Справа № 256/9863/13ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року

Калінінський районний суд міста
Донецька Донецької області в складі:

головуючого судді
- Токарєвої Н.М.,

при секретарі
- Тільної О.В.,

за участю

позивача
- ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Калінінської районної у м.
Донецьку ради про визнання права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до
Калінінського районного суду м.
Донецька із позовною заявою до
Калінінської районної у м. Донецьку
ради, в якій просила визнати за нею
право власності за набувальною
давністю на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1
на підставах, передбачених ст. 344 ЦК
України.

У позовній заяві позивачка
посилалася на те, що вона проживає у
квартирі АДРЕСА_1 з 16.11.1985 року - відразу
після укладення шлюбу із ОСОБА_3,
зареєстрована за цією адресою з 12
жовтня 1993 року. Факт укладення шлюбу
доведений свідоцтвом про укладення
шлюбу НОМЕР_1 від 16.11.1985 року. Факт
реєстрації позивача за зазначеною
адресою: АДРЕСА_1, підтверджений
штампом у паспорті та довідкою голови
ЖБК «Мир-18» від 11.12.2013 року. Квартира є
кооперативною, та її вартість була
повністю сплачена ОСОБА_3 ще до
укладення з позивачем шлюбу, що
доведено довідкою ЖБК «Мир-18».
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 25 жовтня 1991 року НОМЕР_2. Після його
смерті залишилося спадкове майно у
вигляді спірної квартири. Після його
смерті спадкове майно - спірну квартиру
прийняли в рівних частках кожен
спадкоємець: позивач ОСОБА_1, , матір
померлого - ОСОБА_4 та батько померлого
-ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про право на спадщину за законом від
04.06.1992 року, реєстраційний номер Д-2013,
реєстраційним посвідченням від 08.10.1992
року за реєстровим номером 40 дк-27,
виданим Донецьким міським бюро
технічної інвентаризації. У зв'язку з
цим, квартира була юридично поділена
між трьома спадкоємцями, що
підтверджується записом у технічному
паспорті від 08.10.1993 року, виданим
Донецькім бюро технічної
інвентаризації. На теперішній час
батьки спадкодавця ОСОБА_3 померли.
Батько чоловіка ОСОБА_5 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджено повторним
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, від
20.11.2013 року. Мати чоловіка ОСОБА_4
померла ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджено
витягом з державного реєстру актів
громадського стану про смерть від
20.11.2013 року № 5. За весь проживання
у спірній квартирі позивач особисто
несла усі витрати по утриманню
квартири у належному стані, сплачувала
комунальні платежі, проводила поточні
ремонти, що підтверджується платіжними
документами (квитанціями) про сплату
комунальних послуг з 1991 року по жовтень
2013 рік. Жодних витрат батьки
спадкодавця щодо утримання квартири
ніколи не несли. Майнових претензій
щодо квартири не заявляли. Позивач як
дружина померлого має право власності
на 13 частини квартири, що доведено
свідоцтвом про право на спадщину за
законом реєстраційний номер 2-263 від
11.02.2008 року. Відповідно до звіту про
оцінку майна від 30.10.2013 року вартість
квартири на час оцінки складає 69928
гривень. Оскільки, починаючи від дати
смерті спадкодавця - більш ніж двадцяти
років позивач добросовісно, відкрито,
безперервно володіла та користувалася
усією квартирою, у тому числі і її
часткою, яка належала померлим батькам
спадкодавця, утримувала усе це майно за
свій рахунок,сплачувала усі необхідні
платежі, то відповідно до вимог частини
1 статті 344 ЦК України, має право на
набуття цього майна - квартири, у
власність.

Позивач ОСОБА_1 у судовому
засіданні підтримала позовні вимоги і
дала пояснення, аналогічні викладеним
у позовній заяві.

Відповідач Калінінська районна
у м. Донецьку рада, яка належним чином
повідомлена про дату і місце розгляду
справи, надала суду письмову заяву про
розгляд цивільної справи за
відсутності представника відповідача.
У справі достатньо матеріалів про
права і взаємини сторін, тому, суд
приходить до висновку про можливість
розглянути дану справу у відсутність
представника відповідача
Калінінської районної у м. Донецьку
ради на підставі наявних досліджених у
судовому засіданні доказів.

Розглянувши цивільну справу в
межах заявлених вимог, вислухавши
пояснення позивача, дослідивши
матеріали справи та докази в їх
сукупності, суд вважає, що позов є
обґрунтованим та підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК
України здійснюючи правосуддя, суд
захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК
України кожна особа має право на
захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути: визнання
права; припинення дії, яка порушує
право.

Стаття 57 ЦПК України передбачає,
що доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін та інших обставин,
що мають істотне значення для
вирішення справи.

Згідно до вимог ст. 60 ч.ч. 1, 4 ЦПК
України, кожна із сторін зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
та заперечень.

Судом встановлено, що позивачка
ОСОБА_1 з 16.11.1985 року по 25.10. 1991 року
перебувала у шлюбі з ОСОБА_3. Факт
укладення шлюбу підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1
від 16.11.1985 року.

Відразу після укладення шлюбу із
ОСОБА_3 позивачка проживає у квартирі
АДРЕСА_1, а зареєстрована за цією
адресою з 12 жовтня 1993 року. Факт
реєстрації позивача за зазначеною
адресою: АДРЕСА_1, підтверджений
штампом у її паспорті та довідкою
голови ЖБК «Мир-18» від 11.12.2013 року.

Квартира АДРЕСА_1 є
кооперативною, та її вартість була
повністю сплачена ОСОБА_3 ще до
укладення з позивачем шлюбу, що
доведено довідкою ЖБК «Мир-18».

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 25 жовтня 1991 року НОМЕР_2.

Після смерті ОСОБА_3 залишилося
спадкове майно у вигляді квартири
АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_3 спадкове
майно - квартиру АДРЕСА_1 прийняли в
рівних частках кожен із спадкоємців:
позивач дружина померлого - ОСОБА_1,
матір померлого - ОСОБА_4 та батько
померлого -ОСОБА_5, що підтверджується
свідоцтвом про право на спадщину за
законом від 04.06.1992 року, реєстраційний
номер Д-2013, реєстраційним посвідченням
від 08.10.1992 року за реєстровим номером 40
дк-27, виданим Донецьким міським бюро
технічної інвентаризації. У зв'язку з
цим, квартира була юридично поділена
між трьома спадкоємцями, що
підтверджується записом у технічному
паспорті від 08.10.1993 року, виданим
Донецькім бюро технічної
інвентаризації.

На теперішній час батьки
спадкодавця ОСОБА_3 померли.

Батько чоловіка ОСОБА_5 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджено повторним
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3, від
20.11.2013 року.

Мати чоловіка ОСОБА_4 померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджено витягом з
державного реєстру актів громадського
стану про смерть від 20.11.2013 року №
5.

Судом встановлено, що за весь
проживання у спірній квартирі позивач
особисто несла усі витрати по
утриманню квартири у належному стані,
сплачувала комунальні платежі,
проводила поточні ремонти, що
підтверджується платіжними
документами (квитанціями) про сплату
комунальних послуг з 1991 року по жовтень
2013 рік.

Позивач як дружина померлого має
право власності на 13 частини квартири,
що доведено свідоцтвом про право на
спадщину за законом реєстраційний
номер 2-263 від 11.02.2008 року. Відповідно до
звіту про оцінку майна від 30.10.2013 року
вартість квартири АДРЕСА_1 на час
оцінки складає 69928 гривень.

На спадщину, що залишилася після смерті
батьків ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_4
свідоцтво про право власності
нотаріусом не видавалось. Орган
місцевого самоврядування не звертався
до суду із заявою про визнання частки
спірної квартири, що належала померлим
батькам чоловіка, безхазяйною.

Стаття 41 Конституції України
встановлює, що право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до вимог ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

До нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) відповідно до положень
частини першої ст. 181 ЦК України
належать земельні ділянки, а також,
об'єкти, розташовані на земельній
ділянці, переміщення яких є неможливим
без їх знецінення та зміни їх
призначення.

Таким чином, відповідно до цивільного
законодавства (ст.ст. 379, 380,382 ЦК України)
житло фізичної особи - квартира,
житловий будинок відноситься до
нерухомого майна.

Зі змісту норми ст. 344 ЦК України
випливає, що право на об'єкт власності -
квартиру, житловий будинок у порядку
набувальної давності, яке належить до
суб'єктивних прав громадянина,
набувається за умови: добросовісності
заволодіння майном на законних
підставах; продовження володіння чужим
майном відкрито та безперервно, тобто,
очевидно для третіх осіб; володіння
майном протягом встановленого законом
десятирічного строку.

Відповідно до вимог цивільного
законодавства володіння визнається
добросовісним, якщо володілець не знав
і не міг знати про те, що він володіє
чужим нерухомим майном, а обставини, у
зв'язку з якими у нього виникло
володіння чужою річчю, не давало
найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна.
Незаконний володілець на протязі
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, він отримав це
майно з підстав, достатніх для того, щоб
мати право власності на нього.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно положенням частини 2 статті 328 ЦК
України право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Набувальна давність визначається як
засіб закріплення майна за суб'єктами,
що ним володіють, у випадках, коли вони
не мають можливості через певні
обставини підтвердити підстави
виникнення прав, а також, в інших
ситуаціях. Право власності за
набувальною давністю може бути набутим
як на безхазяйні речі, так і на майно,
яке належить за правом власності іншій
особі.

Відповідно до п.8 Перехідних положень
ЦК України правила ст. 344 ЦК України про
набувальну давність поширюються також,
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом.

Проаналізувавши встановлені обставини
по справі, оцінивши представлені
сторонами в порядку статті 60 ЦПК
України докази в їх сукупності, суд
дійшов висновку, що ОСОБА_1
добросовісно заволоділа майном
померлих батьків чоловіка ОСОБА_5 та
ОСОБА_4, оскільки у неї не було сумніву
стосовно правомірності його набуття,
на нього не претендували інші особи.
Відсутні будь-які докази набуття
позивачем права на спірне майно
злочинним шляхом, чи способом, який
завідомо суперечить основам
правопорядку та моралі.

Враховуючи, що позивач добросовісно
заволоділа чужим майном, відкрито і
безперервно, очевидно для третіх осіб
продовжує володіти 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 протягом встановленого
законом десятирічного строку, отримала
зазначене майно з підстав, достатніх
для того, щоб мати право власності на
нього, суд визнає, що ОСОБА_1 набула
права власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 у порядку набувальної
давності, тому її позов є обґрунтованим
та таким, що підлягає задоволенню.

Позивач не вимагає компенсації за
понесені судові витрати, пов'язані із
зверненням до суду і розглядом
цивільної справи.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 3,4,10,11, 15,16,57,60,61, 79,88, 209,
212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Калінінської районної у м. Донецьку
ради про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
- задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
право власності на 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається до Апеляційного суду
Донецької області протягом десяти днів
з дня його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Н.М. Токарєва

10.04.2014