АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4264/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Кушнірчук Р. О. Доповідач - Максюта
Ж.І. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів :
Кочкової Н.О., Чубукова О.П.,

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради

на рішення Самарського районного суду
м. Дніпропетровська від 22 липня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до територіальної громади в особі
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Восьма Дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
визнання права власності в порядку
спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

14 червня 2013 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом, який
обґрунтував тим, що за договором
купівлі - продажу від 06.02.2003 року, його
батько - ОСОБА_3 придбав 64/100 частин
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.
ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер, а до цієї
події він постійно мешкав з ним,
доглядав його та вів разом із ним
спільне господарство. У зв'язку із
смертю батька відкрилася спадщина на
вказану частину домоволодіння, яку
було фактично прийнято ним та його
матір'ю (дружиною померлого) ОСОБА_4, як
спадкоємцями першої черги за законом.
Оскільки 64/100 частин домоволодіння були
придбані його батьком під час шлюбу,
тому 32/100 частини домоволодіння повинні
бути визнані за ОСОБА_4, як частина у
спільному майні подружжя, а інші 32/100 -
повинні бути розподілені між ним та
матір'ю ОСОБА_4 в порядку спадкування,
як за спадкоємцями першої черги за
законом по 16/100 частин домоволодіння
кожному. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати
ОСОБА_4, а тому зареєструвати в порядку
передбаченому законом спадкову частку
вона так і не встигла. Заочним рішенням
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 березня 2012 року
йому було надано додатковий
двомісячний строк для звернення до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті моїх
батьків. Для оформлення спадщини він
звернувся до Восьмої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори, однак постановою
нотаріуса від 20 лютого 2013 року йому
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, так як в нього
відсутні зареєстровані належним чином
правовстановлюючі документи на
житловий будинок.

Вказані обставини стали причиною
звернення позивача до суду з вказаним
позовом, в якому він просить суд,
визнати за ним право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_3 на 16/100 частини
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та
після смерті ОСОБА_4 на 48/100 частини
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, які
складаються із квартири 1 у житловому
будинку літ. А-1, житловою площею 34,5
кв.м., приміщень 1-3, 1-4, 1-6, 1-7, 1-8, житлової
прибудови літ. А'-І, сіней літ. а'-1,
погребу п/д літ. а'-1 ґанку літ. - а, входу
у погреб літ. Б, сарая літ. В, убиральні
літ. Г, 1/2 част. № 1,2,6,7 інших споруд, № 4
огорожі, № 5 хвіртки, І - мостіння, к -
колодязь (а.с.3-5).

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 липня 2013 року,
позов ОСОБА_2 до територіальної громади
в особі Дніпропетровської міської
ради, третя особа - Восьма
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора про визнання права власності в
порядку спадкування- задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) право власності в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_3 на 16/100 частини домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1 та після смерті ОСОБА_4
на 48/100 частини домоволодіння за
адресою АДРЕСА_1, які складаються із
квартири 1 у житловому будинку літ. А-1,
житловою площею 34,5 кв.м., приміщень 1-3,
1-4, 1-6, 1-7, 1-8, житлової прибудови літ. А'-І,
сіней літ. а'-1, погребу п/д літ. а'-1 ґанку
літ. - а, входу у погріб літ. Б, сарая літ.
В, убиральні літ. Г, 1/2 част. № 1,2,6,7 інших
споруд, № 4 огорожі, № 5 хвіртки, І -
мостіння, к - колодязя.

В апеляційній скарзі Дніпропетровська
міська рада посилається на неповне
з'ясування судом обставин у справі,
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права
при ухваленні судового рішення, у
зв'язку з чим ставить питання про його
скасування з прийняттям нового про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, та
було встановлено судом першої
інстанції, за договором купівлі -
продажу від 06.02.2003 року, що був
зареєстрований восьмою
Дніпропетровською державною
нотаріальною конторою за реєстровим №
1-266, батько позивача - ОСОБА_3 придбав
64/100 частин домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1 (а.с.17-18).

Вказана частина домоволодіння була
придбана ним під час перебування у
шлюбі з ОСОБА_4, про що свідчить копія
довідки про шлюб (а.с.9).

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_3
помер, а договір купівлі - продажу
домоволодіння від 06.02.2003 року він так і
не встиг зареєстрував в органі бюро
технічної інвентаризації.

Після смерті батька, позивач та його
мати (дружина померлого - ОСОБА_4)
фактично прийняли спадщину у вигляді
64/100 частини домоволодіння за адресою
АДРЕСА_1, які складаються із квартири 1 у
житловому будинку літ. А-1, житловою
площею 34,5 кв.м., приміщень 1-3, 1-4, 1-6, 1-7, 1-8,
житлової прибудови літ. А'-І, сіней літ.
а'-1, погребу п/д літ. а'-1 ґанку літ. - а,
входу у погреб літ. Б, сарая літ. В,
убиральні літ. Г, 1/2 част. № 1,2,6,7 інших
споруд, № 4 огорожі, № 5 хвіртки, І -
мостіння, к - колодязь, як спадкоємці
першої черги, оскільки постійно
мешкали разом з ним, доглядали його та
вели разом із ним спільне господарство.

Вказані обставини встановленні
рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 15 березня 2012 року,
яке набрало законної сили 30 березня 2012
року (а.с.40-42), а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, вони не підлягають
доказуванню.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача -
ОСОБА_4, про що свідчить копія свідоцтва
про смерть (а.с.8), однак вона також не
встигла зареєструвати в порядку
передбаченому законом спадкову частку
після смерті чоловіка - ОСОБА_3

Заочним рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
15 березня 2012 року позивачу було надано
додатковий двомісячний строк для
звернення до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини після
смерті його батьків (а.с.40-42).

Постановою державного нотаріуса
Восьмої дніпропетровської державної
нотаріальної контори від 20 лютого 2013
року позивачу було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину, так як
в нього відсутні зареєстровані
належним чином правовстановлюючі
документи на житловий будинок (а.с. 54).

Виниклі між сторонами спірні
правовідносини регулюються нормами
Цивільного Кодексу України в редакції
2003 року.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням, зокрема, в адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Згідно ст. передбачено, що до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Статтею ЦК України передбачено, що
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття.

Спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

За змістом ЦК України, спадкоємець за
заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до положень ст. ЦК України,
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Задовольняючи позовні вимоги, суд 1
інстанції, правильно керувався ст.ст.
1218, 1258, ч.1 ст.1268, 1269,1270 ЦК України, та
виходив із того, що у випадку
відсутності державної реєстрації
права власності на нерухоме майно,
створене та оформлене в передбаченому
законом порядку до набрання чинності
Законом України від 01 липня 2004 року
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»,
спадкоємці, які прийняли спадщину,
мають право на оформлення спадкових
прав шляхом звернення до нотаріальної
контори за видачею свідоцтва про право
на спадщину, а в момент укладення
договору купівлі - продажу частини
домоволодіння від 06.02.2003 року померлим
спадкодавцем ОСОБА_3, виникнення права
власності не залежало від його
державної реєстрації, про що також
зазначено у п. 7 вказаного договору
тобто та обставина, що у позивача
відсутні на руках належним чином
зареєстровані правовстановлюючі
документи на житловий будинок, не може
бути підставою для відмови у позові.

Судова колегія апеляційного суду
погоджується з вказаними висновками
суду 1 інстанції.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, оскільки згідно
п.3.1 інформаційного листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»,
звертається увага на те, що відповідно
до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня
2004 року «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації. Відповідно
до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на
нерухоме майно, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за таких умов: якщо реєстрація
прав була проведена відповідно до
законодавства, що діяло на момент їх
виникнення, або якщо на момент
виникнення прав діяло законодавство,
що не передбачало обов'язкової
реєстрації таких прав.

Також, суд першої інстанції вірно
зазначив, що Державна реєстрація права
власності на житлові будинки, споруди
регулювалася підзаконними
нормативними актами, зокрема такими, як
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами). Зазначені
нормативні акти передбачали державну
реєстрацію будівель, споруд, державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

Крім того, діючим на час виникнення
правовідносин законодавством, а саме
ч.1 ст. 128 ЦК України (в ред.1963 року),
передбачалось, що право власності
(право оперативного управління) у
набувача майна за договором виникає з
моменту передачі речі, якщо інше не
передбачено законом або договором.

Вищевказаним також спростовуються
доводи апеляційної скарги
Дніпропетровської міської ради про те,
що право ласності на нерухоме майно
виникає у спадкоємця лише з моменту
державної реєстрації цього майна.

За таких обставин суд 1 інстанції
правильно задовольнив позовні вимоги,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, оскільки,
в основному, зводяться до переоцінки
доказів по справі, хоча згідно із ст. 212
ЦПК України виключне право оцінки
доказів належить суду 1 інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, доводи сторін перевірені і їм
дана належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, підстав для виходу за
межі апеляційної скарги не вбачається,
тому апеляційний суд приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313 ЦПК
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Дніпропетровської
міської ради - відхилити

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 22 липня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: