Справа №200/8469/13-ц
Провадження № 2/200/3018/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року Бабушкінський
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Кудрявцевої Т.О.

при секретарі Ханберовій Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - Об»єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «ЮГ»-407, про визнання квартири
спільною частковою власністю, визнання
права власності, визначення порядку
володіння та користування квартирою,
усунення перешкод в користуванні
квартирою, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до
суду із вказаним позовом. В
обґрунтування своїх позовних вимог, з
урахуванням уточнень, позивачка
посилалася на те, що з 02.11.1991 року між
нею та відповідачем було укладено шлюб.
Взимку 1996 року за нотаріально
посвідченим договором купівлі-продажу
вони придбали двокімнатну квартиру за
адресою АДРЕСА_1, загальною площею 47,9
кв.м., житловою площею 28,2 кв.м., яка є
спільною сумісною власністю подружжя.

В 2003 році вона знялася з
реєстрації із вказаної адреси, 04.07.2006
року шлюб між нею та відповідачем було
розірвано. Після розірвання шлюбу
розподіл майна, набутого під час шлюбу,
між нею та відповідачем не проводився,
порядок користування квартирою не
встановлювався. На початку 2013 року їй
стало відомо, що відповідач почав
проживати у спірній квартирі з іншою
жінкою, з якою він фактично перебуває у
цивільному шлюбі, тому її з
відповідачем спільна сумісна
власність - вказана квартира
знаходиться в користуванні сторонньої
для неї людини, без її на те згоди.
Також, відповідач змінив замки на
вхідних дверях квартири, в зв»язку з
чим вона позбавлена можливості
користуватися та розпоряджатися нею.

Посилаючись на вказане та на
відсутність підстав для застосування
до цих правовідносин строку позовної
давності, позивач, з урахуванням
уточнень, просить визнати квартиру
АДРЕСА_1 спільною частковою власністю
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за кожним з
них право особистої власності на ?
частини вказаної квартири; визначити
порядок володіння та користування
квартирою, а саме: виділити в особисте
користування ОСОБА_1 житлову кімнату
АДРЕСА_5, площею 11,9 кв.м., виділити в
особисте користування ОСОБА_2 житлову
кімнату, площею 16,3 кв.м., інші допоміжні
приміщення квартири залишити в їх
загальному користуванні; усунути їй
перешкоди в користуванні квартирою
шляхом її вселення у неї.

В судовому засіданні позивач з
представником, посилаючись на
обставини, викладені в позові та в
уточнені до нього, позовні вимоги
підтримали.

В судовому засіданні відповідач з
представником позовні вимоги не
визнали, посилаючись на те, що спірна
квартира була придбана відповідачем за
гроші, надані йому батьками, а також на
те, що позивачка пропустила
встановлені чинним законодавством
строки для звернення до суду із даним
позовом.

В судове засідання представник
третьої особи не з»явився, надав суду
заяву про розгляд справи у його
відсутність та у відповідності до
вимог закону.

Вислухавши пояснення сторін та їх
представників, свідків, дослідивши
матеріали справи, суд дійшов до
висновку, що заявлені позовні вимоги
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про
шлюб та сім»ю України, який діяв на час
виникнення спірних правовідносин,
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.

Згідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та
сім»ю України в разі поділу майна, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
їх частки визнаються рівними.

У відповідності до ст. 29 Кодексу
про шлюб та сім»ю України якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. Поділ
спільного майна подружжя може бути
проведений як під час перебування в
шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Як встановлено в судовому
засіданні, 02.11.1991 року між позивачем та
відповідачем було укладено шлюб, що
підтверджується Свідоцтвом про
одруження серії НОМЕР_1. Дітей від
шлюбу сторони не мають.

02.03.1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2
був укладений договір купівлі-продажу,
за яким ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 47,9 кв.м., житловою
площею 28,2 кв.м., яка складається з:
1-коридор, площею 6,7 кв.м., 2-кухня, площею
8,1 кв.м., 3-ванна, площею 2,6 кв.м., 4-туалет,
площею 1,1 кв.м., 5-кладова, площею 1,2 кв.м.,
6 - житлова кімната, площею 11,9 кв.м.,
7-житлова кімната, площею 16,3 кв.м.
Відповідно до п.2 договору продаж
квартири вчинено на 247 мільйонів двісті
тисяч крб.

Вказаний договір купівлі-продажу
був посвідчений 02.03.1996 року державним
нотаріусом Сьомої дніпропетровської
державної нотаріальної контори, про що
зареєстровано в реєстрі за № 5-757, на
підставі цього договору право
власності на спірну квартиру було
зареєстроване за ОСОБА_2, що
підтверджується самим договором,
технічним паспортом на квартиру та
листом КП «ДМБТІ» від 13.12.2013 року.
Зазначена спірна квартира була
придбана в період перебування ОСОБА_1
та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, тому
є спільним майном подружжя, будь-якої
домовленості про те, що квартира є
особистою власністю одного із подружжя
між ними не існувало, що не було
спростовано відповідачем в судовому
засіданні. З позовом про визнання
спірної квартири його особистою
приватною власності відповідач до суду
не звертався.

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_1
ОСОБА_2 зареєстрований з 21.03.1996 року,
ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі
17.03.1998 року та знята з реєстрації за
вказаною адресою 29.12.2002 року, що
підтверджується довідкою
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС,
УДМС України в Дніпропетровській
області від 19.08.2013 року, довідкою ОСББ
«Юг» - 407» від 07.11.2013 року за № 071. З
початку 2003 року сторони проживають
окремо, позивачка виїхала із спірної
квартири в квартиру АДРЕСА_5,
відповідач залишився проживати в
спірній квартирі.

04.07.2006 року шлюб між позивачем та
відповідачем було розірвано, що
підтверджується Свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_2, виданим
04.07.2006 року Індустріальним відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області, актовий запис № 285.

Разом з цим, відповідно до ч. 1 ст. 68
Сімейного кодексу України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Згідно з ч. 1 ст. 69 Сімейного
кодексу України, дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Як зазначено в п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори про поділ
майна подружжя, суди повинні
враховувати, що саме по собі розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Проте розпорядження таким
майном після розірвання шлюбу
здійснюється колишнім подружжям
виключно за взаємною згодою відповідно
до положень ЦК, оскільки в таких
випадках презумпція згоди одного з
подружжя на укладення другим договорів
з розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, вже не
діє.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, придбана за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя. Об»єкти права спільної
сумісної власності подружжя визначені
статтею 61 Сімейного кодексу України.

У відповідності до ч.1 ст.61 Сімейного
Кодексу України об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключеного з цивільного обороту.

Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу
України дружина та чоловік мають
рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного
кодексу України у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно до ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є
у власності двох або більше осіб
(співвласників), належить їм на праві
спільної власності (спільне майно).
Згідно до ч.2, 3 цієї статті майно може
належати особам на праві спільної
часткової власності або на праві
спільної сумісної власності.
Відповідно до ч.4 - спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно.

Згідно до ч.1 ст.356 ЦК України
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності є спільною частковою
власністю.

Відповідно до ч.1 ст. 357 ЦК України
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників пбо законом.

У відповідності до ч.3 ст. 358 ЦК
України кожен із співвласників має
право на надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Згідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного
Кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом, і
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

У відповідності до ст. 41
Конституції України право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом.

Згідно до ст.ст. 319, 321 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав, право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Згідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін, при
цьому кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст.57 цього Кодексу
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Встановлено, що після
розірвання шлюбу розподіл майна,
набутого під час шлюбу, між подружжям
ОСОБА_1 не здійснювався, порядок
користування спільною власністю
подружжя - вказаною квартирою, не
встановлювався, відповідачем жодним
чином не порушувалося право спільної
сумісної власності позивачки на
квартиру. Придбані сторонами під час
шлюбу автомобіль марки «Фольксваген
Гольф ІІ», 1986 року випуску,
зареєстрований за ОСОБА_1, яким
відповідач користувався за
довіреністю, та спірна двокімнатна
квартира АДРЕСА_1 залишилися в їх
спільній сумісній власності та за їх
погодженням - в користуванні
відповідача, що не було ним спростовано
в судовому засіданні.

В судовому засіданні відповідач,
не визнаючи позовні вимоги позивачки,
зазначив, що спірну квартиру АДРЕСА_1
він купив за надані йому його батьками
гроші в сумі 6000,00 доларів США, які були
ними отримані від продажу ? частини
будинку, який є спадковим майном,
отриманим його матір'ю ОСОБА_5 після
смерті його бабусі ОСОБА_6

Разом з цим, вказані твердження
були спростовані в судовому засіданні
свідченнями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8

Свідок ОСОБА_7, яка є двоюрідною
сестрою позивачки, в судовому
засіданні пояснила, що на покупку
спірної квартири подружжя ОСОБА_8
витратили як свої спільні гроші так і
гроші, які їм дали для потреб сім»ї як
батьки ОСОБА_2 так і батьки ОСОБА_1 До
шлюбу у ОСОБА_1 була у власності
квартира у гуртожитку по вул.
Верещагіна в м.Дніпропетровську, яку
вона, перебуваючи у шлюбі, продала, а
гроші від продажу вклала для потреб
сім»ї та для повернення боргу батькам
ОСОБА_2, які вони їм також позичили на
придбання спірної квартири.

В судовому засіданні свідок
ОСОБА_8, який є батьком відповідача,
пояснив, що після укладання шлюбу його
син з дружиною деякий час жили з ними. В
1995 році його дружина успадкувала після
померлої матері частину будинку, яку
вони в 1996 році продали, і гроші від
продажу у сумі 6000,00 доларів США вони
віддали подружжю ОСОБА_8 для покупки
спірної квартири - частину грошей
надали без повернення, а частину надали
їм в борг. Також пояснив, що частину
грошових коштів на покупку спірної
квартири також надали ОСОБА_8 батьки
ОСОБА_1 Згодом його син з невісткою
повернули їм в рахунок погашення
наданої суми 1000,00 доларів США, які були
їх сумісними коштами. Також свідок
підтвердив факт продажу під час шлюбу
ОСОБА_1 належної їй квартири у
гуртожитку по вул. Верещагіна та
витрачення нею грошових коштів з
продажу на потреби сім»ї, а тому числі
на покупку автомобіля.

Свідок ОСОБА_9, який є двоюрідним
братом відповідача, в судовому
засіданні пояснив, що після одруження
ОСОБА_1 проживали у батьків
відповідача. Після продажу
успадкованого будинку батьки дали
ОСОБА_2 гроші, за які він купив квартиру,
проте яку саме суму надали він не знає,
якусь суму на покупку квартири давали
їм і батьки ОСОБА_1, але яку саме йому
невідомо.

Свідок ОСОБА_10 в судовому
засіданні пояснила, що знайома з сім»єю
ОСОБА_1 близько 20 років, з 2009 року вона
почала проживати з ОСОБА_2 однією
сім»єю у спірній квартирі, ключі від
якої у відповідачки відсутні.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що спірна квартира була
придбана подружжям ОСОБА_1 як за їх
власні сумісні гроші, так і за гроші,
які для їх сім»ї надали в якості
допомоги батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а
також за рахунок грошових коштів, які
їм надали в борг батьки ОСОБА_2, що були
згодом подружжям ОСОБА_1 повернуті
батькам ОСОБА_2 та були їх сумісними
коштами.

Відповідачем на підтвердження
його заперечень проти позову не надано
суду ніяких доказів того, що грошові
кошти на покупку спірної квартири були
подаровані йому особисто його
батьками, а не для потреб сім»ї, не
надано підтвердження в якому розмірі
та того, що саме для покупки спірної
квартири. Не наданий ним суду і
відповідний договір дарування цих
грошових коштів, посвідчений
нотаріально, що передбачено ст.244 ЦК
України в редакції 1963 року.

З огляду на вище встановлені
обставини, суд вважає, що відповідачем
не надано належних та допустимих
доказів того, що спірна квартира була
набута ним за грошові кошти, які
належали йому особисто і тому вона за
його твердженням не може бути спільним
майном подружжя.

У відповідності до ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об»єктивному та безпосередньому
дослідженні наданих у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності.

Зважаючи на наведені обставини та
вказані положення
цивільно-процесуального
законодавства, а зокрема ст.ст. 10, 11, 57, 60,
212 ЦПК України, суд розглядає справу на
підставі наявних у справі доказів та
приходить до висновку про те, що
вказана квартира АДРЕСА_1 є спільним
майном подружжя ОСОБА_2 і їх частки в
цьому нерухомому майні є рівними, тобто
кожному з них - ОСОБА_1 та ОСОБА_2
належить по ? частині квартири.

З огляду на вищенаведене, суд
вважає, що позовні вимоги позивачки про
визнання квартири АДРЕСА_1 спільною
частковою власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1
підлягають задоволенню. Із вказаних
підстав підлягають задоволенню і
позовні вимоги позивачки про визнання
за нею та ОСОБА_2 права особистої
власності на ? частини вказаної
квартири за кожним, що підлягає
державній реєстрації.

В позовній заяві та в судовому
засіданні позивачка також просила
визначити порядок володіння та
користування спірною квартирою, а саме:
виділити в її особисте користування
житлову кімнату АДРЕСА_5, площею 11,9 кв.м.
та виділити в особисте користування
ОСОБА_2 житлову кімнату АДРЕСА_6, площею
16,3 кв.м., інші допоміжні приміщення
квартири просила залишити в їх
загальному користуванні.

В судовому засіданні відповідач
не надав будь-яких належних та
допустимих доказів проти зазначених
позовних вимог, тому позовні вимоги
позивачки про визначення порядку
володіння та користування спірною
квартирою саме вказаним нею чином
підлягають задоволенню у повному
обсязі.

В судовому засіданні також
встановлено, що у спірній квартирі
проживають ОСОБА_2 з іншою жінкою -
ОСОБА_10, з якою він з 2009 року перебуває
у фактичних шлюбних відносинах. На
вхідних дверях спірної квартири
відповідачем замінені замки, ключів
від яких позивачка не має, що не
заперечувалося ним та свідком ОСОБА_10
в судовому засіданні, а також
підтверджується Актом недопуска,
складеним ОСББ «Юг»-407 від 17.09.2013 року.

В зв»язку з зазначеним позивачка
позбавлена можливості потрапити до
квартири, користуватися та
розпоряджатися нею як спільним майном
подружжя.

З огляду на вказане підлягають
задоволенню і позовні вимоги позивачки
про усунення їй перешкод в
користуванні спірною квартирою шляхом
її вселення в неї.

В судовому засіданні відповідач з
представником вважали, що позивачка
пропустила встановлений ст.72 Сімейного
Кодексу України строк позовної
давності та просили з цих підстав
відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п.15 роз»яснень
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» початок
позовної давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС чи з дати набрання рішенням суду
законної сили, а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч.2 ст.72 СК України).

Згідно до ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.3, 4 ст.267 ЦК
України позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Відповідно до ст. 72 Сімейного
Кодексу України позовна давність не
застосовується до вимог про поділ
майна, що є об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя, якщо шлюб
між ними не розірвано. До вимоги про
поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Тобто, виходячи із змісту положень
вищенаведених вимог закону, першою
умовою застосування позовної давності
до вимог про поділ майна, що є спільною
сумісною власністю, є розірвання шлюбу.
Другою умовою застосування позовної
давності є порушення прав на майно
одним із співвласником.

В судовому засіданні встановлено,
що на початку 2013 року позивачці стало
відомо, що відповідач почав проживати у
спірній квартирі з іншою жінкою, з якою
він фактично перебуває у цивільному
шлюбі, і квартира повністю перебуває у
їх користуванні. Крім того, їй стало
відомо, що в кінці 2010 року відповідач,
скориставшись правами, якими вона
уповноважила його в довіреності
стосовно автомобіля марки
«Фольксваген Гольф ІІ» 1986 року випуску,
державний номер 323 68 АН, зняв його з
реєстрації та продав своєму батькові
ОСОБА_11 за 3000,00 доларів США, що
позивачем та ОСОБА_11 в суді в якості
свідка було підтверджено в судовому
засіданні.

Зважаючи на викладене, суд вважає,
що позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду
із вказаним позовом у передбачені
чинним законодавством строку, а саме
після того, як їй на початку 2013 року
стало відомо, що відповідач порушив її
право спільної сумісної власності на
майно подружжя, а саме відчужив в 2010
році сумісно придбаний автомобіль
марки «Фольксваген Гольф ІІ» 1986 року
випуску, державний номер 323 68 АН, та має
намір позбавити її права на
користування та розпорядження
сумісним майном - спірною квартирою.

Суд вважає необґрунтованими
доводи відповідача про те, що розділ
майна подружжя відбувся ще в 2002 році,
коли позивачка забрала свої та сумісно
придбані в шлюбі речі зі спірної
квартири та переселилася у придбану
нею за сумісні кошти квартиру АДРЕСА_5,
оскільки, по-перше, на той час шлюб між
ними розірваний ще не був і відповідно
до ст.72 СК України позовна давність не
підлягає застосуванню, і, по-друге,
судом встановлено, що ця квартира -
АДРЕСА_5, була придбана батьками
позивачки за їх гроші і не є майном
подружжя, а речі, які забрала
позивачка, коли виїздила в 2003 році із
спірної квартири, є її особистим майно.
Вказане не було спростовано в судовому
засіданні відповідачем, який не надав
суду будь-яких доказів того, що за час
перебування в шлюбі ним з позивачкою,
крім зазначених спірної квартири та
автомобіля, було придбано ще будь-яке
майно.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
вважає за необхідне, відповідно до ст. 88
ЦПК України понесені позивачем витрати
по справі - сплачений судовий збір у
сумі 344 грн. 10 коп. стягнути із ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК
України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1
спільною частковою власністю ОСОБА_2 та
ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право
особистої власності на ? частину
квартири АДРЕСА_1.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні квартирою АДРЕСА_1

Вселити ОСОБА_1 у квартиру
АДРЕСА_1.

. Визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 та виділити у
користування ОСОБА_1 житлову кімнату
АДРЕСА_5, площею 11,9 кв.м., а житлову
кімнату АДРЕСА_6, площею 16,3 кв.м.,
виділити в користування ОСОБА_2;
приміщення: №1 - коридор, площею 6,7 кв.м.,
№2 - кухня, площею 8,1 кв.м., №3 - ванну
кімнату, площею 2,6 кв.м., №4 - туалетну
кімнату, площею 1,1 кв.м., №5 - кладову,
площею 1,2 кв.м., залишивши в загальному
користуванні.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 понесені витрати по справі -
сплачений судовий збір у сумі 344 грн. 10
коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Бабушкінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в 10-ти
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
Т.О. Кудрявцева