У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2014 року
м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Головуючого Ткачука О.С.

суддів:Висоцької В.С., Гримич М.К.,
Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
стягнення процентів за користування
коштами, інфляційного збільшення
боргу, трьох відсотків річних, штрафу
за невиконання зобов'язання,
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_9 на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 30 липня 2013 року, рішення
апеляційного суду Харківської області
від 10 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом, в якому просила
стягнути з відповідачів на її користь в
солідарному порядку проценти за
користування позиченими коштами в сумі
17 581 грн., інфляційне збільшення суми
боргу в сумі 6 314,64 грн., три проценти
річних від суми боргу в сумі 6 650,59 грн.,
передбачену умовами договору позики
неустойку в сумі 66 120 грн., моральну
шкоду в сумі 3 333,77 грн., всього - 100 000 грн.
та судовий збір.

Позов мотивовано тим, що 4 липня 2011
року Червонозаводський районний суд м.
Харкова ухвалив заочне рішення у
цивільній справі №2-351/11 за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_10, ОСОБА_7,
ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_11 про стягнення
боргу за договором позики та за
додатковими угодами до нього. Вказаним
заочним рішенням стягнуто з
відповідачів суму боргу у розмірі 91 676
грн. та судові втрати: судовий збір у
сумі 928 грн. та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи - 120 грн. Рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 10 липня 2012 року рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 4 липня 2010 року змінено
в частині суми стягнення і вирішено
стягнути з відповідачів на користь
ОСОБА_5 суму боргу у розмірі 73 426 грн.
Стягнення вказаної суми за виконавчими
листами не проведено.

Позивач вважає, що ухвалення судом
рішення про стягнення з відповідачів
боргу не припиняє зобов'язальних
правовідносин сторін договору, зокрема
не звільняє боржників від
відповідальності за невиконання ними
грошових зобов'язань та не позбавляє
кредитора права на подальше
нарахування, вимогу і стягнення з
боржників штрафів, пені, неустойки.
Оскільки відповідачі свого грошового
зобов'язання не виконали, то ці
зобов'язання не припинилися, у зв'язку
із чим, позивач звернулася до суду з
даним позовом.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 30 липня 2013 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідачів на користь позивача в
солідарному порядку проценти за
користування коштами в сумі 16801,05 грн.,
інфляційне збільшення суми боргу в
сумі 5267,45 грн., три проценти річних від
суми боргу - 5612,95 грн., передбачену
умовами договору позики неустойку у
розмірі 11020 грн., судовий збір у розмірі
387,01 грн., всього 39088,46 грн. У задоволенні
іншої частини вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 10 грудня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_7
задоволено частково. Рішення місцевого
суду змінено, шляхом його скасування в
частині стягнення з відповідачів в
солідарному порядку на користь
позивача процентів за користування
коштами в сумі 16801,05 грн. та неустойки в
сумі 11020 грн. У задоволенні позову у цій
частині відмовлено. В іншій частині
рішення суду залишено без змін.

Представник позивача, не
погоджуючись з даними рішеннями судів
першої та апеляційної інстанцій подав
касаційну скаргу, в якій, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального та порушення норм
процесуального права просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції із залишенням в силі рішення
місцевого суду в частині часткового
задоволення вимоги про стягнення
процентів за користування позикою, та
скасувати рішення суду першої
інстанції в частині часткового
задоволення вимоги про стягнення
неустойки з передачею справи у цій
частині на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи касаційної
скарги, колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційну скаргу слід
відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов суд першої
інстанції виходив з того, що позивач
просила стягнути з відповідачів
проценти за користування позиченими
коштами, три проценти річних,
інфляційне збільшення боргу і
неустойку виходячи із суми загальної
суми заборгованості 73 426 грн., яка
складається не лише з частини
неповернутої позики, а й з нарахованими
судами неустойкою, трьома процентами
річних, інфляційним збільшення боргу.
Належні до стягнення з відповідачів
суми повинні бути нараховані лише на
основну неповернуту відповідачами
суму позики в розмірі 61 970 грн.

Посилаючись на зазначені обставини,
суд першої інстанції частково
задовольнив вимоги ОСОБА_5 і виходив з
наступних розрахунків: сукупний індекс
інфляції склав 1,085 х 61970 (сума основного
боргу) = 67237,45 - 61970 = 5267,45 - сума індексу
інфляції. Розрахунок 3% річних: 61970 х 3 х
1102 (дні): 365 : 100 = 5612,95 грн.

Крім того, суд першої інстанції
встановив, що в п. 4 договору позики
сторони визначили неустойку за
прострочення виконання зобов'язання у
сумі 10 грн. за кожен день прострочення
зобов'язання. Визначення в договорі
позики від 15 липня 2003 року неустойки у
твердій грошовій сумі не суперечить
вимогам діючої на час укладення
договору нормі ст. 179 ЦК України в
редакції 1963 року. Разом з тим,
встановивши надалі, що додатковою
угодою від 3 серпня 2005 року до договору
позики від 15 липня 2003 року
сторони змінили розмір неустойки до 60
грн. за кожен день прострочення
виконання зобов'язання, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
внесені сторонами зміни до договору
позики суперечать вже діючій на час
укладення додаткової угоди нормі ч. 2
ст. 549 ЦК України.

Згідно висновків суду першої
інстанції розмір неустойки діє
відповідно до п. 4 основного договору
позики від 15 липня 2003 року, тобто по
10 гривень за кожен день
прострочення боржника, а тому
неустойка підлягає стягненню в розмірі
11 020 грн., виходячи з наступного
розрахунку: 1102 (днів прострочення) х 10
грн. щоденної неустойки = 11020 грн.

Суд першої інстанції визнав
обґрунтованою і частково задовольнив
позовну вимогу ОСОБА_5 про стягнення з
відповідачів процентів за
користування коштами.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
процентів за користування позикою та
відмовляючи у задоволенні цієї вимоги,
апеляційний суд виходив з того, що
проценти за користування позикою
виплачуються до дня повернення позики,
а оскільки відповідно до рішенням
Харківського апеляційного суду від 10
липня 2012 року кінцевим строком
повернення позики за договором від є 15
липня 2004 року, інші умови
повернення позики між сторонами не
встановлені і зазначеним рішенням з
відповідачів на користь позивача
стягнуто заборгованість за договором
позики, то договірні відносини між
сторонами припинені, підстав для
нарахування процентів за користування
коштами, які підлягають оплаті за
правилами про основний грошовий борг,
відсутні.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
передбаченої умовами договору
неустойки, апеляційний суд виходив з
відсутності підстав для такого
стягнення, оскільки попереднім
рішенням апеляційного суду
Харківської області від 10 липня 2012 року
з відповідачів на користь позивача вже
стягнута неустойка, а тому договірні
правовідносини між сторонами
припинились і підстав для нарахування
та стягнення неустойки за період
невиконання судового рішення немає.

При встановлені фактичних обставин
судом апеляційної інстанції не було
порушено норми процесуального права, а
при ухваленні рішення правильно
застосовано норми матеріального права.

Позивач, звернувшись до суду з даним
позовом ставив питання про стягнення з
відповідачів сум, передбачених ст..625 ЦК
України, за прострочення виконання
грошового зобов'язання та проценти за
користування позикою, передбачені
ст.1048 ЦК України, а також щодо стягнення
неустойки, передбаченої умовами
договору.

Суд апеляційної інстанції,
переглядаючи справу в апеляційному
порядку правильно залишив без змін
рішення суду першої інстанції в
частині стягнення з відповідачів сум,
передбачених ст.625 ЦК України. При
цьому, обґрунтовано виходи з
відсутності підстав для стягнення
інших заявлених у позові сум.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав для встановлення
неправильного застосування
апеляційним судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, не спростовують висновки суду,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваного
рішення. При вирішенні даної справи
судом апеляційної інстанції правильно
визначений характер правовідносин між
сторонами, вірно застосовано закон, що
їх регулює, повно і всебічно досліджено
матеріали справи та надано належну
правову оцінку доводам сторін і
зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст.337
ЦПК України касаційну скаргу слід
відхилити і залишити оскаржуване
рішення суду апеляційної інстанції та
рішення суду першої інстанції у не
скасованій апеляційним судом частині
без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Московського районного суду
м. Харкова від 30 липня 2013 року у
не скасованій апеляційним судом
частині та рішення апеляційного суду
Харківської області від 10 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Ткачук О.С. Судді
Висоцька В.С. Гримич М.К. Умнова О.В.
Фаловська І.М.