АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4650/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Юдіна С. Г. Доповідач - Болтунова
Л.М. Категорія 27
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді - Болтунової
Л.М.

суддів - Тамакулової
В.О., Макарова М.О.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Дніпропетровську апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на заочне рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 29 липня
2014 року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_4 про виселення та
зняття з реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 липня 2014 року ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 виселені з квартири АДРЕСА_1 та
зняті з реєстраційного обліку.
Вирішено питання про судові витрати.

Не погодившись з даним рішенням,
відповідач 2 подав апеляційну скаргу, в
якій ставить питання про його
скасування та ухвалення нового рішення
про відмову у позові, посилаючись на
неповне з*ясування обставин, що мають
значення для справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість заочного рішення суду
в межах доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначене заочне рішення
відповідає вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з положень
ст.ст.33,39,40 Закону України «Про
іпотеку», ст.109 ЖК України.

З таким висновком погоджується
колегія суддів.

Як правильно встановлено судом першої
інстанції, 08 листопада 2007 року між
Приватбанком, правонаступником якого є
ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_4
укладено договір № DNQ0GA00000200, відповідно
до якого останній отримав кредит у
вигляді не поновлюваної кредитної
лінії в розмірі 12000 доларів США строком
до 08 листопада 2017 року зі сплатою
відсотків за користування кредитом,
зазначених у п.7.1 договору.

У цей же день, між банком та ОСОБА_3 був
укладений договір іпотеки, відповідно
до якого відповідачка 1 передала в
іпотеку квартиру АДРЕСА_2, яка належала
їй на праві власності згідно договору
купівлі-продажу від 02 червня 1998 року,
виданого Павлоградською товарною
біржею та зареєстрованого в КП
«Павлоградське МБТІ» від 08.07.2007 року. (
а.с.19,20)

Боржник ОСОБА_4 належним чином свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконує, в зв*язку з чим має
заборгованість.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 02 червня 2009 року в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором від 08.11.2007 року в розмірі 98
565,78 грн. було звернено стягнення на
зазначену квартиру. Дане рішення не
було виконано, оскільки в спірній
квартирі проживають члени сім*ї ОСОБА_3,
у зв*язку з чим у грудні 2012 року позивач
вимушений був звернутися до суду з
позовом про їх виселення та зняття з
реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

У п. 43 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 30 березня 2012 року "Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зазначено, що при розгляді позову
іпотекодержателя про виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення в разі
задоволення вимог про звернення
стягнення на предмет іпотеки суд має
враховувати, що згідно з частиною
четвертою статті 9, статті 109 Житлового
кодексу України, статей 39- 40 Закону
України «Про іпотеку» виселення
мешканців із житлового будинку чи
житлового приміщення, яке є предметом
іпотеки, проводиться в порядку,
встановленому законом. При цьому суд за
заявою іпотекодержателя одночасно з
рішенням про звернення стягнення на
предмет іпотеки за наявності підстав,
передбачених законом, ухвалює рішення
про виселення мешканців цього
житлового будинку чи житлового
приміщення.

При цьому примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду
тільки за певних умов: якщо мешканці
добровільно не звільнили житловий
будинок чи житлове приміщення, на яке
звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, протягом одного місяця з дня
отримання письмової вимоги
іпотекодержателя або нового власника
або в інший погоджений сторонами строк.

З матеріалів справи видно, що позивачем
25 травня 2011 року направлялася
відповідачам письмова вимога про
добровільне звільнення спірної
квартири, про що вони не заперечували в
суді. (а.с.60-62)

До того ж саме звернення банку до суду з
даним позовом вже є письмовою вимогою.

Таким чином постановляючи рішення про
виселення відповідачів та зняття їх з
реєстраційного обліку у спірній
квартирі, суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку , оскільки дані
правовідносини регулюються
вищезазначеними вимогами закону та ст.
7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні».

Як вбачається з матеріалів справи, 17
вересня 2013 року заочне рішення суду від
29 липня 2013 року за апеляційної скаргою
ОСОБА_4 було предметом розгляду
апеляційного суду Дніпропетровської
області, який своєю ухвалою залишив
його без змін. Заочне рішення набрало
законної сили.

Колегія суддів вважає, що ухваленим
заочним рішення не порушуються права
ОСОБА_2, який не є власником спірної
квартири.

Висновки суду підтверджені належними,
дослідженими в судовому засіданні
доказами, яким суд дав правильну оцінку
відповідно до норм ЦПК України та є
такими, що відповідають нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги висновки
суду не спростовують і не містять
посилання на нові факти чи засоби
доказування, які б вказували на
незаконність ухваленого в справі
рішення, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Заочне рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 липня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: