АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1736/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Бойко О.М. Доповідач - Слоквенко Г.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого: - Слоквенка Г.П.,

Суддів: - Максюти Ж.І.,
Кочкової Н.О.,

при секретарі: - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про поділ майна подружжя та
визнання права власності на частину
майна, а також за позовом ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про визнання права власності та
поділ майна подружжя, треті особи: ПАТ
«ІМЕКС БАНК», ТОВ «КОНТИНЕНТСЕРВІС»,
ТОВ «ПАРАЛЕЛЬ ХОЛДІНГ», ТОВ
«ХІМПРОМЕНЕРГО», ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль», ПАТ «Марфін Банк» за
апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 11 грудня
2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2009 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із вказаним позовом, уточнивши
свої позовні вимоги, посилалась на те,
що між нею та ОСОБА_9 28 червня 1996 року
було зареєстровано шлюб у виконавчому
комітеті Ювілейної селищної Ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області, про що в
книзі реєстрації актів про шлюб
зроблено запис за №22 від 28 червня 1996
року. Рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 30.07.2009 року шлюб між ними
розірвано. За період спільного
проживання (з 1996 року по 2009 рік)
сторонами придбано майно. Частину
рухомого та нерухомого майна сторони
поділили в добровільному порядку і на
теперішній час майно, яке просять
розділити складається з наступного:

- житлового будинку АДРЕСА_1, та
земельної ділянки за вказаною адресою,
право власності на які зареєстровано
на ім'я ОСОБА_6 та які на підставі
договору іпотеки №2509/47-3 від 25.09.2008 року,
укладеного між нею та ПАТ «ІМЕКСБАНК» в
особі Дніпропетровської філії
передано в іпотеку;

- житлового будинку АДРЕСА_2, право
власності на який зареєстровано на ім'я
ОСОБА_6, а також який на підставі
договору іпотеки від 08.01.2008 року,
укладеному між нею та ПАТ «МАРФІНБАНК»
переданий в іпотеку;

- АЗС, розташованої по АДРЕСА_3, що на
підставі договору купівлі-продажу
нежитлової будівлі серії ВСЕ №282057 р.
№4046 від 13.10.2005 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського районного
нотаріального округу ОСОБА_10 і
належала ОСОБА_6 Даний договір
зареєстрований в Державному реєстрі
правочинів 13.10.2005 року КП «БТІ
Дніпропетровського району» в
Державному реєстрі прав власності на
нерухоме майно, право власності на яке
було зареєстровано на ім'я ОСОБА_6 на
підставі договору іпотеки №012/02-40/1814
від 19.05.2008 року, укладеному між нею та
ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі
Дніпропетровської обласної дирекції
АТ «Райффайзен Банк Аваль» і зазначена
АЗС була передана в іпотеку;

- АЗС, розташовану по АДРЕСА_4, право
власності на яку зареєстровано на ім'я
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу нежитлової будівлі від
04.05.2005 року;

- АЗС, розташовану по АДРЕСА_5, право
власності на яку зареєстровано на ім'я
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 31.07.2002 року;

- АЗС, розташовану по АДРЕСА_6, на
підставі свідоцтва про право власності
на АЗС від 05.06.2002 року, виданого на ім'я
ОСОБА_7, яка на підставі договору
іпотеки від 23.02.2007 року, укладеному між
ОСОБА_7 та ПАТ «МАРФІНБАНК» передана в
іпотеку.

- складський комплекс, розташований по
АДРЕСА_7, який належить ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу від
11.02.2005 року(т.1, а.с. 5-10; т.2, а.с. 185-189).

У вересні 2009 року ОСОБА_7 подав
зустрічний позов, який було уточнено,
та прохав суд поділити у рівних
частках вищезазначене майно, що було
придбано за час сумісного проживання
та є спільною сумісною власністю
подружжя( т.1, а.с. 92-97; т.2 а.с. 145-149).

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 11
грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_6
про поділ майна подружжя та визнання
права власності на частину майна -
задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6
право власності на ? частину житлового
будинку АДРЕСА_8, загальною площею 363,5
кв.м, з яких житлова площа становить 207,5
кв.м. Визнано за ОСОБА_6 право власності
на ? частину АЗС, яка складається з
будівлі автозаправочної станції,
допоміжних прибудов і споруд,
загальною площею 40 кв.м, окремо
зорганізованим парком резервуарів
площею 30 кв.м, та влаштованим місцем для
заправки автотранспорту, що
розташовані на земельній ділянці
площею 0,5 га із стаціонарними
паливозаправними колонками в
кількості 4-х шт., газовим модулем М-5+5 з
колонкою Шельф, розташовану по АДРЕСА_4.
Визнано за ОСОБА_6 право власності на ?
частину АЗС, розташовану по АДРЕСА_9,
яка складається з окремого будинку з
підсобними приміщеннями площею 60 кв.м,
окремо організованим парком
резервуарів площею 35 кв.м, та
влаштованим місцем для заправки
автотранспорту, що розташовані на
земельній ділянці площею 1,0 га.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 1700 гривень та 30 гривень витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи. У задоволенні іншої
частини позовних вимог ОСОБА_6 -
відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання
права власності та поділ майна
подружжя - задоволено частково. Визнано
за ОСОБА_7 право власності на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_8, загальною
площею 363,5 кв.м, з яких житлова площа
становить 207,5 кв.м. Визнано за ОСОБА_7
право власності на ? частину АЗС, яка
складається з будівлі автозаправочної
станції, допоміжних прибудов і споруд,
загальною площею 40 кв.м, окремо
зорганізованим парком резервуарів
площею 30 кв.м, та влаштованим місцем для
заправки автотранспорту, що
розташовані на земельній ділянці
площею 0,5 га із стаціонарними
паливозаправними колонками в
кількості 4-х шт., газовим модулем М-5+5 з
колонкою Шельф, розташовану по АДРЕСА_4.
Визнано за ОСОБА_7 власності на ?
частину АЗС, розташовану по АДРЕСА_9,
яка складається з окремого будинку з
підсобними приміщеннями площею 60 кв.м,
окремо зорганізованим парком
резервуарів площею 35 кв.м, та
влаштованим місцем для заправки
автотранспорту, що розташовані на
земельній ділянці площею 1,0 га.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 1700 гривень та 120 гривень витрат
на інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи. У задоволенні іншої
частини позовних вимог ОСОБА_7 -
відмовлено(т.3, а.с. 46-54).

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, ставить питання про
скасування рішення суду в частині
відмови у задоволенні зустрічного
позову з ухваленням нового про
задоволення позовних вимог в цій
частині( т.3, а.с.65-70).

Вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 28 червня 1996 року
було зареєстровано шлюб у виконавчому
комітеті Ювілейної селищної Ради
Дніпропетровського району
Дніпропетровської області, про що в
книзі реєстрації актів про шлюб
зроблено запис за №22 від 28 червня 1996
року. Рішенням Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 30.07.2009 року шлюб між ними
розірвано. За період спільного
проживання (з 1996 року по 2009 рік)
сторонами придбано майно. Частину
рухомого та нерухомого майна сторони
поділили в добровільному порядку і на
час розгляду справи поділу підлягало
наступне майно:

- житловий будинок АДРЕСА_1, та
земельної ділянки за вказаною адресою,
право власності на які зареєстровано
на ім'я ОСОБА_6 та які на підставі
договору іпотеки №2509/47-3 від 25.09.2008 року,
укладеного між нею та ПАТ «ІМЕКСБАНК» в
особі Дніпропетровської філії,
передано в іпотеку;

- житловий будинок АДРЕСА_2, право
власності на який зареєстровано на ім'я
ОСОБА_6 і який на підставі договору
іпотеки від 08.01.2008 року, укладений між
нею та ПАТ «МАРФІНБАНК», переданий в
іпотеку;

- АЗС, яка розташована по АДРЕСА_10, яка
належить ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу нежитлової будівлі
серії ВСЕ №282057 р. №4046 від 13.10.2005 року і
яка на підставі договору іпотеки
№012/02-40/1814 від 19.05.2008 року, укладеному
між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
в особі Дніпропетровської обласної
дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль»
передана в іпотеку;

- АЗС, яка розташована по АДРЕСА_4, право
власності на яку зареєстровано на ім'я
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу нежитлової будівлі від
04.05.2005 року;

- АЗС, яка розташована по АДРЕСА_5, право
власності на яку зареєстровано на ім'я
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 31.07.2002 року;

- АЗС, яка розташована по АДРЕСА_6, яка
належить на підставі свідоцтва про
право власності на АЗС від 05.06.2002 року
ОСОБА_7, і яка на підставі договору
іпотеки від 23.02.2007 року, укладеному між
ОСОБА_7 та ПАТ «МАРФІНБАНК» передана в
іпотеку.

- складський комплекс, яка розташований
по АДРЕСА_7, і який належить ОСОБА_7 на
підставі договору купівлі-продажу від
11.02.2005 року.

Судом також встановлено, що нерухоме
майно: автозаправна станція
розташованої за адресою: АДРЕСА_6 та
комплексу будівель і споруд
розташованих за адресою: АДРЕСА_11,
12.03.2010 року передані ОСОБА_7 до
статутного капіталу Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Хімпроменерго», відповідно до рішення
загальних зборів учасників ТОВ
«Хімпроменерго» за протоколом №1 від
12.03.2010 року та Статута ТОВ
«Хімпроменерго» і акта
приймання-передачі нерухомого майна
від 12.03.2010 року. Право власності ТОВ
«Хімпроменерго» на вищевказані
автозаправну станцію та складський
комплекс зареєстровано у
встановленому законодавством порядку,
відповідно до Витягів з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію прав та їх обтяжень за
№9432982 та №9441818.

Суд правильно прийшов до висновку про
відхилення позовних вимог (як за
первісним так і за зустрічним позовом)
про визнання за сторонами права
власності на ? частину домоволодіння
АДРЕСА_1, оскільки було встановлено, що
ПАТ «ІМЕКСБАНК» в особі Відділення №314
ПАТ «ІМЕКСБАНК» у м.Дніпропетровську,
являється іпотекодержателем
нерухомого майна - домоволодіння за
вищевказаною адресою. Право іпотеки
виникло у зв'язку з забезпеченням
зобов'язань ПП «ЛІКОІЛ - ТРАК»
(позичальника за кредитним договором)
по поверненню отриманого кредиту,
сплати відсотків, можливої неустойки
та інших витрат, передбачених
договорами кредиту та забезпечення,
про що з ОСОБА_6 - майновим поручителем,
був укладений Договір іпотеки №2509/47-3
від 25 вересня 2008 року, за умовами якого
в іпотеку передано оспорювань нерухоме
майно.

Вирішуючи питання розподілу
домоволодіння по АДРЕСА_12, судом було
встановлено, що домоволодіння належало
ОСОБА_6 на підставі договору
купівлі-продажу від 23.11.1998 року та
договору дарування від 16.12.1999 року.
ОСОБА_6 було зроблено переобладнання та
на підставі рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 10 травня
2005 року визнано право власності за
ОСОБА_6 на вже переобладнаний житловий
будинок та присвоєно адресу вул. Дівоча
5-а м. Дніпропетровськ.

Відмовляючи у задоволені вимог, щодо
розподілу АЗС, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_13, суд встановив, що 19
травня 2008 року між ТОВ «Блейк і К» та
ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»
(правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль») укладено
Генеральну кредитну угоду №012/02-40/892 та
Кредитний договір №010/02-40/892/1, а в
подальшому і 23 грудня 2009 року кредитний
договір №010/02-40/892/2. В забезпечення
виконання зобов'язань ТОВ «Блейк і К»
перед Банком з ОСОБА_6 укладено договір
іпотеки №012/02-40/1814 від 19 травня 2008 року,
згідно до якого в іпотеку Банку
передано наступне майно: АЗС за
адресою: АДРЕСА_13. При укладанні даного
договору іпотеки та при його
доповненні від ОСОБА_7 отримувалась
нотаріальна згода від 19.05.2008 року та
12.01.2010 року). У зв'язку з невиконанням
ТОВ «Блейк і К» своїх кредитних
зобов'язань, Банк розпочав звернення
стягнення на іпотечне майно для
погашення існуючої заборгованості. І
відповідно 09.06.2010 року приватним
нотаріусом ОСОБА_11 вчинено виконавчий
напис за №999 і 15.06.2010 року, на підставі
якого, відкрито виконавче провадження
№19797010, після чого 01.07.2010 року проведено
опис та арешт нерухомого майна, яке
11.07.2011 року реалізовано на відкритих
торгах покупцю ТОВ «Континентсервіс».
Таким чином, суд обґрунтовано прийшов
до висновку, що на час розгляду справи
сторони не є власниками оспорюваного
майна, оскільки воно реалізовано і не
знаходиться у спільній сумісній
власності колишнього подружжя ОСОБА_6.

Задовольняючи частково
позовні вимоги в іншій частині, суд
першої інстанції керувався
положеннями ст. ст. 22, 28 КпШС України,
ст.ст. 60-70 СК України та роз'яснень
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя». Згідно п.п.
23, 24 цього пленуму, суд вірно встановив
обсяг спільно нажитого майна, наявного
під час припинення спільного ведення
господарства, з'ясував джерело і час
його придбання. На підставі вказаних
норм та досліджених доказів, суд
правильно прийшов до висновку, щодо
задоволення позовних вимог за
первісним та зустрічним позовом в
частині визнання за сторонами по ?
частині за кожним права власності на:
житловий будинок АДРЕСА_8, загальною
площею 363,5 кв.м; АЗС, яка складається з
будівлі автозаправочної станції,
допоміжних прибудов і споруд,
розташована по АДРЕСА_4 та АЗС, яка
розташована по АДРЕСА_9.

Відмовляючи в іншій частині позовних
вимог за первісним та зустрічним
позовами, суд визначив
необґрунтованість та безпідставність
позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_7, щодо
поділу та визнання за ними права
власності на ? частину об'єктів
нерухомості: автозаправної станції
розташованої за адресою: АДРЕСА_6 та
комплексу будівель і споруд
розташованих за адресою: АДРЕСА_7 та
виходив з того, що право власності на
вказану автозаправну станцію та
комплексу не належить сторонам і
оспорюється третьою особою - ТОВ
«Хімпроменерго».

Суд дійшов вірного висновку також
стосовно відмови у задоволенні
позовних вимог (як за первісним так і за
зустрічним позовом) щодо визнання за
кожним права власності по ? частині на
домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки суду
не було надано належних доказів, що б
свідчили про те, що зазначений будинок
можна назвати спільно нажитим майном
подружжя.

Суд також не знайшов підстав для
задоволення вимог позивачів про поділ
між ними та визнання за кожним по ?
частині на АЗС яка розташована за
адресою: АДРЕСА_3 з тієї підстави, що на
даний момент ні позивач ні відповідач
вже не є власниками вищевказаного
майна.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального права та
з врахуванням обставин справи:
спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК
України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом (п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя").

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним до шлюбу, майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або у
порядку спадкування, майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на кошти, які
належали їй, йому особисто.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 24 Кодексу про
шлюб та сім*ю УРСР, який діяв на момент
придбання частини спірного майна,
майно яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане під час
шлюбу у дар або в порядку спадкування, є
власністю кожного з них; роздільним
майном кожного з подружжя є також речі
індивідуального користування, хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші.

Враховуючи наведене, апеляційний суд
вважає, що з'ясувавши в достатньо
повному об'ємі обставини справи,
перевіривши доводи та давши їм належну
правову оцінку, суд першої інстанції
ухвалив рішення, що відповідає вимогам
закону. Висновки суду достатньо
обґрунтовані і підтверджені наявними в
матеріалах справи письмовими доказами.

Посилання в апеляційній скарзі про
оскарження в касаційному порядку
виконавчого напису нотаріуса від №999 і
15.06.2010 року, на підставі якого, 11.07.2011
року майно реалізовано на відкритих
торгах покупцю ТОВ «Континентсервіс»,
не може бути враховано як підстава для
перегляду рішення суду 1 інстанції і
відповідно його скасування, оскільки
відкриття провадження щодо перегляду
рішення апеляційного суду від 10 грудня
2012 року Вищим спеціалізованим судом
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не скасовує
рішення апеляційного суду, яке
вступило в законну силу відповідно до
ст.319 ЦПК України.

Наявність господарського спору між
третьою особою - ТОВ «Хімпроменерго»
та іншими особами, щодо права
власності на автозаправну станцію, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_6 та
комплекса будівель і споруд
розташованих за адресою: АДРЕСА_7 не є
підставою для зміни чи скасування
законного рішення суду першої
інстанції, оскільки винесення рішення
за господарською справою, яка повторно
розглядається Господарським судом
Дніпропетровської області не вливає на
встановлену судом першої інстанції
відсутність права власності ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 Тим більш рішення за цією
справою господарським судом по суті ще
не прийнято.

Незгода апелянта з рішенням суду, в
частині відмови у задоволені позову
про розподіл домоволодіння АДРЕСА_1,
необґрунтована та зводяться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці, тоді як,
згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка
доказів є виключним правом суду.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, яким у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення не встановлено,
справа розглянута у рамках позовних
вимог та на підставі наданих доказів,
тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 -
відхилити.

Рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 11 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: