Справа № 459/5110/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/1734/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Копняк С.М.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю
представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області - Дац Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 16 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійних захворюваннь, -

в с т а н
о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, в якому
просить стягнути з відповідача на його
користь 30 000,00 грн. у відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійних захворювань. В
обґрунтування позову послався на те, що
з 19.01.1981 року по 22.07.1981 року навчався в
Червоноградському МПТУ № 55. 10.08.1981 року
прийнятий підземним робочим очисного
вибою V розряду на шахту імені 25 з'їзду
КПРС. 10.11.1984 року звільнений у зв'язку з
переводом на шахту № 10
«Великомостівська». 19.11.1984 року
прийнятий підземним гірноробочим
очисного вибою V розряду на шахту № 10
«Великомостівська». 28.01.1987 року
переведений машиністом
породовидобувних машин VI розряду.
23.09.1996 року звільнений за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України. 02.06.1998
року прийнятий підземним машиністом
гірничих виймальних машин VI розряду.
01.05.2000 року перекваліфікований на
підземного машиніста гірничих
виїмкових машин. 19.06.2003 року звільнений
по ст. 40 п. 2 КЗпП України у зв'язку з
виявленою невідповідністю працівника
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я, які перешкоджають виконанню
даної роботи. У зв'язку з тривалою
роботою в особливо шкідливих та тяжких
умовах праці в нього погіршився стан
здоров'я, внаслідок чого неодноразово
був змушений звертатися за медичною
допомогою. Довідкою МСЕК від 23.07.2003 року
йому встановлено III групу інвалідності,
а довідкою МСЕК від 26.05.2005 року -
безтерміново 50% втрати професійної
працездатності внаслідок професійного
захворювання. Довідкою МСЕК від 26.05.2005
року йому безтерміново встановлено III
групу інвалідності.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_3
10000 (десять тисяч) грн. на відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
професійних захворювань.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішення суду оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області. Зазначає, що суд
першої інстанції не взяв до уваги те, що
на момент звернення з позовом до суду
Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» не передбачено, що
саме Фонд здійснює відшкодування
моральної шкоди. Крім того, позивачем
пропущено тримісячний строк звернення
з позовом до суду про стягнення
моральної шкоди та не було долучено
жодного медичного висновку про
наявність факту спричинення йому
моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням
здоров'я на виробництві. Жодних
медичних документів, які б
підтверджували перенесені стрес,
депресію, які зазнав позивач внаслідок
моральних страждань у результаті
отриманого ушкодження здоров'я на
виробництві до матеріалів справи не
подано. Суд не взяв до уваги те, що
позивач знав при прийомі на роботу про
шкідливі та небезпечні умови праці на
підприємстві та про наслідки, які тягне
за собою робота в даних умовах, відтак
вважає, що пред'являти позов про
відшкодування моральної шкоди є
недоцільним. Також зазначає, що судом
не враховано, що в судовому засіданні
позивачем не було обґрунтовано розмір
відшкодування моральної шкоди та не
доведено факту заподіяння йому такої.
Просить скасувати рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 16 січня 2014 року
та ухвалити нове, яким у задоволенні
позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області - Дац Н.І., яка
підтримала апеляційну скаргу,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів вважає,
що її слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

В судовому засіданні міського суду
встановлені наступні юридично значимі
факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з копії трудової книжки
ОСОБА_3 з 19.01.1981 року по 22.07.1981 року
навчався в Червоноградському МПТУ № 55.
10.08.1981 року прийнятий підземним робочим
очисного вибою V розряду на шахту імені
25 з'їзду КПРС. 10.11.1984 року звільнений у
зв'язку з переводом на шахту № 10
«Великомостівська». 19.11.1984 року
прийнятий підземним гірноробочим
очисного вибою V розряду на шахту № 10
«Великомостівська». 28.01.1987 року
переведений машиністом
породовидобувних машин VI розряду.
23.09.1996 року звільнений за власним
бажанням за ст. 38 КЗпП України. 02.06.1998
року прийнятий підземним машиністом
гірничих виймальних машин VI розряду.
01.05.2000 року перекваліфікований на
підземного машиніста гірничих
виїмкових машин. 19.06.2003 року звільнений
по ст. 40 п. 2 КЗпП України у зв'язку з
виявленою невідповідністю працівника
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я, які перешкоджають виконанню
даної роботи (а.с. 8-10).

У зв'язку з тривалою роботою в особливо
шкідливих та тяжких умовах праці
позивач був змушений звертатися за
медичною допомогою, що підтверджується
копіями наявних у справі медичних
документів.

Згідно довідки МСЕК серії ЛВА-2 № 008041
від 23.07.2003 року ОСОБА_3 встановлено 35 %
втрати професійної працездатності (а.с.
55).

Відповідно до довідки МСЕК серії ЛВА-1
№ 120743 від 23.07.2003 року позивачу
встановлено III групу інвалідності (а.с.
16).

Згідно з довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 009185
від 26.05.2005 року останньому безтерміново
встановлено 50% втрати професійної
працездатності, з яких: 35 % - повторно
від 27.05.2003 року (хронічний бронхіт), 15% -
встановлено вперше від 29.03.2005 року (а.с.
15).

Як вбачається з довідки МСЕК серії ЛВА-1
№ 136614 від 26.05.2005 року позивачу
безтерміново встановлено III групу
інвалідності (а.с. 17).

Відповідно до частини 2 статті 153
Кодексу законів про працю України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Згідно статті 237-1 Кодексу законів про
працю України відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до частин 2, 3 статті 23 ЦК
України моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або і інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України
установлено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті.

Згідно ч. 1 статті 1168 ЦК моральна шкода,
завдана каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, може бути
відшкодована одноразово або шляхом
здійснення щомісячних платежів.

Як зазначено у п. 4.1 Рішення
Конституційного Суду України у справі
за конституційним зверненням
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Кіровоградській
області про офіційне тлумачення
положення частини третьої статті 34
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (справа про
відшкодування моральної шкоди Фондом
соціального страхування), ухваленого
27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно
до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу
України (435-15) моральна шкода
потерпілого від нещасного випадку на
виробництві чи професійного
захворювання полягає, зокрема, у
фізичному болю, фізичних та душевних
стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Як наслідок, моральна шкода,
заподіяна умовами виробництва,
спричинює порушення таких особистих
немайнових прав, як право на життя,
право на охорону здоров'я тощо.
Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності
спричинюють йому моральні та фізичні
страждання.

Вищенаведені обставини справи та
правові положення, на думку суду першої
інстанції, свідчать про доведення
факту спричинення позивачеві
моральної шкоди унаслідок ушкодження
його здоров'я при виконанні трудових
обов'язків, що потягло за собою
професійні захворювання, а отже, про
право позивача на її відшкодування.
Факт спричинення позивачеві моральної
шкоди підтверджується також наявними у
справі копіями медичних документів та
знаходить своє пояснення згідно із
вищевказаними положеннями Рішення
Конституційного Суду України від 27.01.2004
року у справі № 1-9/2004.

Вирішуючи питання про розмір
відшкодування моральної шкоди (суму її
компенсації), міським судом ураховано
тяжкість завданої позивачеві
моральної шкоди, глибину, тривалість та
характер моральних та фізичних
страждань, їх інтенсивність та
довготривалість, стан його здоров'я,
тяжкість професійного захворювання,
настання у зв'язку з цим негативних
змін у його житті, необхідність
лікування, втрату у зв'язку з цим
життєвих зв'язків, істотність
вимушених змін у його життєвих
стосунках, що вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обсяг втрати позивачем
працездатності унаслідок
профзахворювань, що становить 50 %, з
яких: 35 % - встановлено повторно від
27.05.2003 року (хронічний бронхіт), 15% -
встановлено вперше від 29.03.2005 року.

При цьому суд першої інстанції виходив
із засад розумності, виваженості та
справедливості, що відповідає вимогам
п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди».

Також міським судом вірно зазначено, що
посилання представника відповідача на
пропуск позивачем строку позовної
давності є безпідставними, оскільки
відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (тобто і на вимогу
про відшкодування моральної шкоди)
позовна давність не поширюється.
Аналогічні роз'яснення надані у п. 16
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди».

Тому суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що сума
компенсації спричиненої позивачеві
моральної шкоди повинна складати 10000,00
грн., а не 30000,00 грн., оскільки така
належним чином не вмотивована, є
завищеною і не відповідає тяжкості та
характеру завданої йому шкоди.

Колегія суддів погоджується з
висновками міського суду, оскільки суд
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
дійшовши його на основі повно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених
дослідженими в судовому засіданні
доказами, з дотриманням норм
матеріального й процесуального права.

На час спірних правовідносин діяли як
ч. 3 ст. 34 Закону України від 23.09.1999 року
№ 1105-ХІV «Про загальнообов?язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань, які
спричинили втрату працездатності», так
і ст. 9 Закону України «Про охорону
праці» (в ред. Закону від 21.11.2002 року №
229-ІV), згідно з якою відшкодування
шкоди, заподіяної працівникові
внаслідок ушкодження його здоров??я,
здійснюється Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України відповідно до
наведеного вище Закону № 1105-ХІV.

Це підтверджується також наведеними в
рішенні міського суду роз?ясненнями
Конституційного Суду України, наданими
у рішенні від 27.01.2004 року.

Згідно із п.п. «є» п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, Фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Встановлення Законом обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про
загальнообов?язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. Відмова потерпілому у
праві на отримання грошової
компенсації за моральну шкоду від
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків залежно від ступеня
втрати професійної працездатності має
обмежувальний характер.

Посилання апелянта на те, що позивачем
не представлено жодного медичного
висновку про встановлення факту
наявності моральної шкоди не
заслуговують на увагу, оскільки
пунктом 2 наказу МОЗ України № 420 від
05.06.2012 року «Про затвердження Порядку
та Критеріїв встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров?я, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 16.08.2012
року, визнано таким, що втратив
чинність наказ МОЗ України від 22
листопада 1995 року № 212, яким
затверджено Порядок встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров?я, пов?язане з виконанням
трудових обов?язків», у п. 3.8 якого
передбачалося, що на МСЕК покладено
обов?язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди.

Решта доводів апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи і
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального і процесуального права.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги, матеріали справи,
зміст оскаржуваного судового рішення,
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права і
порушення норм процесуального права,
які передбачені нормами ЦПК України як
підстави для скасування рішення, тому
підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Червонограді
Львівської області - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 16 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Копняк С.М.

Мацей М.М.