Провадження №
Єдиний унікальний № 742/2093/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року
м.
Прилуки

Прилуцький міськрайонний суд
Чернігівської області

в складі: головуючого-судді
- Павлов В.Г.,

секретаря
- Хотінь Ж.О.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні подання старшого державного
виконавця ДВС Прилуцького МРУЮ Мигун
О.М. про встановлення тимчасового
обмеження боржнику ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України, -

ВСТАНОВИВ :

14.05.2014 року старший державний
виконавець ДВС Прилуцького МРУЮ Мигун
О.М. звернувся до суду з поданням про
встановлення тимчасового обмеження у
праві виїзду за межі України без
вилучення паспортного документу
боржнику ОСОБА_2, посилаючись на те, що
на виконанні у відділі Державної
виконавчої служби Прилуцького МРУЮ
Чернігівської області знаходяться
виконавчий лист № 2-1126/2010 р. про
стягнення з ОСОБА_2 аліментів на
утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
розмірі ? частки всіх видів його
заробітку та № 2-1128/2010 р. про стягнення з
ОСОБА_2 аліментів на утримання ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі ? частки всіх
видів його заробітку.

Обґрунтовуючи подання, старший
державний виконавець відділу ДВС
Прилуцького МРУЮ зазначає, що боржник з
серпня 2011 року систематично ухиляється
від добровільного виконання
виконавчих листів, що проявляється
саме в несплаті аліментів у
встановлені законодавством строки, в
зв'язку з чим в останнього виникла
заборгованість по їх сплаті. Дана
обставина і стала підставою для
звернення до суду заявника з поданням
про встановлення тимчасового
обмеження боржнику ОСОБА_2 у праві
виїзду за межі України без вилучення
паспортного документа.

В судове засідання представник
заявника не з'явився, про дату розгляду
справи був повідомлений належним
чином, в поданні останнім було заявлено
клопотання про проведення розгляду
справи без його участі.

Сторони виконавчого провадження в
судове засідання не викликались, що
узгоджується з положеннями ч.2 ст.3771 ЦПК
України.

У відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України,
у разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі,
фіксування судового процесу за
допомогою звукозаписувального
технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно та всебічно з'ясував
обставини справи, розглянув надані
докази, які мають юридичне значення,
оцінивши їх належність, допустимість,
достовірність, а також взаємний зв'язок
у їх сукупності, приходить до
переконання, що подання задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.33 Конституції України
передбачено, що кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

З матеріалів справи достовірно
встановлено, що 05.08.2010 року старшим
державним виконавцем відділу ДВС
Прилуцького МРУЮ Максименко Х.Ю. було
винесено постанови про відкриття
виконавчих проваджень з виконання
виконавчого листа № 2-1126 від 28.07.2010 року
про стягнення з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 аліментів на її утримання до
досягнення дитиною трирічного віку та
виконавчого листа № 2-1128 про стягнення
з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на
утримання неповнолітньої доньки до
досягнення нею повноліття /а.с.3,5/.

Закон України «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» від 21 січня 1994 року регулює
порядок здійснення права громадян
України на виїзд з України і в'їзд в
Україну, порядок оформлення документів
для зарубіжних поїздок, визначає
випадки тимчасового обмеження права
громадян на виїзд з України і
встановлює порядок розв'язання спорів
у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст.6 вказаного Закону
передбачено як підставу для
тимчасового обмеження у праві виїзду
за кордон - ухилення громадянина
України від виконання ним зобов'язань,
покладених на нього судовим рішенням,
рішенням іншого органу (посадової
особи), - до виконання зобов'язань.

Відповідно до ч.1, п.18 ч.3 ст.11 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії, в тому
числі у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням суду.

Зі змісту наведених норм вбачається, що
тимчасове обмеження у праві виїзду
боржника за межі України можливе лише
за умов ухилення боржника від
виконання зобов'язань покладених на
нього за рішенням суду або Законом
України «Про виконавче провадження».

Згідно вимог ч.2 ст.10 ЦПК України
наявність умислу та обставин, які є
предметом посилання державного
виконавця у поданні про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України як на підставу його вимог,
підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
відповідно до вимог ст.60 ЦПК України,
покладається в даному випаду на орган
державної виконавчої служби, який
звертається до суду із відповідним
поданням. Особа, яка має невиконані
зобов'язання, не може вважатися винною
в ухиленні від їх виконання, поки не
буде доведено протилежного.

Під поняттям «ухилення» від виконання
зобов'язань, покладених на боржника
рішенням, варто розуміти будь-які
свідомі діяння (дії або бездіяльність)
боржника, спрямовані на невиконання
відповідного обов'язку у виконавчому
провадженні, коли виконати цей
обов'язок у нього є всі реальні
можливості (наприклад наявність
коштів, майна тощо) і цьому не заважають
будь-які незалежні від нього об'єктивні
обставини. На момент звернення з
поданням до суду, факт ухилення
боржника від виконання зобов'язань,
покладених на нього рішенням, повинен
вже відбутися і бути об'єктивно наявним
та вбачатися з матеріалів виконавчого
провадження.

Положеннями ч.1 ст.377-1 ЦПК України
визначено, що питання про тимчасове
обмеження боржника-фізичної особи або
керівника боржника - юридичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень та рішень
інших органів (посадових осіб)
вирішується судом за
місцезнаходженням органу державної
виконавчої служби за поданням
держаного виконавця, погодженим з
начальником відділу державної
виконавчої служби.

Порядок стягнення аліментів та
заборгованості по їх сплаті
регулюється положеннями статті 74 ЗУ
«Про виконавче провадження» /далі - ЗУ/.

Відповідно до ч.4 ст.74 ЗУ державний
виконавець обчислює розмір
заборгованості із сплати аліментів,
складає відповідний розрахунок та
повідомляє про нього стягувачу і
боржнику. Проте, ані матеріали
виконавчого провадження № 21017223, ані №
21017348 не містять жодних відомостей про
інформування боржника стосовно
фактичного розміру наявних в нього
заборгованостей в результаті несплати
аліментів. Окрім того, неузгодженість
самого розміру заборгованостей, з
огляду на досліджені розрахунки
проведені по виконавчих листах № 2-1126
від 28.07.2010 року, № 1128 від 28.07.2010 року та
відомості, що містяться в матеріалах
подання, позбавляють суд дійти
остаточного висновку про належність
проведення виконавчих дій державним
виконавцем, як те передбачено вимогами
ст.74 ЗУ.

Усвідомлення боржником ОСОБА_2
наявності в нього аліментних
зобов'язань, з огляду на часткову
сплату ним заборгованості по
виконавчим листам, також не може бути
визначальною підставою для
задоволення подання, оскільки всупереч
прав, якими наділений державний
виконавець при проведенні примусового
виконання рішень, які визначені
статтею 11 ЗУ, останнім не було вжито
передбачених законодавством заходів
для своєчасного та в повному обсязі
вчинення виконавчих дій для з'ясування
причин несплати боржником аліментів в
період з серпня 2011 року по дату
проведення розрахунків - 01.04.2014 року.

Захист інтересів стягувача, шляхом
проведених державним виконавцем
запитів та отримання відповідей від
організацій стосовно відсутності в
боржника майна, яке може бути в його
власності, також не може вважатися
беззаперечною підставою для
задоволення подання.

Інших доказів на підтвердження
з'ясування державним виконавцем
обставин неналежного виконання ОСОБА_2
рішень про стягнення з нього аліментів,
судом не здобуто та заявником надано не
було.

Таким чином, оскільки представником
ВДВС Прилуцького МРУЮ не надано жодних
доказів на підтвердження саме факту
ухилення боржника від виконання
виконавчих листів № 2-1126/10 та 2-1128/10, суд,
прийшов до висновку про недоведеність
заявленої вимоги та відсутність
підстав для встановлення ОСОБА_2
тимчасового обмеження у праві виїзду
за межі України без вилучення
паспортного документу.

Керуючись ст.377-1 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання старшого
державного виконавця ДВС Прилуцького
МРУЮ Мигун О.М. про встановлення
тимчасового обмеження боржнику ОСОБА_2
у праві виїзду за межі України -
відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі,
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя Прилуцького міськрайонного
суду

Чернігівської області

В.Г.Павлов