взяті на себе
зобов'язання не виконав, позивач просив
розірвати договір та стягнути з
відповідача на свою користь 16500 грн.
попередньої оплати за договором, 12045
грн. неустойки, 907,50 грн. інфляційних та
1235,47 грн. 3 % річних.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 12 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 24
грудня 2013 року, позов задоволено
частково. Розірвано договір
купівлі-продажу № 12 від 15 вересня 2010
року, укладений між ОСОБА_3 та
ФОП ОСОБА_4 Стягнуто з ФОП ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 суму понесених збитків
в розмірі 18642,97 грн., з яких: 16500 грн. -
попередня оплата, 907,50 грн. - інфляційні
нарахування, 1235,47 - 3 % річних. В
задоволенні іншої частини позову
відмовлено. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати ухвалені у справі судові
рішення в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
стягнення пені, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і просить
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позову.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги
та розриваючи договір купівлі-продажу,
а також стягуючи попередню оплату,
інфляційні втрати та 3% річних,
суд першої інстанції, з яким погодився
і суд апеляційної інстанції,
правомірно виходив з того, що
відповідачем не були виконані умови
вказаного договору.

Разом з тим, суди попередніх інстанцій
дійшли висновку, що позов в частині
стягнення неустойки задоволенню не
підлягає, оскільки споживачем заявлена
вимога про розірвання договору
купівлі-продажу, яка не передбачає
такого правового наслідку як стягнення
неустойки.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів першої та апеляційної
інстанцій не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 15 вересня 2010 року ФОП
ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_3 договір № 12 за
умовами якого покупець (позивач)
доручає, а продавець (відповідач)
приймає на себе обов'язок доставити
товар, а саме: ліжко та диван згідно
замовлення покупця, а покупець
зобов'язується оплатити і прийняти
товар за умовами даного договору (а. с.
6).

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та
вимог - відповідно до звичаїв ділового
обороту або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Позивач виконав умови вказаного
договору та 15 вересня 2010 року здійснив
попередню оплату в розмірі 50 % від
вартості замовлення в сумі 16500 грн. (а. с.
7).

За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п. 3 договору строк
поставки товару - 20 листопада 2010 року.
Строк поставки може бути збільшено до 10
днів від останньої дати зазначеної в
терміні поставки. За несвоєчасну
поставку товару продавець сплачує
покупцю пеню в розмірі 0,1 % вартості
непоставленого в строк товару за кожен
день прострочення виконання
зобов'язання (а. с. 6).

Відповідач обов'язки за договором не
виконав та погодився повернути
отримані кошти до 30 квітня 2011 року (а. с.
10).

Встановивши факт неналежного
виконання відповідачем умов договору
№ 12 від 15 вересня 2013 року, судами вірно
розірвано вказаний договір та стягнуто
з останнього на користь позивача
попередню оплату, інфляційні
нарахування та 3 % річних.

Таким чином, судові рішення у вказаній
частині необхідно залишити без змін.

Статтею 546 ЦК України визначено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Договором або законом
можуть бути встановлені інші види
забезпечення виконання зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 550 ЦК України право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України
«Про захист прав споживачів», у
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин, у
разі коли виконавець не може виконати
(прострочує виконання) роботу (надання
послуги) згідно з договором, за кожний
день (кожну годину, якщо тривалість
виконання визначено у годинах)
прострочення споживачеві сплачується
пеня у розмірі трьох відсотків
вартості роботи (послуги), якщо інше не
передбачено законодавством.

Матеріалами справи підтверджено, що
відповідач не зміг виконати обов'язки
за вищевказаним договором.

Крім того, ФОП ОСОБА_4 зобов'язався
повернути суму передоплати за
непоставлений товар, а також виплату
неустойки (компенсації) в розмірі 0,1 %
від суми замовлення за кожен день
прострочення в строк не пізніше 30
квітня 2011 року (а. с. 10).

Враховуючи викладене, суди попередніх
інстанцій правомірно виходили з того,
що відповідач повинний відповідати за
порушення взятих зобов'язань.

Проте, дійшовши висновку, що позов в
частині стягнення неустойки
задоволенню не підлягає, суд залишив
поза увагою як заяву відповідача про
повернення суми передоплати та
неустойки (компенсації), так і вимоги
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Отже, вирішуючи спір, суд всупереч
вимогам статей 212, 214 ЦПК України, не
звернув уваги на положення договору №
12 від 15 вересня 2013 року, невірно
застосував норми матеріального права,
що регулюють дані правовідносини, та
дійшов помилкового висновку, що
позивачем заявлені вимоги про
розірвання договору купівлі-продажу,
які не передбачають такого правового
наслідку як стягнення неустойки.
В результаті чого суд не
визначився з фактичним розміром
неустойки, яка підлягала стягненню з
відповідача.

З'ясування цих обставин має суттєве
значення для правильного вирішення
спору в частині стягнення неустойки.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права в частині
вирішення спору щодо стягнення суми
неустойки уваги не звернув, послався
лише на норми ЦК України, разом з тим не
звернув уваги на вимоги спеціального
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким визначено право на
неустойку у випадку неможливості
виконання роботи і помилково залишив
рішення суду в цій частині без змін.

Оскільки судами допущені порушення
норм процесуального права, що
унеможливили встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
оскаржувані судові рішення на підставі
частини другої статті 338 ЦПК України
підлягають скасуванню в частині
вирішення спору щодо стягнення
неустойки з направленням справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції. В іншій частині рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 12 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 24 грудня
2013 року слід залишити без змін.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 12 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24
грудня 2013 року в частині вирішення
спору щодо стягнення неустойки
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

В іншій частині рішення Солом'янського
районного суду м. Києва від 12 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року залишити без
змін

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська