Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В.,
Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання
Демчук Ю.Ю.,

з участю
представника позивачки та
відповідачки,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Рівненського районного суду від 29
січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної
і моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

10 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 про
відшкодування матеріальної і
моральної шкоди.

Рішенням Рівненського районного суду
від 29 січня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі представник позивача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 доводила, що місцевий суд
прийшов до помилкового висновку про те,
що позивачем не надано належних і
допустимих доказів щодо розміру
заподіяної шкоди.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України
«Про захист прав споживачів» за
наявності у роботі (послузі) істотних
недоліків споживач має право вимагати
розірвання договору та відшкодування
збитків. Проте у законодавстві про
захист прав споживачів не передбачено,
в який спосіб має визначатися розмір
завданих збитків.

Частиною 3 ст. 623 ЦК України встановлено,
що збитки визначаються з урахуванням
ринкових цін, що існували на день
добровільного задоволення боржником
вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно,
- у день пред'явлення позову, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ринкові ціни, що існували на день
ухвалення рішення.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року
«Про практику розгляду цивільних справ
за позовами про захист прав
споживачів» роз'яснено, що при
визначенні розміру збитків, заподіяних
неповерненням (втратою, пошкодженням)
майна, суди мають виходити з його
роздрібної ціни у торговельних
організаціях даної місцевості (з
урахуванням зносу) або з оцінки,
зробленої самим споживачем чи
погодженої сторонами при укладенні
договору. Проте якщо вартість майна,
визначена в такому порядку, на час
вирішення спору не відповідає дійсній
або її взагалі не було визначено,
сторони не позбавлені можливості
доводити в суді дійсну вартість
неповернутого, втраченого чи
пошкодженого майна.

Таким чином, визначення розміру
завданої шкоди може здійснюватися на
підставі оцінки, зробленої самим
споживачем.

При пред'явленні позову позивачкою
була визначена шкода в розмірі 2150 грн.,
оскільки костюм, який був пошкоджений
відповідачем у процесі хімчистки, вона
придбала за 200 євро, що на момент
подання позовної заяви становило 2150
грн. Крім того, ОСОБА_1 долучила до
матеріалів справи роздруківки з
інтернет-сайтів торгових організацій
України, звідки можна встановити
середню вартість костюма. Визначена
позивачкою вартість костюма у розмірі
2150 грн. відповідачкою не спростована.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про
захист прав споживачів» встановлено,
що споживачі під час придбання,
замовлення або використання продукції,
яка реалізується на території України,
для задоволення своїх особистих потреб
мають право на відшкодування майнової
та моральної шкоди, завданої внаслідок
недоліків продукції (дефекту в
продукції), відповідно до закону.

У зв'язку з неналежним виконанням
відповідачкою взятих на себе
зобов'язань позивачка зазнала значної
моральної шкоди, яка полягала в її
душевних стражданнях. Проте місцевий
суд, відмовляючи ОСОБА_1 у
відшкодуванні моральної шкоди,
керувався нормами Закону України «Про
захист прав споживачів» у старій
редакції.

Покликаючись на ці обставини,
представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
просила апеляційний суд рішення суду
першої інстанції скасувати й ухвалити
у справі нове рішення про задоволення
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
частковому скасуванню з ухваленням у
справі апеляційним судом нового
рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
відмовляючи позивачці у задоволенні
позовних вимог про відшкодування
матеріальної і моральної шкоди,
місцевий суд виходив з того, що
позивачка не надала суду належних і
допустимих доказів про вартість
пошкодженого костюма та розмір
збитків, а також про те, що неякісні
послуги відповідача були небезпечні
для її життя та здоров'я.

Проте погодитися з такими висновками
суду першої інстанції можна лише
частково.

Судом установлено, що 16 вересня 2010 року
ОСОБА_1 здала відповідачці в хімчистку
чорний піджак від чоловічого костюма
із загальними ознаками забруднення
(засаленість, витертість тканини до
блиску) та зношеністю у 50%, за що
сплатила згідно із квитанцією 58 грн. (а.
с. 4).

21 вересня 2010 року після хімчистки на
піджаку було виявлено руйнування
тканини та відшарування і деформація
внутрішньої клеєної прокладки на
бортах (а. с. 2-3, 5-9).

Ці обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Виходячи з ч. 1 ст. 906 ЦК України збитки,
завдані замовнику невиконанням або
неналежним виконанням договору про
надання послуг за плату, підлягають
відшкодуванню виконавцем, у разі
наявності його вини, у повному обсязі,
якщо інше не встановлено договором.
Виконавець, який порушив договір про
надання послуг за плату при здійсненні
ним підприємницької діяльності,
відповідає за це порушення, якщо не
доведе, що належне виконання виявилося
неможливим внаслідок непереборної
сили, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Частиною 4 ст. 10 Закону України «Про
захист прав споживачів» передбачено,
що за наявності у роботі (послузі)
істотних недоліків споживач має право
вимагати розірвання договору та
відшкодування збитків. Якщо істотні
недоліки було виявлено в роботі
(послузі), виконаній з матеріалу
споживача, споживач має право вимагати
на свій вибір або виконання її з такого
ж матеріалу виконавця, або розірвання
договору і відшкодування збитків.
Зазначені вимоги можуть бути
пред'явлені споживачем протягом
строків, передбачених
нормативно-правовими актами та
нормативними документами, умовами
договору, а в разі відсутності таких
строків - протягом десяти років.

Згідно з п. 28 Правил побутового
обслуговування населення (далі -
Правил), затверджених постановою
Кабінету Міністрів України № 313 від 16
травня 1994 року, у разі невиконання або
неналежного виконання обов'язків,
визначених цими Правилами та угодою,
виконавець несе відповідальність в
порядку, передбаченому законодавством
та угодою між ним і замовником.
Виконавець не звільняється від
відповідальності у разі псування чи
пошкодження речей та матеріалів
внаслідок їх особливих властивостей,
які він не зміг виявити під час
прийняття замовлення.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_1 покликалася на те, що внаслідок
надання неякісної послуги, зданий нею
піджак від чоловічого костюма був
зіпсований, що унеможливило
використання костюма в майбутньому.

Пунктом 29 Правил передбачено, що
виконавець не несе відповідальності за
недоліки у наданих послугах, якщо
доведе, що вони виникли не з його вини.

Відповідачкою не доведено, що
пошкодження піджака сталося не з її
вини.

Частиною 3 ст. 623 ЦК України встановлено,
що збитки визначаються з урахуванням
ринкових цін, що існували на день
добровільного задоволення боржником
вимоги кредитора у місці, де
зобов'язання має бути виконане, а якщо
вимога не була задоволена добровільно,
- у день пред'явлення позову, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Суд може задовольнити вимогу про
відшкодування збитків, беручи до уваги
ринкові ціни, що існували на день
ухвалення рішення.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 5 від 12 квітня 1996 року
«Про практику розгляду цивільних справ
за позовами про захист прав
споживачів» роз'яснено, що при
визначенні розміру збитків, заподіяних
неповерненням (втратою, пошкодженням)
майна, суди мають виходити з його
роздрібної ціни у торговельних
організаціях даної місцевості (з
урахуванням зносу) або з оцінки,
зробленої самим споживачем чи
погодженої сторонами при укладенні
договору. Проте якщо вартість майна,
визначена в такому порядку, на час
вирішення спору не відповідає дійсній
або її взагалі не було визначено,
сторони не позбавлені можливості
доводити в суді дійсну вартість
неповернутого, втраченого чи
пошкодженого майна.

Таким чином, визначення розміру
завданої шкоди може здійснюватися
навіть на підставі оцінки, зробленої
самим споживачем.

Зі справи видно, що розмір завданої
матеріальної шкоди в сумі 2150 грн.
позивачка визначила, виходячи з того,
що пошкоджений відповідачкою в процесі
хімчистки костюм був придбаний нею за
200 євро, які на момент подання позовної
заяви складали 2150 грн. Крім цього,
ОСОБА_1 долучила до матеріалів справи
роздруківки з інтернет-сайтів торгових
організацій України про вартість
чоловічих костюмів.

Визначена позивачкою вартість костюма
у розмірі 2150 грн. відповідачкою не
спростована і ОСОБА_3 фактично не
заперечувалася.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Тому з урахуванням викладеного, а також
зважаючи на 50 % знос пошкодженої речі, з
відповідачки на користь позивачки слід
стягнути 2150 х 50 % = 1075 грн. вартості
пошкодженого майна та 58 грн., сплачених
ОСОБА_1 відповідачці при укладенні
договору, разом - 1133 грн.

При цьому костюм (пошкоджений піджак та
брюки), який ще представляє собою певну
цінність, підлягає передачі
відповідачці за умови, що вона виявить
таке бажання.

Пленум Верховного Суду України у п. 15
постанови № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснив, що на правовідносини,
які виникли до набрання чинності
відповідним законодавчим актом про
відшкодування моральної шкоди,
обов'язок по її відшкодуванню не
поширюється, в тому числі й на ті
випадки, коли позивач після набрання
чинності цим актом ще зазнає
моральних чи фізичних страждань від
раніше вчинених неправомірних дій.

З матеріалів справи вбачається, що
неналежне виконання відповідачкою
договору про надання позивачці послуг
з хімчистки мало місце у вересні 2010
року.

На той час пункт 5 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про захист прав споживачів»
передбачав право споживача на
відшкодування майнової та моральної
(немайнової) шкоди, заподіяної
небезпечною для життя і здоров'я людей
продукцією у випадках, передбачених
законодавством.

Проте таких обставин у даній справі не
встановлено.

Тому зважаючи на наведене, спір сторін
у частині відшкодування моральної
шкоди місцевим судом, на переконання
колегії суддів, вирішений правильно.

Керуючись ст.ст. 623, 901, 906 ЦК України,
Законом України «Про захист прав
споживачів», ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Рівненського районного суду
від 29 січня 2014 року в частині, що
стосується відмови позивачці у
відшкодуванні матеріальної шкоди,
скасувати.

Зазначені позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1133
(одну тисячу сто тридцять три) грн.
відшкодування матеріальної шкоди.

Зобов'язати позивачку передати костюм
(пошкоджений піджак та брюки), з приводу
якого між сторонами виник спір, й який
представляє собою певну цінність,
відповідачці у справі, якщо вона
виявить таке бажання.

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін, а подану апеляційну
скаргу відхилити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
спеціального фонду Державного бюджету
України для Апеляційного суду
Рівненської області судовий збір у
сумі 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: