АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду міста Києва у складі:
головуючого судді: Мазурик О.Ф.,
суддів: Прокопчук Н.О.,
при секретарі: Калініній Я.М.,
розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1,
який діє в інтересах ОСОБА_2,
на ухвалу Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року про
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк», третя особа: Ат «Дельта
Банк» про зобов'язання здійснити
перерахунок по кредитному договору, -
20 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
(далі - ПАТ «Альфа-Банк», Банк) про
визнання дій неправомірними та
зобов'язання здійснити перерахунок по
кредитному договору.
07 лютого 2014 року ОСОБА_2 подав до суду
заяву про забезпечення позову шляхом
обов'язку вчинити певні дії.
Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 17 березня 2014 року в
задоволенні вказаної заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою
суду ОСОБА_2 через свого представника
ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною
скарго, в якій зазначив, що оскаржувана
ним ухвала є незаконною та
необґрунтованою, постановлена з
порушенням норм процесуального права
без надання оцінки всім викладеним в
заяві обставинам у їх сукупності.
Крім цього, як на підставу скасування
ухвали суду вказав на те, що суд першої
інстанції при постановленні ухвали,
посилаючись на те, що позовні вимоги не
є співмірними із заявленим видом
забезпечення позову, не взяв до уваги
той факт, що позивач належним чином
виконував свої зобов'язання за
кредитним договором, що
підтверджується квитанціями.
Просив ухвалу Шевченківського
районного суду м. Києва від 17 березня 2014
року скасувати та постановити ухвалу,
якою забезпечити позов.
В судовому засіданні позивач та його
представники - ОСОБА_4 і ОСОБА_3 просили
апеляційну скаргу задовольнити, з
підстав викладених в ній та скасувати
ухвалу суду першої інстанції.
Відповідач та третя особа в судове
засідання своїх представників не
направили, про час і місце розгляду
справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх
неявка не перешкоджає розглядові
справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення осіб, які
з'явилися в судове засідання,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
законність та обґрунтованість ухвали
суду в межах апеляційного оскарження,
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окремо
від рішення суду можуть бути оскаржені
в апеляційному порядку ухвали суду
першої інстанції щодо забезпечення
Постановляючи ухвалу про відмову в
задоволенні заяви про забезпечення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що вид забезпечення позову, яких
просить вжити позивач не є співмірним
із заявленими позовними вимогами, а
також можуть порушувати права інших
Колегія суддів вважає висновки
суду першої інстанції вірними та
такими, що ґрунтуються на нормах
закону, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд
за заявою осіб, які беруть участь у
справі, може вжити, передбачені цим
Кодексом, заходи забезпечення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.
З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся до суду з позовом про
зобов'язання ПАТ «Альфа-Банк»
здійснити певні дії, а саме: провести
перерахунок залишку заборгованості по
погашенню кредиту за кредитним
договором № 2614/0708/71 - 011 від 02.07.2008;
встановити залишок заборгованості по
погашенню кредиту за кредитним
договором станом на 25.07.2013 у розмірі 70 737
У якості забезпечення позову, ОСОБА_2
просив призупинити нарахування
відсотків та обов'язку позивача по
сплаті фіксованих платежів у строки, на
умовах та у відповідності до положень
встановлених кредитним договором
№ 2614/0708/71 - 011 від 02.07.2008 та відповідними
додатковими угодами до нього.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 152 ЦПК
України види забезпечення позову мають
бути співмірними із заявленими
Згідно роз'яснень, які викладені в п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.2006 № 6 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
- розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції з
урахуванням викладених обставин та
наведених норм дійшов правильного
висновку, що заходи забезпечення
позову, яких просив вжити позивач не є
співмірними з заявленими позовними
вимогами.

Отже, вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд правомірно
взяв до уваги інтереси не тільки
позивача, а й інших осіб, права яких
можуть бути порушені у зв'язку із
застосуванням відповідних заходів.

Прецедентна практика
Європейського суду з прав людини
виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
доступності правосуддя та
справедливого судового розгляду кожна
держава-учасниця цієї Конвенції вправі
встановлювати правила судової
процедури, в тому числі й процесуальні
заборони і обмеження, зміст яких - не
допустити судовий процес у безладний
рух.

З цього приводу прецедентними є
рішення Європейського суду з прав
людини у справах «Осман проти
Сполученого королівства» від 28.10.1998
року та «Круз проти Польщі» від 19
червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що
право на суд не є абсолютним. Воно може
бути піддане обмеженням, дозволеним за
змістом, тому що право на доступ до суду
за самою своєю природою потребує
регулювання з боку держави.

У зв'язку з наведеним, відмова
суду в задоволенні заяви про
забезпечення позову не є порушенням
права на справедливий судовий захист і
не може вважатися обмеженням права
доступу до суду.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що судом
першої інстанції постановлено ухвалу
здодержанням вимог закону, на підставі
повного та всебічного дослідження
матеріалів справи.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для висновку про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права.

Сукупність вищезазначених обставин,
аналіз та оцінка доводів апеляційної
скарги приводять до висновку, що ці
доводи не знайшли свого підтвердження
при апеляційному розгляді справи,
судом першої інстанції постановлено
ухвалу з додержанням вимог закону.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1, ч. 1 ст. 312 ЦПК
України за наслідками розгляду скарги
на ухвалу суду першої інстанції
апеляційний суд має право постановити
ухвалу про відхилення апеляційної
скарги і залишення ухвали без змін,
якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312, 317, 319, 325, 327 ЦПК
України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, - відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду
м. Києва від 17 березня 2014 року про
забезпечення позову - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, оскарженню в
касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/24381/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6403/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Гайдук С.В.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Мазурик О.Ф.