У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача
:КуцинаМ.М.,

суддів - Собослоя Г. Г.,
Павліченка С.В.,

при секретарі:Чейпеш
С. І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_3 в
інтересах позивача ОСОБА_4 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду
від 9 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , де третя
особа: районний відділ державної
виконавчої служби Ужгородського
міськрайонного управління юстиції, про
звільнення від сплати заборгованості
по аліментам, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_4 звернувся з
позовом до ОСОБА_5 , де третя особа -
районний відділ державної виконавчої
служби Ужгородського міськрайонного
управління юстиції, про звільнення від
сплати заборгованості по аліментам.

Позивач посилався на те, що 20 травня 2013
року головним державним виконавцем
ВДВС Ужгородського РУЮ у
Закарпатській області було винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження на підставі виконавчого
листа № 2-4499, виданого Ужгородським
міськрайонним судом Закарпатської
області від 24 листопада 2004 року про
стягнення з нього аліментів на користь
ОСОБА_5 на утримання дочки ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Дана постанова винесена
за заявою відповідачки від 13 травня 2013
року про стягнення аліментів за три
роки, що передували пред'явленню
виконавчого листа до виконання;
державним виконавцем було виконано
розрахунок заборгованості з аліментів
на суму 23.197.62 гривень.

Позивач зазначав, що він періодично
приймав участь у матеріальному
забезпеченні дочки шляхом
фінансування витрат, пов'язаних з
підготовкою до школи, придбанням одягу
та продуктів харчування, літнього
відпочинку; відповідачка до 13 травня
2013 року не пред'являла виконавчий лист
до виконання без будь-якої поважної
причини, тому позивач вимушений був
звернутися до суду з даним позовом і
просив звільнити його від сплати
заборгованості за аліментами в сумі
23.197.62 гривень , нарахованій за період з
01 квітня 2010 року по 14 травня 2013 року.

Рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 9 грудня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

З даним рішенням не погодився
представник позивача, який оскаржив
це рішення в апеляційному порядку,
посилаючись на порушення місцевим
судом норм процесуального та
матеріального права, просила
скасувати дане рішення та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги
зводяться до наступного, що
відповідач, отримавши виконавчий лист
на руки 24 листопада 2004 року, до 13
травня 2013 року до ВДВС з приводу
примусового виконання рішення суду не
зверталася, поважних причин, з яких не
пред'являла виконавчий лист до
виконання, вона не вказала. Отже, можна
дійти висновку про те, що відповідачка
не скористалася правом на отримання
аліментів без поважної на те причини, а
тому він, позивач, повинен бути
звільнений від сплати заборгованості
за попередні три роки, що передували
пред'явленню виконавчого листа до
виконання.

Також місцевим судом не враховано те,
що між сторонами була попередня
домовленість щодо добровільної сплати
аліментів позивачем, які за рішенням
суду присуджені на утримання дитини з
метою забезпечення достатнього
матеріального рівня її життя.

Представник позивача в суді
апеляційної інстанції вимоги
апеляційної скарги підтримав у повному
обсязі.

Відповідач та його представник,
представник третьої особи у суді
апеляційної інстанції вважають
рішення місцевого суду законним та
обґрунтованим, а апеляційну скаргу
безпідставною.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді - доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися по справі, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляції, вважає, що апеляційна скарга
до задоволення не підлягає з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову
частково, місцевий суд виходив з
того, що позивачем, у відповідності до
положень ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, не
надано доказів того, що він виконував
рішення суду добровільно, та, з метою
забезпечення достатнього
матеріального рівня життя дитини,
надавав їй матеріальну допомогу.

Судова колегія погоджується з
висновками місцевого суду, який,
розглядаючи заявлений по справі позов,
повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази, правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень, доказування
не може ґрунтуватись на припущеннях, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 194 СК України, аліменти
можуть бути стягнуті за виконавчим
листом за минулий час, але не більш як
за три роки, що передували пред'явленню
виконавчого листа до виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 197 СК України, суд
може звільнити платника аліментів від
сплати заборгованості, якщо буде
встановлено, що вона виникла внаслідок
непред'явлення без поважної причини
виконавчого листа до виконання особою,
на користь якої присуджено аліменти.

Судом встановлено, що сторони по справі
перебували у зареєстрованому шлюбові
з 9 жовтня 1997 року по 14 березня 2013 року.

Від шлюбу сторони мають дочку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю
ОСОБА_5 .

Рішенням міськрайонного суду від 24
листопада 2004 року позов ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про стягнення аліментів
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 аліменти на утримання
доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4
частини всіх видів заробітку
щомісячно, починаючи з 22 жовтня 2004 року
і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 14 березня 2013 року шлюб між
сторонами - розірвано. Неповнолітню
доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено
проживати з матір'ю - ОСОБА_5.

Згідно з виконавчим листом № 2-4499/2004,
виданим 24 листопада 2004 року
Ужгородським міськрайонним судом,
ОСОБА_4 зобов'язаний сплачувати
аліменти на користь ОСОБА_5 на
утримання дочки ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини
заробітку (доходів) щомісячно,
починаючи з 22 жовтня 2004 року і до
повноліття дитини.

24 листопада 2004 року судом
виконавчий лист виданий на руки
ОСОБА_5.

13 травня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до
відділу державної виконавчої служби із
заявою про відкриття виконавчого
провадження за виконавчим листом про
стягнення аліментів та перерахунок
заборгованості з аліментів за три роки
(за минулий час).

Постановою головного державного
виконавця Созанською М. Г. ВДВС
Ужгородського міськрайонного
управління юстиції у Закарпатській
області відкрито виконавче
провадження ВП № 37907218 від 14 травня 2013
року на підставі виконавчого листа №
2-4499/2004 виданого Ужгородським
міськрайонним судом Закарпатської
області , про стягнення з ОСОБА_4
аліментів на користь ОСОБА_5 на
утримання дочки, ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно з розрахунком державного
виконавця, заборгованість ОСОБА_4 за
аліментами за період з квітня 2010
року по травень 2013 року становить
23.197.62 гривень.

Правильність цього розрахунку
позивачем не оспорюється.

У суді апеляційної інстанції
відповідачка визнала факт того, що до
розірвання шлюбу ( до травня 2013 року)
сторони проживали у одному будинку,
вели спільне господарство мали
спільний бюджет , відповідач у
добровільному порядку надавав
матеріальну допомогу на утримання
доньки, зокрема сплачував комунальні
послуги, сплачував додаткові витрати
на навчання доньки та інші витрати.

Відхиляючи вимоги позивача щодо
наявності між сторонами попередньої
домовленості про добровільну сплату
аліментів на неповнолітню дитину,
місцевий суд виходив з того, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження факту надання
матеріальної допомоги на утримання
дочки.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_4
про звільнення від сплати
заборгованості за аліментами.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються й не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 в інтересах позивача
ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного
суду від 9 грудня 2013 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
постановлення і може бути оскаржена в
касаційному порядку на протязі
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді: