Справа № 1316/5/11
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2231/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.В.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
відповідача ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 17 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про визнання свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
будинковолодіння недійсним,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в травні 2006 року
звернувся в суду з позовом до ОСОБА_4,
просив визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом, видане
Пустомитівською державною
нотаріальною конторою Львівської
області ОСОБА_4 на житловий та
господарські будинки під АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
покликався на те, що за життя ОСОБА_6,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, склала
заповіт, нотаріально посвідчений
23.05.1997 року за реєстровим номером №15
секретарем Чишківської сільської
ради Пустомитівського району
Львівської області ОСОБА_8, яким на
випадок своєї смерті належний їй
житловий будинок по АДРЕСА_1 заповіла
ОСОБА_2

28.03.2006 року секретар Чишківської
сільської ради на даному заповіті
зробила відмітку, що цей заповіт не
змінений та не скасований і цього ж дня
ОСОБА_2 звернувся до Пустомитівської
державної нотаріальної контори
Львівської області із заявою про
прийняття спадщини за заповітом від
23.05.1997 року. Йому відмовили прийняти
заяву, оскільки свідоцтво про право на
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_6 вже видане дочці заповідачки
ОСОБА_4

Звертає увагу на те, що заповіт
спадкодавця ОСОБА_6 на ім»я відповідача
ОСОБА_4 складений та посвідчений
державним нотаріусом Пустомитівської
державної нотаріальної контори 22.02.1982
року, а заповіт на його ім»я складений
заповідачкою 23.05.1997 року, таким чином,
заповіт, який було складено пізніше
повністю скасовує попередній заповіт.
Незважаючи на те, що в шестимісячний
строк він не звернуся із заявою про
прийняття спадщини, вважає, що прийняв
спадщину шляхом вступу в управління та
володіння спадковим майном, оскільки
за життя спадкодавця, на час смерті
спадкодавця та на теперішній час
проживав та продовжує проживати у
спадковому будинку.

Оскаржуваним рішенням
Пустомитівського районного суду від 17
жовтня 2013 року у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на будинковолодіння
недійсним - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

Вважає оскаржуване рішення незаконним
та необґрунтованим.

Стверджує, що заповіт його бабці від
23.05.1997 року був складений та
посвідчений за життя ОСОБА_6, і за цим
заповітом належний їй житловий будинок
з господарськими будівлями мав перейти
у його власність. Зазначений заповіт
ніким не оскаржувався та не відмінявся,
а в силу ст. 544 ЦК України в редакції 1963
року такий скасував заповіт від 22.02.1982
року, за яким все майно ОСОБА_6 заповіла
своїй дочці ОСОБА_4

В обґрунтування свого рішення суд
першої інстанції взяв висновок
експерта № 2342 судово-почеркознавчої
експертизи від 23.08.2013 року, відповідно
до якого підпис від імені ОСОБА_6 на
примірнику заповіту від 23.05.1997 року та
підписи на трьох аркушах з учнівського
зошита про отримання пенсії за період
1998-2002 р.р. виконанні різними особами.

Апелянт із зазначеними твердженнями не
погоджується, оскільки в експерта не
було оригіналів вільних зразків
підписів спадкодавця за 1997 р., тому що
такі не збереглися.

Три аркуші учнівського зошита невідомо
як опинились у відповідача, яка
отримувала за ОСОБА_6 пенсію, та можливо
підписувалась у зошиті за неї.

Вважає, що суд безпідставно відкинув
покази свідка секретаря Чишківської
сілької ради Пустомитівського району
Львівської області ОСОБА_8, яка
посвідчувала заповіт від 23.05.1997 року та
за словами якої ОСОБА_6 укладаючи
заповіт власноручно підписувала два
примірники оригіналу цього заповіту.

З часу складання першого заповіту від
22.02.1982 року і до складення наступного
23.05.1997 року минуло більше ніж
п'ятнадцять років, відтак за такий
значний час думка заповідача могла
змінитись.

Просить скасувати рішення
Пустомитівського районного суду від 17
жовтня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2 та його представника
ОСОБА_3 на підтримання доводів
апеляційної скарги, а також пояснення
відповідача ОСОБА_4 та її представника
ОСОБА_5 на заперечення таких,
перевіривши матеріали справи, межі та
доводи скарги, колегія суддів
приходить висновку про задоволення
скарги виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання,
що дане рішення суду не відповідає
зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що заповіт, складений із
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення є нікчемним, тому на
підставі ст. 215 ЦК України, визнання
такого заповіту недійсним судом не
вимагається. Встановивши факт
недійсності заповіту від 23.05.1997 року,
посвідченого секретарем Чишківської
сільської ради Пустомитівського
району ОСОБА_8 за реєстровим номером 15,
суд прийшов до висновку, що це не дає
підстави позивачу ОСОБА_2 прийняти
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_6 Враховуючи те, що відповідач
ОСОБА_4 у встановленому законом порядку
прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6,
25.03.2004 року отримала свідоцтво про
право на спадщину на підставі заповіту
від 22.02.1982 року, законність якого
сторонами не оспорюється, суд прийшов
переконання про безпідставність
позовних вимог позивача.

Колегія суддів не погоджується із
такими висновками суду першої
інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту права подання
позову про визнання свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
будинковолодіння недійсним, позивач в
силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний
довести правову та фактичну підставу
своїх вимог.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції
України до основних засад судочинства
віднесено змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і в доведенні перед судом їх
переконливості.

Судом встановлено, що 22 лютого 1982 року
мама відповідачки ОСОБА_6 склала
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом Пустомитівської державної
нотаріальної контори, яким заповіла
належний їй на праві особистої
власності житловий будинок та інші
господарські будівлі, в с. Чишки,
Пустомитівського району своїй дочці
ОСОБА_4

Проте, 23 травня 1997 року іншим заповітом
ОСОБА_6 заповіла належний їй на праві
особистої власності житловий будинок
та господарські приміщення в АДРЕСА_1
внукові ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до інформації Чишківської
сільської ради Пустомитівської
сільської ради № 188 від 15.04.2014 року,
згідно із даними книги по
господарського обліку № 10 на 2001-2005 роки
в будинковолодінні за особовим
рахунком НОМЕР_1 (сторінка 37) в АДРЕСА_1
станом на 24.05.2003 року проживали ОСОБА_6
та ОСОБА_2 (внук). У вказаному особовому
рахунку НОМЕР_1 станом на 24.05.2003 року не
вказана поштова адреса даного
будинковолодіння, як і не вказані
адреси інших будинковолодінь в книгах
по господарського обліку до 2005 року.

Таким чином, відповідно до п. 113 чинної
на час виникнення спірних
правовідносин Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції Української PCP
від 14 червня 1994 року № 18/5, відповідач
ОСОБА_2 вважається таким, що вступив в
управління спадковим майном, оскільки
був постійно прописаний у спадковому
будинку в період шести місяців після
смерті спадкодавця.

Звернувшись у березні 2006 року до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, позивач ОСОБА_2
отримав відмову, оскільки виявилось, що
все майно ОСОБА_6 успадкувала її дочка
ОСОБА_4 на підставі заповіту від 22
лютого 1982 року.

З досліджених матеріалів спадкової
справи № 558/03 спадкодавця ОСОБА_6
встановлено, що 07.11.2003 року відповідач
ОСОБА_4 звернулася у Пустомитівську
державну нотаріальну контору із заявою
про прийняття спадщини після смерті
матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
У заяві вказала, що спадкове майно
померлої складається із житлового
будинку в АДРЕСА_1, а також, що крім неї,
інших спадкоємців немає.

На підставі поданої 25.03.2004 року заяви
про видачу свідоцтва про право на
спадщину, цього ж дня, 25.03.2004 року
відповідач ОСОБА_4 отримала Свідоцтво
про право на спадщину за заповітом за №
1220 на спадкове майно спадкодавця
ОСОБА_6, яке складається із житлового
будинку та господарських будівель в
АДРЕСА_1.

Згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 року, правила
книги шостої ЦК України застосовуються
до спадщини, яка відкрилася, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до роз"ясень, які містяться
в абз. 3 п. 1 Постанови пленуму
Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008
року "Про судову практику у справах про
спадкування" та у п. 1 Узагальнення
судової практики розгляду цивільних
справ про спадкування, викладеному у
листі Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013
року, норми п. 5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України слід
розуміти таким чином, що правила книги
шостої ЦК України в ред. 2003 року може
бути застосовано лише до спадщини, яка
відкрилася після 01 липня 2003 року і не
була прийнята ніким із спадкоємців,
право на спадкування яких виникло
відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_6
відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 та була
прийнята спадкоємцями до 01.01.2004 року, до
правовідносин такої спадщини
необхідно застосовувати правила
розділу VІІ ЦК УРСР в ред. 1963 року.

Відповідно до ст. 534 ЦК УРСР в ред. 1963
року кожний громадянин може залишити
за заповітом усе своє майно або частину
його (не виключаючи предметів
звичайної домашньої обстановки і
вжитку) одній або кільком особам як тим,
що входять, так і тим, що не входять до
кола спадкоємців за законом, а також
державі або окремим державним,
кооперативним та іншим громадським
організаціям. Заповідач може у
заповіті позбавити права спадкоємства
одного, кількох або всіх спадкоємців за
законом.

Згідно із ст. 541 ЦК УРСР (в редакції 1963
року) заповіт повинен бути укладений у
письмовій формі з зазначенням місця і
часу його укладення, підписаний
особисто заповідачем і нотаріально
посвідчений.

Разом з тим, відповідно до ст. 544 ЦК УРСР
в ред. 1963 року заповідач вправі в
будь-який час змінити або скасувати
зроблений ним заповіт, склавши новий
заповіт. Заповіт, складений пізніше,
скасовує попередній заповіт повністю
або в частині, в якій він йому
суперечить. Заповідач може скасувати
або змінити заповіт, подавши про це
заяву нотаріусу, завідуючому державним
нотаріальним архівом, а в населених
пунктах, де немає нотаріусів, -
посадовій особі виконавчого комітету
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів, яка вчиняє
нотаріальні дії.

Згідно із ст.ст. 560, 561 ЦК УРСР в ред. 1963
року спадкоємці, закликані до
спадкування, можуть одержати в
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини свідоцтво
про право на спадщину після закінчення
шести місяців з дня відкриття спадщини.
Отримання цього свідоцтва не обмежено
строком.

Разом з тим, правила розділу VІІ
(Спадкове право) а також Глави 3 (Угоди)
ЦК УРСР в ред. 1963 року не передбачають
поняття нікчемності угоди, відповідно
до якого визнання такої угоди
недійсною не вимагається судом.

В свою чергу, суд першої інстанції
вирішуючи спір по суті помилково
застосував до правовідносин
досліджуваної спадщини приписи ст. 215
ЦК України в ред. 2003 року, а також
роз"яснення, викладені у п. 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 року "Про судову практику у
справах про спадкування", відповідно до
яких заповіт, складений із порушенням
вимог щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним, тому визнання такого
заповіту недійсним судом не
вимагається.

З матеріалів справи встановлено, що під
час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач ОСОБА_4 із
зустрічними позовними вимогами про
визнання недійсним заповіту від 23
травня 1997 року, яким ОСОБА_6 заповіла
належний їй на праві особистої
власності житловий будинок та
господарські приміщення в АДРЕСА_1
внукові ОСОБА_2, не зверталася, тому суд
першої інстанції в порушення
зазначених вище вимог закону прийшов
помилкового висновку про відсутність
необхідності вирішувати питання про
визнання недійсним заповіту від 23.05.1997
року внаслідок нікчемності такого.

В свою чергу, враховуючи те, що у
встановленому законом порядку заповіт
від 23.05.1997 року відповідачем ОСОБА_4 не
оскаржувався, висновок № 2342
судово-почеркознавчої експертизи від
23.08.2013 року Львівського НДІСЕ,
відповідно до якого підписи від імені
ОСОБА_6 розташовані на примірнику
заповіту від імені ОСОБА_6 від 23.05.1997
року, що зареєстрований під № 15 в
реєстрі для реєстрації нотаріальних
дій і розташований в книзі заповітів
Чишківської сільської ради та її
виконавчого комітету с. Чишки
Пустомитівського району Львівської
області за період 1996-1998 року, а також
на трьох аркушах з учнівського зошита в
лінійку за отримання ОСОБА_6 пенсії
за період 1998-2002 р.р. виконані різними
особами (а.с. 134-136), не може відноситися
до предмету доказування у даній справі.

Таким чином, відповідно до вимог ст. 544
ЦК УРСР в ред. 1963 року, заповіт ОСОБА_6
від 23 травня 1997 року, яким вона заповіла
належний їй на праві особистої
власності житловий будинок та
господарські приміщення в АДРЕСА_1
внукові ОСОБА_2, повністю скасовує
попередньо складений нею заповіт від 22
лютого 1982 року, яким вона заповіла
належний їй на праві особистої
власності житловий будинок та інші
господарські будівлі, в с. Чишки,
Пустомитівського району своїй дочці
ОСОБА_4

А відтак, Свідоцтво про право на
спадщину за заповітом № 1220, видане 25
березня 2004 року Пустомитівською
державною нотаріальною конторою
Львівської області ОСОБА_4 на спадкове
майно спадкодавця ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, необхідно визнати
недійсним, оскільки заповіт, на
підставі якого видане це Свідоцтво,
скасований складеним наступним
заповітом.

Суд першої інстанції на зазначені
положення закону та обставини справи
уваги не звернув, неповно з'ясував
обставини, що мають значення для
справи, та порушивши і неправильно
застосувавши норми матеріального і
процесуального права, ухвалив
необґрунтоване рішення, яке підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.
3,4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 17 жовтня 2013
року - скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити.

Визнати недійсним Свідоцтво про право
на спадщину за заповітом № 1220, видане
25 березня 2004 року Пустомитівською
державною нотаріальною конторою
Львівської області ОСОБА_4 на спадкове
майно спадкодавця ОСОБА_6, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 та яке складається із
житлового будинку та господарських
будівель в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 121
(сто двадцять одну) грн. 80 коп. судового
збору, сплаченого за подання
апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин