Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/757/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Кулінка Л.Д.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

іменем України

03.04.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого -
Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В.,
Фомічова С.Є.,

за участю секретаря -
Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - закрите акціонерне
товариство «Перший Український
Міжнародний банк» про визнання права
на частку у спільному майні подружжя за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 24 грудня 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 24 грудня 2013 року
задоволено повністю позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, а саме: в порядку поділу
спільної сумісної власності подружжя
визнано за ОСОБА_2 право власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1; вирішено
питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду,
відповідач подав апеляційну скаргу в
якій просить скасувати рішення і
відмовити позивачу в задоволенні
позову. Скаргу обґрунтовано тим, що суд
не врахував ряд обставин, зокрема: факт
проживання спільної малолітньої дочки
сторін по справі з відповідачем та
несплату позивачкою аліментів на
утримання дитини; те що на подаровані
йому кошти у сумі 8000 грн. він придбав 24
червня 2004 року квартиру в м.
Кіровограді, яку згодом продав та вклав
виручені з продажу квартири кошти у
сумі 219000 грн. у придбання спірної
квартири; факт отримання ним кредиту на
придбання цієї ж квартири та те що
після припинення шлюбних стосунків
заборгованість за кредитом сплачує він
сам. З урахуванням суми кредиту, яка
була сплачена під час шлюбу і становила
1878 дол. США 83 центи, посилаючись на
ст.ст. 60, 65 СК України, він вважає, що
позивач має право лише на 9/2000 частин
спірної квартири, а він - на 1991/2000
частин. Крім того, справу розглянуто
суддею, який підлягав відводу так, як
необґрунтовано відхилив ряд клопотань
відповідача.

Позивач письмові заперечення на
апеляційну скаргу не подала.

Відповідач, ОСОБА_3, у судовому
засіданні підтримав апеляційну скаргу
повністю і пояснив, що суд не мав
підстав визнавати за позивачкам право
на ? частину спірної квартири так, як в
її придбання вкладені його особисті
кошти а тому відповідна частка
квартири являється його особистою
власністю. Також його особистою
власністю є частка квартири за яку він
сплатив кредит особисто.

Представник відповідача, ОСОБА_4,
підтримала доводи апеляційної скарги і
надала пояснення про те, що факт
дарування коштів відповідачу його
батьками підтверджено відповідними
договорами дарування. Батьки
відповідача перебували у шлюбі і
дарували йому кошти, які належали їм
спільно, але у зв'язку з уникненням
необхідності нотаріального
посвідчення договору дарування вони
здійснювали дарування частинами та
оформлювали кожного разу це двома
окремими договорами.

Позивач, ОСОБА_2, повідомлена
належним чином про час та місце
розгляду справи, особисто в судове
засідання не з'явилася.

Представник позивача, ОСОБА_5, у
судовому засіданні заперечив доводи
апеляційної скарги, зокрема факт
постійного проживання дитини біля
батька та факт отримання відповідачем
коштів в дар від своїх батьків на
придбання ним квартири. Крім того, він
пояснив, що після розірвання шлюбу
сторони по справі продовжили проживати
разом, як сім'я, вели спільне
господарство та сплачували кредит за
квартири. Він вважає, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
сторін по справі, а їх частки є рівними,
тому рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим.

Третя особа, ПАТ «Перший
Український Міжнародний банк», свого
представника в судове засідання не
направила.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
відповідача і його представника,
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Суд першої інстанції встанови і
матеріалами справи підтверджується, що
з 5 січня 2001 року сторони по справі
перебували у зареєстрованому шлюбі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_6,
батьками якої є сторони по справі (а.с.
7).

Рішенням Кіровського районного суду
м. Кіровограда від 26 липня 2010 року, яке
набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 розірвано.

22 липня 2008 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_3
укладено нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1. Того ж дня цей правочин було
зареєстровано у Державному реєстрі
правочинів за номером 3034668.

Право власності на вказану квартиру
вцілому зареєстровано за ОСОБА_3, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 19620007 від 22 липня 2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що спірну
квартиру було придбано під час
перебування сторін у справі у шлюбі за
кошти, які належать їм спільно сторонам
по справі, а тому їх частки у цьому
майні є рівними.

За нормами ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Презумпція, передбачена ч. 2 ст. 61 СК
України, про належність набутого у
шлюбі майна подружжю на праві спільної
сумісної власності може бути
спростована наданими суду доказами,
які достовірно підтверджують, що майно
є особистою приватною власністю
подружжя.

Майно, що є особистою приватною
власністю дружини, чоловіка визначено
ст. 57 СК України.

Так, зокрема п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України
встановлено, що особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є майно,
набуте нею, ним за час шлюбу, але на
підставі договору дарування або в
порядку спадкування.

Заперечуючи проти позову, відповідач
посилався на те, що спірна квартира
бала придбана частково за рахунок
коштів, які належать йому особисто і
були отримані від продажу належного
йому майна, набутого за рахунок коштів
отриманих ним в дар.

В обґрунтування своїх заперечень
відповідач надав суду наступні
договори цільового дарування грошових
коштів (а.с. 110, 112, 114, 116, 118, 144 - 148):

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 22 травня 2004 року,
укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 22 травня 2004 року,
укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 29 травня 2004 року,
укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 29 травня 2004 року,
укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 5 червня 2004 року, укладений
між ОСОБА_8 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 5 червня 2004 року, укладений
між ОСОБА_9 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 13 червня 2004 року,
укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 13 червня 2004 року,
укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 19 червня 2004 року,
укладений між ОСОБА_8 і ОСОБА_3;

договір дарування 800 грн. на придбання
квартири від 19 червня 2004 року,
укладений між ОСОБА_9 і ОСОБА_3.

Згідно ч. 5 ст. 719 ЦК України договір
дарування валютних цінностей на суму,
яка перевищує п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

За змістом ст. 1 Закону України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» до валютних
цінностей відноситься, зокрема, валюта
України - грошові знаки у вигляді
банкнотів, казначейських білетів,
монет і в інших формах, що перебувають в
обігу та є законним платіжним засобом
на території України, а також вилучені
з обігу або такі, що вилучаються з
нього, але підлягають обмінові на
грошові знаки, які перебувають в обігу,
кошти на рахунках, у внесках в
банківських та інших фінансових
установах на території України.

Виходячи з розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, встановленого Указом
Президента України від 25 серпня 1996 року
№ 762/96, який становив 17 грн., договір
дарування грошових коштів на суму
понад 850 грн. підлягає нотаріальному
посвідченню.

У разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Згідно пояснень представника
відповідача, наданих нею у судовому
засіданні, батьки відповідача
перебували у шлюбі і дарували йому
спільні свої кошти. У зв'язку з
небажанням нести додаткові витрати по
нотаріальному посвідченню договору,
дарування коштів було оформлене
кількома окремими договорами на суму 800
грн. кожен. Всього ж було подаровано
відповідачу його батьками 8000 грн. за
які він придбав 24 червня 2004 року
квартиру АДРЕСА_2, а згодом 22 липня 2008
року продав за 219000 грн., витративши
отримані кошти на придбання спірної
квартири.

Таким чином, фактично 22 і 29 травня 2004
року, 5, 13 і 19 червня 2009 року між ОСОБА_9 і
ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено п'ять
договорів дарування грошових коштів на
суму 1600 грн., кожен, які всупереч ч. 5 ст.
719 ЦК України не були нотаріально
посвідченими, а тому, відповідно до ч. 1
ст. 220 ЦК України, є нікчемними і не
створюють юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з їх недійсністю.

Крім того, відповідно до п. 5.1.
договору купівлі-продажу квартири від
22 липня 2008 року (а.с. 65, 66) продаж
квартири АДРЕСА_2 здійснено ОСОБА_3 із
нотаріально посвідченої згоди дружини,
ОСОБА_2, яка надала згоду на продаж цієї
квартири, яка належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Колегія суддів вважає, що
вищевикладене підтверджує
правильність висновку суду першої
інстанції про недоведеність
відповідачем того факту, що на
придбання спірної квартири АДРЕСА_1
були витрачені належні особисто
відповідачу кошти у сумі 219000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що
право власності на квартиру виникне
лише після повного погашення кредиту,
не відповідає положенням ст.ст. 334, 640 ЦК
України та обставинам справи.

Згідно із ч. 3 ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Отже, за загальним правилом майно,
придбане подружжям у кредит, є спільною
власністю чоловіка та дружини.

Також ст. 70 СК України передбачено, що
в разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до положення ст. 65 СК
України, згідно з якою договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Це означає, що дружина
та чоловік незалежно від припинення
шлюбу мають рівні права та обов'язки
щодо спільно нажитого у шлюбі майна,
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за кредитом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 23, 24 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Таким чином, у результаті придбання
подружжям квартири в кредит боргові
зобов'язання перед позикодавцем несуть
як чоловік, так і дружина, а не тільки
той із подружжя, хто підписав кредитний
договір.

Як вбачається із змісту п. п. 1.1., 1.2.
кредитного договору від 22 липня 2008
року, укладеного між ЗАТ «Перший
Український Міжнародний банк» і
ОСОБА_3, останній отримав кредит у
розмірі 25000 дол. США для придбання
квартири АДРЕСА_1 (а.с. 38 - 41).

В забезпечення виконання зобов'язань
за цим договором між ЗАТ «Перший
Український Міжнародний банк» і ОСОБА_3
22 липня 2008 року було укладено
нотаріально посвідчений договір
іпотеки № 6653450 (а.с. 42 - 49) за яким ОСОБА_3,
зі згоди дружини - ОСОБА_2, передав в
іпотеку банку придбану ним квартиру
АДРЕСА_1.

Згідно довідок ПАТ «Перший
Український Міжнародний банк» (а.с. 196,
197) за період з 22 липня 2008 року по 26 липня
2010 року ОСОБА_3 було сплачено кредитну
заборгованість у сумі 2538 дол. США 06
центів, а за період з 1 серпня 2010 року по
11 березня 2014 року - 21223 дол. США 38 центів.

Однак, відповідно до змісту ч. 2 ст. 70
СК України, сплата одним із подружжя
після розірвання шлюбу частини
кредиту, отриманого у шлюбі для
придбання у спільну сумісну власність
майна, не є підставою для відступу від
засади рівності часток подружжя при
здійснення судом поділу цього майна.

Ця обставина не являється також
підставою для визнання за одним із
подружжя, який сплатив частину кредиту,
права особистої власності на
відповідну частку спільного майна.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про неврахування судом першої
інстанції при визначенні розміру
часток колишнього подружжя у спільному
майні факту проживання малолітньої
дочки сторін по справі разом з
відповідачем та добровільну несплату
позивачем аліментів на утримання
дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Позивач не надав доказів того, що з
позивача стягуються аліменти на його
користь на утримання малолітньої дочки
та що фактично отримуваний їх розмір є
недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку дитини
та лікування, за необхідності такого.

Пред'явлення ОСОБА_3 до ОСОБА_2 позову
про стягнення аліментів на утримання
дитини (а.с. 130, 131) не свідчить про
наявність підстав для зміни розміру
часток у майні колишнього подружжя та
на явність передбачених п. 4 ч. 1 ст. 201
ЦПК України підстав для зупинення
провадження у справі про поділ майна.

У зв'язку з викладеним колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області вважає, що суд правильно
вважав, що позивач не довів наявність
підстав, які б вказували на належність
йому особисто права на частку спірної
квартири у розмірі 1991/2000 а також
наявність підстав для відступу від
принципу рівності часток подружжя при
поділі майна, що є їх спільною сумісною
власністю.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про розгляд справи суддею, який
підлягав відводу так, як обґрунтовані
процесуальні рішення суду щодо
розгляду справи не являються підставою
для його відводу (ст. 20 ЦПК України).

З урахуванням викладеного, колегія
суддів дійшла висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч. 1 ст.308 ЦПК України,
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити,
а рішення Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 24 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: