Ухвала

іменем україни

26 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І, Дербенцевої Т.П.,
Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 20 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 30 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
відповідачем своїх зобов'язань за
договором про надання споживчого
кредиту в сумі 2 689 грн 09 коп., укладеного
24 грудня 2005 року, унаслідок чого
утворилася кредитна заборгованість в
розмірі 32 858 грн, яку й просило стягнути
з відповідача.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 20 вересня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Кіровоградської
області від 30 жовтня 2013 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «ПриватБанк»
просить ухвалені у справі судові
рішення скасувати і передати справу на
новий розгляд до суду першої інстанції,
мотивуючи свої вимоги неправильним
застосуванням судами норм
матеріального права і порушенням норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону
рішення судів не відповідають.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивачем пропущено встановлений
законом строк позовної давності на
звернення до суду із указаним позовом.

Проте, погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судом установлено, що 24 грудня 2005 року
між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено
договір про надання споживчого
кредиту, за умовами якого відповідач
отримав кредит в сумі 2 689 грн 09 коп.
строком до 22 червня 2007 року.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено,
що позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 ЦК України).

Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК
України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
що встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони споживчого кредиту
(правова позиція висловлена в
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року №6-126цс13, яка в силу
ст. 360-7 є обов'язковою для судів.

Разом з тим при вирішенні спору в
судовому порядку застосуванню
підлягає ст. 267 ЦК України, якою
визначено, що позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Як вбачається з матеріалів справи,
справу було розглянуто за відсутності
сторін, при наявності їх заяв про
розгляд справи без їх участі, проте на
а.с. 67 міститься заява представника
відповідача про застосування
наслідків спливу строку позовної
давності.

Така заява не була розглянута ні судом
першої, ні апеляційної інстанції.
Питання поважності причин пропуску
банком строку звернення до суду за
захистом порушеного права судами не
вирішувалося.

Таким чином, висновок судів про відмову
у задоволенні позову у зв'язку із
застосуванням позовної давності,
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі щодо вимог про повернення
споживчого кредиту та без з'ясування
причин пропущення позовної давності є
передчасним.

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, згідно ч.
2 ст. 338 ЦПК України ухвалені по справі
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 20 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 30 жовтня
2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
В.П. Гончар

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

В.О. Савченко