інстанції: Івасюта Л.В. Провадження №
22-ц/773/454/14 Категорія: 42 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчук М. М.,

суддів - Мудренко Л.І., Матвійчук Л.В.,

при секретарі - Лимар Р.С.,

з участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5,

представника третьої особи -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення,
зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_1 про зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні жилим
будинком, за апеляційною скаргою
відповідачів на рішення Луцького
міськрайонного суду від 30 січня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л
А:

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 30 січня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з
неповнолітніми дітьми ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, з житлового
будинку АДРЕСА_1 без надання іншого
житлового приміщення.

Знято з реєстрації в будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_3, ОСОБА_4 разом з неповнолітніми
дітьми ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_1 судовий збір в сумі 114,70 грн., по
57,35 грн. з кожного.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про
зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні жилим будинком
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачі,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просили оскаржуване
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким в задоволенні
первісного позову відмовити, а
зустрічний позов задовольнити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь в справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, виходячи з
таких підстав.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи у задоволенні зустрічного,
суд першої інстанції свої висновки
обґрунтовував тим, що сторони по справі
не є членами сім'ї і між ними не виникли
договірні відносини щодо користування
спірним житловим будинком, а тому суд
прийшов до висновку що з припиненням
права власності особи на житлове
приміщення члени його сім'ї також
втрачають право користування цим
приміщенням і підлягають виселенню з
нього без надання іншого житлового
приміщення.

Висновки суду відповідають
встановленим в справі обставинам та
нормам матеріального права.

Так судом першої інстанції
встановлено, що 19.12.2005 року ОСОБА_10, баба
ОСОБА_1 та ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, склала заповіт, згідно з
яким зробила розпорядження про те, що
все її майно, з чого б воно не
складалося і де б воно не було, і все те,
що буде їй належати на день її смерті,
заповіла позивачу ОСОБА_1 Даний заповіт
посвідчено державним нотаріусом 2-ї
Луцької державної нотаріальної
контори Горбатюком В.І. та
зареєстровано в реєстрі за № 2-4077 (а.с.7).

Як вбачається з свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 15.06.2013 року,
позивач ОСОБА_1, успадкувала після
смерті баби ОСОБА_10 наступне майно:
цілий житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, який
знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.5)

Відповідно до витягу з Державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності,
власником спірного житлового будинку є
позивач ОСОБА_1 (а.с.9).

Судом також встановлено, що у
вищевказаному житловому будинку, крім
позивача, проживають її чоловік
ОСОБА_12, дочка ОСОБА_13, а також
відповідачі: брат позивача ОСОБА_3, його
дружина - ОСОБА_9 та їхні неповнолітні
діти ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, які
зареєстровані за вищевказаною адресою,
що підтверджується довідкою
Промінської сільської ради Луцького
району Волинської області № 833 від 13
серпня 2013 року.

Відповідно до 150 ЖК України громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Статтею 391 ЦК України передбачено,
що власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням
положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї
власника житла, які проживають разом із
ним у будинку (квартирі), користуються
житловим приміщенням в обсязі,
визначеному відповідно до угоди з
власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Виникнення права власності членів
сім'ї власника будинку на користування
цим будинком та обсяг цих прав залежить
від наявності в останнього права
власності на цей будинок. Звідси
випливає, що з припиненням права
власності особи на будинок
припиняється і право членів її сім'ї на
користування цим будинком.

На підставі встановлених судом першої
інстанції обставин та наведених
правових норм колегія суддів приходить
до висновку, що суд першої інстанції
обґрунтовано задовольнив первісний
позов ОСОБА_1, оскільки на час
виникнення у позивачки права власності
на спірний будинок і після цього
сторони не були членами однієї сім'ї, а
тому з припиненням права власності
спадкодавця ОСОБА_10 на спірний будинок
відповідачі разом з їхніми
неповнолітніми дітьми як члени її сім'ї
втратили право користування цим
приміщенням, у зв'язку з чим підставно
виселив відповідачів та їх
неповнолітніх дітей з спірного
житлового будинку. Оскільки місцевий
суд з додержанням норм матеріального
права задовольнив первісний позов,
передбачені законом підстави для
задоволення зустрічного позову
відсутні.

Доводи апеляційної скарги
відповідачів про те, що внаслідок
виселення будуть порушені права їх
неповнолітніх дітей, колегія суддів до
уваги не приймає і вважає такі доводи
безпідставними, оскільки діти
відповідачів - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
не є членами сім'ї власника спірного
житлового будинку. Право власності на
вказаний житловий будинок за
попереднім власником ОСОБА_10, до членів
сім'ї якої відносилися відповідачі і
відповідно їх діти, припинилося, а тому
передбачених законом підстав для
продовження користування ними цим
будинком вказаними особами відсутні і
права дітей у даному випадку не будуть
порушені.

Твердження апелянтів про те, що
неповнолітні діти відповідачів не були
притягнуті судом до участі в розгляді
справи, є безпідставними, оскільки діти
відповідачів, старшій з яких
виповнилось 9 років, відповідно до ч. 2
ст. 29, ч. 1 ст.39 ЦПК України не можуть
самостійно брати участь у розгляді
справи як сторона, а їхні інтереси в
суді захищають батьки. Оскільки в
розгляді даної справи брали участь як
відповідачі батьки неповнолітніх
дітей, то слід вважати, що вони
одночасно представляли в силу закону
інтереси своїх неповнолітніх дітей. В
цьому випадку законом не вимагається
прийняття судом окремого
процесуального рішення щодо залучення
батьків неповнолітніх дітей до участі
у справі як законних представників.

Доводи відповідачів про відсутність в
оскаржуваному рішенні посилання суду
на норми матеріального права, які б
передбачали можливість виселення
відповідачів за наведених позивачкою
обставин, є неспроможними, оскільки суд
в своєму рішенні правильно зазначив як
правову підставу для виселення ст. 156 ЖК
України, яка передбачає право членів
сім'ї власника житлового будинку
користуватися цим житловим
приміщенням допоки у власника
зберігається право власності на це
нерухоме майно. З цього випливає
логічний висновок, що з припиненням у
власника житлового будинку права
власності на нього припиняється і
право членів його сім'ї на користування
ним. У разі незгоди нового власника з
тим, щоб члени сім'ї попереднього
власника будинку проживали в ньому, він
вправі вимагати відповідно до ст. 391 ЦК
України усунення перешкод в
користуванні цим нерухомим майном
будь-яким способом, в тому числі і
шляхом виселення.

Отже, наведені відповідачами в
апеляційній скарзі доводи не знайшли
свого підтвердження під час перегляду
в апеляційному порядку оскаржуваного
рішення суду і викладені в ньому
висновки вони не спростовують.

На підставі наведеного, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права. Підстави для
його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 30 січня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: