Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №291/1528/13
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

22 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Широкової
Л.В.,

суддів
Борисюка Р.М.., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання
Ходаківській О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за апеляційною скаргою прокурора
Ружинського району в інтересах держави
в особі управління Пенсійного фонду
України в Оболонському районі м. Києва
на рішення Ружинського районного суду
Житомирської області від 18 жовтня 2013
року

по цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору
дійсним та визнання права власності на
майно ,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з даним позовом, який
мотивував тим, що 15.06.2013 року між ним та
ОСОБА_4 було розірвано договір
купівлі-продажу нежитлової
господарської будівлі загальною
площею 60,9 кв.м., що розташована в
АДРЕСА_1. Позивач зазначав, що повернув
відповідачу сплачені відповідно до
договору від 01.09.2007 року кошти в сумі
50000,00 грн., останній в свою чергу
повернув технічний паспорт на вказану
будівлю та ключі, нотаріально
посвідчити даний договір домовилися
20.06.2013 року.

17.06.2013 року між сторонами було
укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку загальною площею 120,00
кв.м., що розташований по вул. Шевченка
в с. Трубіївка, Ружинського району,
Житомирської області. Відповідно до
умов даного договору, ОСОБА_4
зобов'язувався передати у власність
ОСОБА_3 вказаний житловий будинок, а
останній сплатити кошти в сумі 70000,00
грн., дані умови договору були виконані,
проте відповідач ухилявся від
належного оформлення вказаних
договорів, а тому він змушений
звертатися до суду за захистом свої
прав. 18.10.2013 року ОСОБА_3 уточнив свої
позовні вимоги та просив визнати
дійсними договори купівлі-продажу
житлового будинку від 17.06.2013 року,
нежитлової господарської будівлі від
15.06.2013 року та визнати за ним право
власності на вказане майно.

Рішенням Ружинського районного
суду Житомирської області від 18 жовтня
2013 року позов задоволено частково.
Визнано дійсним договір
купівлі-продажу нежитлової
господарської будівлі укладеного
15.06.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
нежитлову господарську будівлю, що
розташована АДРЕСА_1, загальною площею
60,9 кв.м.. В решті позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі прокурор
Ружинського району в інтересах держави
в особі управління Пенсійного фонду
України в Оболонському районі м. Києва
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову.

На обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що рішення суду є
незаконним, необґрунтованим та таким,
що ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Судом не встановлено усіх обставин, що
мають значення для справи, не
досліджено та не надано належної
оцінки доказам по справі, висновки суду
не відповідають обставинам справи.
Прокурор зазначає, що судом розглянуто
справу, яка не підсудна Ружинському
районному суду Житомирської області,
відповідно до вимог ст.114 ЦПК України.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку про те, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про визнання
договору купівлі-продажу нежитлової
господарської будівлі в АДРЕСА_1,
загальною площею 60,9 кв.м.. дійсним та
визнання права власності ОСОБА_3 на цю
будівлю, суд першої інстанції, виходив
з того, що ОСОБА_4, розпорядився
належною йому на праві власності
нежитловою господарською будівлею
шляхом укладення спірного договору
купівлі-продажу, у зв'язку з чим спірний
договір є таким, що укладений між
сторонами за взаємною згодою, містить
усі істотні умови, необхідні для
договору купівлі-продажу, які повністю
виконані.

Оскільки укладений між сторонами
у простій письмовій формі договір
купівлі-продажу не був нотаріально
посвідчений, тому він на підставі ч. 2
ст. 220 ЦК України підлягає визнанню
дійсним, відповідно підлягає визнанню
й право власності ОСОБА_3 на зазначену
будівлю.

Проте, з таким висновком суду
погодитися не можна, оскільки
неправильне застосування судом норм
матеріального права призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідченні, і державної реєстрації з
моменту державної реєстрації.

Судом встановлено, що 01 вересня 2007
року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у простій
письмовій формі оформили договір
купівлі-продажу нежитлової
господарської будівлі в АДРЕСА_1,
загальною площею 60,9 кв.м, за умовами
якого позивач придбав цю будівлю
сплативши відповідачу 15 червня 2013 року
50 тис. грн. (а.с.8) .

Згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України
якщо недійсність правочину
встановлена законом, такий правочин є
нікчемним. У випадках, встановлених
Цивільним кодексом України, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Відповідно до ст. 220 ЦК України в
разі недодержання сторонами вимог про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Таким чином, закон надає суду
право визнавати дійсним договір, який
через недодержання сторонами вимог
закону про його нотаріальне
посвідчення є нікчемним.

Правила ст. 220 ЦК України щодо
можливості визнання договору
купівлі-продажу дійсним не поширюється
на договори купівлі-продажу, предметом
яких є земельна ділянка, єдиний
майновий комплекс, житловий будинок
(квартира) або інше нерухоме, оскільки
такий правочин підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.
Це пов'язано із тим, що момент вчинення
такого правочину, відповідно до
положень ст. ст. 210, 640 ЦК України
пов'язується з державною реєстрацією,
тому правочин є неукладеним і таким, що
не породжує для сторін прав та
обов'язків.

У зв'язку з цим, не будучи
укладеним, договір не може бути
визнаний судом дійсним на підставі ст.
220 ЦК України.

Пунктами 5,6 Тимчасового порядку
державної реєстрації правочинів,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 26 травня 2004 року
№ 671, передбачено, що державній
реєстрації підлягають договори
купівлі-продажу, міни земельної
ділянки або іншого нерухомого майна;
державна реєстрація правочинів
проводиться шляхом внесення
нотаріусом запису до Державного
реєстру правочинів одночасно з його
нотаріальним посвідченням.

Проте, суд, вирішуючи справу, на
зазначені положення закону уваги не
звернув, неправильно застосував норму
матеріального права.

Договір купівлі-продажу
вищезазначеної нежитлової будівлі
укладений сторонами у простій
письмовій формі в силу положень ст.ст.
640, 657 ЦК України не є укладеним, тому не
може бути визнаний дійсним на підставі
ч. 2 ст. 220 ЦК України, а відповідно
відсутні й правові підстави для
визнання права власності на нерухоме
майно, що є предметом вказаного
правочину.

Оскільки під час вирішення справи
судом неправильно застосовані норми
матеріального права, ухвалене у
справі рішення в частині задоволення
позову відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309,
313,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокурора
Ружинського району в інтересах держави
в особі управління Пенсійного фонду
України в Оболонському районі м. Києва
задовольнити.

Рішення Ружинського районного
суду Житомирської області від 18 жовтня
2013 року в частині задоволення позовних
вимог ОСОБА_3 скасувати та ухвалити
нове рішення, яким ОСОБА_3 в позові до
ОСОБА_4 про визнання договору дійсним
та визнання права власності на майно
відмовити.

У решті рішення суду залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: