Справа №490/2377/13-ц 12.05.2014 12.05.2014 12.05.2014
Провадження № 22-ц/784/1452/14
Головуючий у першій інстанції Прохоров
Доповідач в апеляційній
інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

12 травня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Самчишиної
Н.В.,

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому
засіданні за апеляційною скаргою
ОСОБА_4 рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 12 грудня 2013 року,
ухваленого у цивільній справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення
неповернутої позики - ,

у с т а н о в и л а:

04 березня 2013 року ОСОБА_3 пред'явила до
ОСОБА_4 зазначений позов, який
обґрунтовувала наступним.

В травні-вересні 2010 року вона, за
договором позики, укладеному в усній
формі, передала відповідачеві у
власність 25 000 гривень, під зворотне
зобов'язання того повернути таку ж суму
грошей в строк до 31 грудня 2012 року.

На підтвердження отримання грошей і
свого обов'язку по їх поверненню,
19 березня 2012 року ОСОБА_4 видав
розписку.

По закінченню строку дії договору вона
звернувся до позичальника з вимогою
повернути взяті у позику гроші, проте
той ухиляється від взятого на себе
обов'язку і, більше того, взагалі борг
не визнає.

Посилаючись на виписані обставини,
просила стягнути з відповідача на її
користь суму заборгованості за
договором позики у розмірі 25 000 гривень.

У судовому засіданні відповідач
позовні вимоги не визнав, пояснивши, що
грошей у позивача не брав, а розписку
написав під її та її брата психічним
тиском та загрозою заподіяння шкоди
здоров'ю. Він є самодостатньою людиною,
оскільки забезпечений та має в
банківських установах депозитні
вклади на загальну суму 130 000 гривень.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 12 грудня 2013 року
позов задоволено повністю.

ОСОБА_4 подав на це рішення апеляційну
скаргу, в якій просить його скасувати і
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю
висновків суду дійсним обставинам
справи, невірним застосуванням норм
матеріального та порушеннями норм
процесуального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду 1 інстанції
залишити без змін, оскільки суд
постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_3,
районний суд вважав установленим, що
між сторонами існують договірні
правовідносини, підставою виникнення
яких є дійсний договір позики,
укладений в усній формі. Умови
названого договору порушені ОСОБА_4, а
тому він, відповідно до ст.ст. 610-612,
1046-1047, ч. 1 ст. 1049, 1052 ЦК України повинен
позичену суму грошей, повернути.

Оскільки той цього у добровільному
порядку не робить, то заборговану
грошову суму слід стягнути за судовим
рішенням.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом І інстанції, його
висновки щодо них вважає вірними,
обґрунтованими і законними.

В силу статті 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної
скарги залишилась очевидна
незаконність або необґрунтованість
рішення суду першої інстанції у
справах окремого провадження,
апеляційний суд перевіряє справу в
повному обсязі.

Підстав для виходу за межі позовних
вимог колегія не встановила, а тому
справу переглянуто відповідно до меж
апеляційної скарги та вимог, заявлених
позивачем у суді першої інстанції.

Вирішуючи цивільні спори даної
категорії, суди повинні беззастережно
дотримуватися вимог
цивільно-процесуального закону,
зокрема, ст. ст. 59, 60, 213 ЦПК України та
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про
судове рішення у цивільній справі".

Згідно них, рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Рішення визнається законним тоді, коли
суд, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального
законодавства, вирішив справу згідно
із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд оцінює
докази відповідно до вимог статей 58 - 59,
212 ЦПК України за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

За ст. ст. 11, 14-15, 22, 203-205, 526, 610-611, 615,
622 ЦК України, цивільні права та
обов'язки виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також дій осіб, що не
передбачені названими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки

Підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків (зобов'язань) є договори,
зміст яких не повинен суперечити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; волевиявлення
його учасників має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі; він
має бути вчиненим у формі встановленій
законом і спрямованим на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Якщо закон потребує простої письмової
форми договору, а сторони такої вимоги
не додержалися, то за загальним
правилом, це не має наслідком його
недійсності, крім випадків прямо
встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими, крім свідчень
свідків, доказами.

Договір вважається правомірним якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Правомірний (дійсний) договір породжує
для сторін цивільні обов'язки, які
повинні виконуватися належним чином у
межах та на умовах, встановлених
договором або актом цивільного
законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання
недопустима, якщо інше не передбачено
умовами договору чи Законом.

Кожна особа має право на захист, в тому
числі і судовий, свого цивільного права
чи інтересу у разі його порушення, у
спосіб визначений цивільним кодексом
України, або в інший, встановлений
договором або законом, спосіб.

У разі порушення зобов'язання однією
стороною інша сторона має право на
відшкодування завданої їй майнової
шкоди, при цьому, таке відшкодування не
звільняє боржника від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі.

Виписане вище у повній мірі стосується
і договорів позики.

Відповідно ж ст. ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики потребує простої
письмової форми і є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

У відповідності до ст. 207 ЦК України
вимога щодо письмової форми правочину
вважається дотриманою, якщо його зміст
зафіксовано не лише в одному або
кількох документах, підписаних
сторонами (стосовно юридичних осіб
підпис суб'єктів, уповноважених на це
установчими документами, довіреністю,
законом або іншими актами цивільного
законодавства, скріплюється печаткою),
а й у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони, а також, якщо воля
сторін виражена за допомогою
телетайпного, електронного або іншого
технічного засобу зв'язку. Письмовій
формі відповідає правочин у
електронному вигляді, якщо він
вчинений із дотриманням вимог ЗУ "Про
електронні документи та електронний
документообіг" і ЗУ "Про електронний
цифровий підпис". За чинним
законодавством України в окремих
випадках вимагається нотаріальне
посвідчення правочинів щодо
забезпечення виконання зобов'язань, а
також його державна реєстрація.

В силу ч. 2 ст 1047 ЦК України, розписка не
є письмовою формою договору, а тому
може бути лише письмовим доказом
передачі позикодавцем грошей
позичальнику.

Недотримання такої форми договору не
тягне за собою його недійсність.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлено договором.

При цьому, за ст. 545 ЦК України,
кредитор, прийнявши виконання
зобов'язання, на вимогу боржника
повинен видати йому розписку про
одержання виконання частково або у
повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документу кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документу у
боржника підтверджує виконання ним
обов'язку і, навпаки, знаходження
такого документу у кредитора -
засвідчує факти невиконання боржником
зобов'язання.

Позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Проте і в цьому випадку, рішення суду
повинно доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими, крім свідчень свідків,
доказами. Воно не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

При ухваленні рішення щодо укладення,
умов та виконання позики, суд оцінює
докази з урахуванням вимог статей 58 і 59
ЦПК України про їх належність та
допустимість. Обставини, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
вважатися встановленими в цивільній
справі, якщо такі засоби доказування
відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК
України, обов'язок доказування певних
обставин лежить на стороні, яка
посилається на них як на підставу своїх
вимог та заперечень.

Недоведеність позову є підставою для
відмови у його задоволенні, а
недоведеність заперечень - тягне за
собою протилежний результат.

По даній справі позивач належними та
допустимими засобами довів, що за усним
договором позики передав ОСОБА_4 у
власність 25 000 гривень, під зворотне
зобов'язання останнього повернути таку
ж суму грошей 31 грудня 2012 року, про що
позичальник видав розписку (а.с. - 147).

Той, у визначений сторонами строк
взятих у позику грошових коштів не
повернув, і відмовляється повертати й
натепер.

За такого і, взявши до уваги
відсутність у відповідача доказів
іншому, відповідно до названих вище
статей ЦК України, неповернуту суму
позики слід стягнути з позичальника на
користь позикодавця за судовим
рішенням.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів
дійшов і районний суд, то підстав для
задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень, допущених
судом при розгляді судом даної справи,
то вони не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки частина
з них не має підтвердження, а ті ж, що
мали місце, носять формальний характер
і не вплинули на результат вирішення
справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України,
колегія суддів ,-

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: