Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22ц/778/1666/14
інстанції: Лихосенко М.О.
Суддя-доповідач: Кухар С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2014 року

місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого, судді:Онищенко
Е.Асуддів:Ломейко В.О. Кухаря С.В.при
секретаріКамінській О.Є.розглянувши у
відкритому судовому засіданні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Ленінського
районного суду м.Запоріжжя від 28 січня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк "ПриватБанк" про
визнання кредитного договору
недійсним та зобов'язання прийняти
суму заборгованості,

В С Т
А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_5 звернувся в суд
з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
визнання кредитного договору №
DNH4TP36451010 від 21.08.2006р. укладеного між ним
та ПАТ КБ "ПриватБанк" недійсним , в
якому також просить зобов'язати
відповідача прийняти суму
заборгованості за кредитом 4620 грн. у
термін 15 місяців по 308 грн. щомісячно.

В обґрунтування позову посилався на те,
що за умова кредитного договору банк
зобов'язався надати споживчий кредит в
сумі 4620 грн. строком на 36 місяців, а
позичальник сплачувати 2,09 % щомісячно,
за користування кредитом.

Вважає, що підписання даного договору
про надання споживчого кредиту стало
наслідком чисельного порушення норм
чинного законодавства та прав
позичальника, як споживача кредитної
послуги, з боку банку, а саме,
невиконання переддоговірної роботи з
позичальником.

Крім того вважає, що банк при укладанні
договору навмисно ввів його в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення. Відповідно до п. 1.7 умов
договору банк надає кредит на споживчі
цілі. Втім, вказаний договір укладений
по формі та змісту без додержання вимог
закону, він не містить істотних умов та
загальної вартості кредиту. Вказаний
кредитний договір є неукладеним,
оскільки сторони в належній формі не
досягли згоди з істотних умов,
передбачених законодавством.

Вважає, що договір про надання
споживчого кредиту суперечить нормам
чинного законодавства, а саме, те що
відповідно до п. 3.3.1 договору, банк
надає собі право за власним бажанням
будь-коли змінювати відсоткову ставку
за користування кредитом, а клієнт не
має право відмовитися. Відповідно до
п.3.3.3 договору, банк намагається
відмінити право надане законом, щодо
розпорядження належним йому майном.

Банк надає собі право будь коли,
безпідставно, на власний розсуд
вимагати повернення всього кредиту,
або звернути стягнення на майно. Щоб
отримати кредит позичальнику
обов'язково завжди треба мати
додаткове забезпечення, та також
сплатити банку відсотки за
користування кредитом у подвійному
розмірі, що є порушенням ст. 316 ЦК
України.

Згідно п. 2 ст.11 Закону України "Про
захист прав споживачів", перед
укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про кредитні умови.
Однак банком це положення договору не
були виконані.

В порушення п. 3 ч. 5 ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів" банк
встановив вимоги щодо сплати
позичальником відсотків за
користування кредитом у подвійному
розмірі від розміру зазначеному у
тарифах та заяві, які є непропорційно
великою сумою компенсації, понад 50%
вартості продукції у разі невиконання
ним зобов'язань за договором.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 28 січня 2014 року
відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом у першої інстанції встановлено,
що 21.08.2006 року між позивачем та банком
було укладено кредитний договір №
DNH4TP36451010 відповідно до якого позивач
отримав споживчий кредит у розмірі 4620
грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 25,1 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредит з кінцевим терміном повернення
21.08.2009 року. З умовами кредитного
договору позивач був ознайомлений, про
що свідчить його підпис на заяві
позичальника (а.с. 13).

При підписанні заяви про надання
кредиту позивач вказав, що
ознайомлений та згоден з Умовами та
правилами надання банківських послуг,
а також тарифами банку. Своїм підписом
він підтвердив факт даної інформації
про умови кредитування в ПАТ КБ
"ПриватБанк". Також в заяві вказав, що
згоден на те, що ця заява разом з
Умовами та тарифами складають між нею
та банком кредитно заставний договір.

Відповідно до п 2.1 Умов та правил
надання банківських послуг, строк,
термін повернення, розмір кредиту,
цілі, відсотки, винагороди та розмір
щомісячного платежу, та період уплати
платежів визначені в Заяві
позичальника, підписанням якої Банк та
Клієнт укладають кредитно-заставний
договір. Належним чином заповнена
заява підписується клієнтом, і таким
чином, клієнт виражає згоду, що Заява
разом з Умовами та правилами надання
банківських послуг та тарифами складає
укладений договір.

Даний кредитний договір є договором
приєднання згідно ст. 634 ЦК. Тобто, як і
публічний договір, договір приєднання
є узагальненою категорією таких
цивільно-правових договорів, в яких
умови договору встановлені однією із
сторін у формулярах або інших
стандартних формах і які укладаються
лише шляхом приєднання другої сторони
до запропонованого тексту договору в
цілому. Друга сторона при цьому не може
запропонувати свої умови договору.
Звичайно, друга сторона сама вирішує,
укладати чи не укладати договір на
запропонованих їй умовах.

Укладення договору є дата підписання
позивачем заяви позичальника. Саме
підписом на заяві позичальника клієнт
висловлює свою згоду, що заява разом з
умовами по надання споживчого кредиту
фізичним особам і тарифами складає
укладений договір про надання
строкового кредиту. Дані умови
регулюють відносини між банком та
клієнтом щодо умов та порядку надання
позичальнику кредиту, інших
банківських послуг, вказаних в заяві
позичальника.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами). Таким чином,
спірний кредитний договір, який було
укладено шляхом підписання заяви та
ознайомлення з Умовами та і Правилами
надання банківських послуг, та
підписаний позивачем, є укладеним у
письмовій формі.

Судом першої інстанції вірно
зазначено, що оскільки на заяві
позичальника мається підпис Позивача,
що посвідчує той факт що з умовами
договору, умовами надання споживчого
кредиту фізичним особам позичальник
ознайомлений, а також те, що сторони за
власним волевиявленням досягли
істотних умов по договору.

За рахунок наданих кредитних коштів
позивач отримав товар, а саме:
телевізор

PHILUPS, що підтверджується підписом
позивача відповідно до акту
прийому-передачі товару № DNH4TP36451010 від
21.08.2006 року.

Отже, позивач добровільно
користувалася послугами банку
відповідно до умов та заяви про надання
кредитних коштів яку підписав
власноручно, прийняв товар.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Належною формою кредитного договору на
підставі ч. 1 ст. 1055 ЦК України є
письмова форма.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Судом правильно встановлено, при
підписанні кредитного договору
позивач погодився з його умовами та не
заперечував проти надання відповідної
суми кредиту, сторони в належній формі
уклали договір, дійшли згоди щодо усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054
ЦК України є умови про мету, суму і
строк кредиту, умови і порядок його
видачі і погашення, розмір, порядок
нарахування та виплата процентів,
відповідальність сторін.

Згідно з текстом укладеного сторонами
кредитного договору такі умови
договором передбачені.

Шляхом укладання та підписання
позичальником даного договору,
позичальник підтверджує факт
письмового повідомлення його банком
про мету кредиту, умови надання
кредиту, а також про відсотки, тарифи,
комісії та інші елементи вартості
кредиту за даним договором.

Таким чином, матеріали справи не
містять належних доказів, які б
підтверджували, що кредитний договір
не відповідає вимогам Законів України
"Про захист прав споживачів" та «Про
банки та банківську діяльність».
Вказаним обставинам та наданим
позивачем доказам суд першої інстанції
дав належний правовий аналіз.

Правильно визначивши правовідносини,
що виникли між сторонами суд дійшов
обґрунтованого висновку про
недоведеність порушення прав позивача
при укладенні договору.

Доводи скарги не спростовують вірних
висновків суду першої інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що
доводи апеляційної скарги не дають
підстав, для визнання рішення суду
першої інстанції таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
скасування чи з міни цього рішення
немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів. -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 28 січня 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: