Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О.,
Наумчука М.І.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом заступника прокурора
м. Києва до Київської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
Департамент земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), про визнання
незаконним рішення, визнання
недійсними державних актів про право
власності на земельну ділянку,
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення,
шляхом визнання права власності на
земельну ділянку

за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі
представника на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 26 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 4 березня
2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року заступник прокурора м.
Києва звернувся до суду із
вищезазначеним позовом, у якому просив
визнати незаконним та скасувати
рішення Київської міської ради від 29
жовтня 2009 року № 665/2734 «Про передачу
ОСОБА_3 у приватну власність земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд на
АДРЕСА_1»; визнати недійсним державний
акт про право власності на земельну
ділянку серії ЯЖ № 922801,
виданий ОСОБА_3; визнати недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0817 га, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 31 грудня 2009
року; скасувати державний акт про право
власності на земельну ділянку, виданий
ОСОБА_4; відновити становище, яке
існувало до порушення, шляхом визнання
права власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 за територіальною громадою м.
Києва в особі Київської міської ради.

Позов обґрунтований тим, що постановою
окружного адміністративного суду м.
Києва від 1 березня 2012 року, залишеною
без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
України від 6 грудня 2012 року та ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 12 червня 2013 року, визнано
протиправним та скасовано рішення
Київської міської ради № 214/2283 від
17 вересня 2009 року про передачу
земельних ділянок товариству з
обмеженою відповідальністю
«Мегатранс» (далі - ТОВ «Мегатранс») на
Столичному шосе, 24 км у м.
Києві. Вказаним рішенням підтверджено
незаконність подальшої передачі
спірної земельної ділянки у власність
ОСОБА_3 На час прийняття рішення про
передачу відповідачу у власність
вказаної земельної ділянки зміни до
програми розвитку зеленої зони м. Києва
та концепції формування земельних
насаджень в центральній частині міста
не внесені, внаслідок чого земельну
ділянку рекреаційного призначення
надано для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд з
порушенням вимог земельного
законодавства. Питання про зміну
цільового призначення спірної
земельної ділянки не вирішувалось.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 26 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 4 березня
2014 року, позов задоволено. Визнано
незаконним та скасовано рішення
Київської міської ради від 29 жовтня 2009
року № 665/2734 «Про передачу ОСОБА_3 у
приватну власність земельної ділянки
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1 Визнано
недійсним державний акт про право
власності на земельну ділянку серії ЯЖ
№ 922801, виданий ОСОБА_3 та
зареєстрований Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) 22
грудня 2009 року. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0,0817 га, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 31 грудня 2009 року.
Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ № 794071, виданий 22 червня
2010 року ОСОБА_4 Відновлено становище,
яке існувало до порушення, шляхом
визнання права власності на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 за територіальною
громадою м. Києва в особі
Київської міської ради. Вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі
представника, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Статтею 51 ЗК України встановлено, що до
земель рекреаційного призначення
належать земельні ділянки зелених зон
і зелених насаджень міст та інших
населених пунктів.

Частиною 2 ст. 52 ЗК України (у редакції
станом на 29 жовтня 2009 року) передбачено,
що на землях рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.

Згідно зі ст. ст. 19, 20 ЗК України, землі
України за основним цільовим
призначенням поділяються на
відповідні категорії, у тому числі:
землі житлової та громадської забудови
й землі рекреаційного призначення, та
віднесення їх до тієї чи іншої
категорії здійснюється на підставі
рішень органів державної влади та
органів місцевого самоврядування
відповідно їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та
зміни цільового призначення земель є
підставою для визнання, відповідно до
ст. 21 ЗК України, недійсними рішень про
надання земель, угод щодо земельних
ділянок, відмови в державній
реєстрації земельних ділянок або
визнання реєстрації недійсною, тощо.

У справі встановлено, що рішенням
Київської міської ради від 17 вересня
2009 року територію на Столичному
шосе, 24 км у Голосіївському районі
м. Києва вилучено із зони зелених
насаджень загального користування і
території лугів та лугопарків та
переведено до території громадських
будівель і споруд. Затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельних
ділянок ТОВ
«Мегатранс» для будівництва,
експлуатації та обслуговування
об'єктів рекреаційного призначення (з
комплексним інженерно-транспортним
облаштуванням та благоустроєм
території) та для житлової забудови за
указаною адресою (а. с. 69).

Рішенням Київської міської ради від 29
жовтня 2009 року № 665/2734 ОСОБА_3 передано
у приватну власність земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1. У зв'язку
із цим внесено зміни до п. 5 рішення
Київської міської ради від 17 вересня
2009 року (щодо площі переданих ТОВ
«Мегатранс» земельних ділянок для
житлової забудови). На підставі
указаного рішення 22 грудня 2009 року
ОСОБА_3 видано державний акт про
право власності на земельну ділянку
серії ЯЖ № 922801.

За договором купівлі-продажу від 31
грудня 2009 року земельна ділянка площею
0,0817 га на АДРЕСА_1 перейшла у власність
ОСОБА_4 На підставі указаного договору
22 червня 2010 року ОСОБА_4 видано
державний акт серії ЯЕ №
794071.

Постановою окружного
адміністративного суду м. Києва від 1
березня 2012 року, залишеною без
змін ухвалою Київського апеляційного
адміністративного суду від 6 грудня 2012
року та ухвалою Вищого
адміністративного суду України від 12
червня 2013 року, визнано протиправним та
скасовано рішення Київської міської
ради № 214/2283 від 17 вересня 2009 року
(а. с. 72-75). Указаним судовим рішенням
встановлено, що всупереч вимогам, які
містяться у погоджувальній
документації, зміни до рішення
Київської міської ради від 19 липня 2005
року «Про затвердження Програми
розвитку зеленої зони м.
Києва до 2010 року» та зміни до
Генерального плану розвитку м. Києва до
2020 року, затвердженого
рішенням Київської міської ради від 28
березня 2002 року, ні на
стадії погодження землевпорядної
документації, ні на стадії прийняття
оспорюваного рішення, внесені не були.

Встановивши на підставі наявних у
матеріалах справи доказів, що спірна
земельна ділянка віднесена до земель
рекреаційного призначення, тому не
могла бути виділена для житлового
будівництва, суди дійшли вірного
висновку щодо незаконної передачі
Київською міською радою земельної
ділянки у власність ОСОБА_3 за рішенням
29 жовтня 2009 року та, як наслідок,
скасування цього рішення.

Враховуючи те, що правова підстава
виникнення у ОСОБА_3 права власності на
земельну ділянку скасована, він не є
особою, яка у розумінні
ч. 1 ст. 317 ЦК України уповноважена
виступати продавцем земельної ділянки,
висновок суду щодо невідповідності
договору купівлі-продажу земельної
ділянки площею 0, 0817 га, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 31 грудня 2009 року,
вимогам ст. 203 ЦК України та його
недійсності з підстав, передбачених ст.
215 ЦК України, відповідає вимогам щодо
застосування наведених норм.

Незаконність рішення Київської
міської ради від 29 жовтня 2009 року
№ 665/2734 та недійсність договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
31 грудня 2009 року мають
наслідком недійсність виданих на їх
підставі ОСОБА_3 та ОСОБА_4
державних актів про право власності на
земельну ділянку, оскільки
правомірність державного акта, тобто
правова можливість підтверджувати
існування юридичного факту набуття
земельної ділянки у власність,
перебуває у прямій залежності від
законності правової підстави
виникнення цього юридичного факту.

Враховуючи зазначене, судові рішення у
цій частині вирішення спору є
законними, підстави для їх та зміни чи
скасування у цій частині відсутні.

Разом з тим, вирішуючи спір у частині
вимоги про відновлення становища, яке
існувало до порушення, шляхом визнання
права власності на земельну ділянку за
територіальною громадою м. Києва в
особі Київської міської ради, судами не
враховано, що законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст. ст. 55, 124 Конституції
України та ст. 13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
відповідно до яких кожна особа має
право на ефективний засіб правового
захисту, не заборонений законом,
зокрема таким, що відповідає змісту
порушеного права, характеру його
порушення та наслідкам, спричиненим
цим порушенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, у
разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише у разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку із цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороною недійсного
правочину.

Положення ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі.

Київська міська рада не була стороною
договору купівлі-продажу, а спірна
земельна, яка була предметом
оспорюваного правочину, вибула з
володіння Київської міської ради у
зв'язку з порушенням вимог діючого
законодавства.

Крім того, на підставі ст. 392 ЦК України,
яка застосована судами, може бути
задоволений позов власника про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою та у разі втрати ним
документа, який засвідчує право
власності.

Такі обставини не були підставою
заявленого у справі позову.

Визнання недійсним рішення, договору
купівлі-продажу і державних актів на
земельну ділянку відновлює становище,
яке існувало до порушення. Такий спосіб
захисту є ефективним та достатнім для
повернення земельної ділянки власнику
та поновлення його права.

Вирішуючи спір у частині визнання
права власності на спірну земельну
ділянку за Київською міською радою, суд
першої інстанції у порушення вимог
ст. ст. 213, 214 ЦПК України на вказане
уваги не звернув, не врахував, що при
встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у цій частині, апеляційний
суд допущених порушень норм
матеріального та норм процесуального
права не усунув, що відповідно до ст. 338
ЦПК України є підставою для скасування
постановленої ним ухвали із передачею
справи у частині вирішення позову про
визнання права власності на земельну
ділянку за Київською міською радою на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі
представника задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4
березня 2014 року у частині вирішення
позову заступника прокурора м. Києва до
Київської міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
третя особа - Департамент земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), про
відновлення становища, яке існувало до
порушення, шляхом визнання права
власності на земельну ділянку
скасувати, справу у цій частині
передати на новий судовий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Голосіївського
районного суду м. Києва від
26 липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 4 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В.І. Мартинюк

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

М.І. Наумчук