Справа № 1304/2586/12
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/29/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Гірник Т.А.,
Мацея М.М.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_7,
правонаступником якого виступає
ОСОБА_5, на заочне рішення Галицького
районного суду м. Львова від 15 травня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності на нерухоме майно, -

в с т
а н о в и л а:

В березні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу половини
будинку дійсним та визнання права
власності на нерухоме майно. В
обґрунтування заявлених вимог
посилається на те, що 09.09.2005 року за
домовленістю з ОСОБА_3 придбав у нього
половину цегляного будинку на АДРЕСА_1,
загальною жилою площею 187,6 кв.м. Про всі
істотні умови договору вони домовилися
і відбулося повне виконання цього
договору, а саме він передав обумовлену
суму грошей ОСОБА_3, а той, у свою чергу,
передав йому усі наявні в нього
документи на вказану половину будинку
та оформив у приватного нотаріуса
ОСОБА_8 довіреність від 09.09.2005 року № 3513,
якою уповноважив представляти його
інтереси з питань пов'язаних з
відчуженням вказаної частини
житлового будинку. Однак, вказаний
договір купівлі-продажу не був
належним чином нотаріально
посвідчений, тобто був укладений без
додержання вимог, передбачених ст. 207
ЦК України. Враховуючи наведене,
просить позов задовольнити, визнати
дійсним договір купівлі-продажу
половини житлового цегляного будинку
на АДРЕСА_1 загальною жилою площею 187,6
кв.м. та визнати за ним право власності
на половину цього будинку.

Оскаржуваним заочним рішенням
Галицького районного суду м. Львова від
15 травня 2012 року позов задоволено.

Визнано дійсним договір
купівлі-продажу половини житлового
цегляного будинку по АДРЕСА_1, який
розміщений на земельній ділянці площею
252,7 кв.м. та складається в цілому з 10
кімнат та 5 кухонь, загальна жила площа
будинку 187,6 кв.м., укладений 09.09.2005 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
половину житлового цегляного будинку
по АДРЕСА_1, який розміщений на
земельній ділянці площею 252,7 кв.м. та
складається в цілому з 10 кімнат та 5
кухонь, загальна жила площа будинку 187,6
кв.м.

Рішення районного суду у жовтні 2012 року
оскаржив ОСОБА_7, який не приймав участі
в судовому розгляді даної справи, однак
вважає, що цим рішенням порушені його
права. Зазначив, що при ухваленні
рішення, судом порушено норми
матеріального та процесуального права,
оскільки він є співвласником 1/4
ідеальної частки спірного будинку. Суд
не залучив до участі в справі його та
інших співвласників будинку та не
з?ясував чи мають вони бажання
скористатись переважним правом на
викуп частки, яка відчужується. Крім
того, визнаючи право власності за
позивачем, суд не вправі був включати
до загальної площі квартири добудову,
зроблену ним особисто, яка не входила
до загальної площі будинку. Просить
оскаржуване рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким визнати недійсним
договір купівлі-продажу 1/2 ідеальної
частки будинку за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 09.09.2005 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, перевести на нього права та
обов?язки покупця за цим договором.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року апелянт ОСОБА_7 помер.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської
області від 25 березня 2013 року зупинено
провадження у справі за апеляційною
скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення
Галицького районного суду м. Львова від
15 травня 2012 року до вступу у справу
правонаступників апелянта.

10 лютого 2014 року ухвалою суду
відновлено провадження у цій справі,
призначено судовий розгляд на 17
березня 2014 року та залучено до участі в
справі у якості правонаступника
апелянта ОСОБА_7 його дружину - ОСОБА_5,
яка апеляційну скаргу підтримала
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та її представника
ОСОБА_6, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
задовольнити частково.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Частинами першою та другою ст. 303 ЦПК
України передбчено, що під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, та
встановлювати у рішенні обставини
справи (в тому числі пропущення
позовної давності), характер
правовідносин сторін, правову норму,
яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Однак зазначеним вимогам закону дане
рішення не відповідає.

Відповідно ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позов, районний суд
послався на те, що згідно довіреності
від 09.09.2005 року, посвідченої приватним
нотаріусом Львівського міського
нотаріального округу ОСОБА_8, ОСОБА_3
уповноважив ОСОБА_2, серед іншого,
продати належну йому частки житлового
будинку АДРЕСА_1 за ціну і на умовах на
його розсуд. Діючи в межах зазначеної
довіреності, між сторонами 09.09.2005 року
було укладено договір купівлі-продажу
половини цього будинку, оскільки
досягнуто усіх істотних умов договору
купівлі-продажу, зокрема щодо предмету
договору та його ціни, а також
відбулося його фактичне виконання
продавцем та покупцем, а саме продавець
ОСОБА_3 передав майно у власність, а
покупець ОСОБА_2 прийняв майно та
сплатив обумовлену грошову суму
продавцю.

Проте погодитись з такими висновками
районного суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 31.07.1991 року,
посвідченого старшим державним
нотаріусом Другої Львівської
державної нотаріальної контори
ОСОБА_10, зареєстрованого за
реєстраційним № 7973, за ОСОБА_3
зареєстровано на праві особистої
власності половину будинку АДРЕСА_1,
жилою площею 187,6 кв.м., що стверджується
реєстраційним посвідченням від 10.09.1991
року, виданим Львівським міжміським
бюро технічної інвентаризації (а.с. 6, 7).

Матеріалами даної справи та
поясненнями сторін у суді апеляційної
інстанції доведено, що відповідач
ОСОБА_3 передав половину зазначеного
вище - належного йому житлового
цегляного будинку, який розміщений на
земельній ділянці площею 252,7 кв.м. по
АДРЕСА_1, позивачу ОСОБА_2 на підставі
усної угоди.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 220 ЦК України,
якщо сторони домовились щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухиляється
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.
13 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
до правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210 та 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що
договір купівлі-продажу житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Суд першої інстанції у порушення ст. ст.
213 , 214 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув; не
врахував, що договір купівлі-продажу
половини будинку, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2, підлягав і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації, а
оскільки такі вимоги сторонами
договору дотримані не були, зазначений
договір є неукладеним і не створює прав
та обов'язків для сторін.

Така судова практика є сталою і не
змінювалася.

Беручи до уваги вищенаведене, колегія
суддів дійшла переконання, що висновки
суду першої інстанції не відповідають
обставинам справи, оскаржуване рішення
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а тому підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1
п.п. 3, 4; 313, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7,
правонаступником якого виступає
ОСОБА_5, - задовольнити частково.

Заочне рішення Галицького районного
суду м. Львова від 15 травня 2012 року -
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким:

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності на нерухоме
майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Гірник Т.А.

Мацей М.М.