Справа № 346/7765/13-ц
Провадження № 22-ц/779/890/2014
Головуючий у 1 інстанції Хільчук І. І.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Ковалюка Я.Ю.,
Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представників апелянта -
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики та зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання угоди
недійсною, з апеляційною скаргою
ОСОБА_5 на рішення Коломийського
міськрайонного суду від 06 березня 2014
року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року з позовом в суд до
ОСОБА_5 звернулася ОСОБА_4 та просила
ухвалити рішення про стягнення на її
користь 108049, 37 гривень боргу по
договору позики і всі судові витрати по
справі.

Заявлені вимоги позивач обґрунтувала
тим, що відповідач є її колишнім зятем.
Тривалий час працювала за кордоном,
тому на прохання зятя для придбання
квартири позичила 10000 євро. Про
отримання позики 30 серпня 2013 року
уклали письмовий договір, відповідно
до якого позичальник зобов'язувався
повернути кошти найближчим часом. На її
письмову вимогу повернути отримані
кошти відповідач не відреагував, тому
звернулась за примусовим стягненням у
судовому порядку.

У січні 2014 року ОСОБА_5 звернувся з
зустрічним позовом до ОСОБА_4, щоб
ухвалити рішення, яким визнати
недійсним договір позики від 30 серпня
2013 року укладений між ним та ОСОБА_4

Заявлені вимоги позивач у зустрічному
позові обґрунтував тим, що у серпні 2013
року колишня теща та дружина
запропонували з метою уникнення
судових процесів щодо поділу майна
колишнього подружжя написати розписку
про повернення 10 000 євро як компенсацію
частки в майні подружжя, оскільки
ОСОБА_4 передавала колишньому подружжю
кошти через те, що її дочка ОСОБА_6
навчалась і тривалий час не працювала.
Повернув речі, вказані в розписці,
однак ОСОБА_4 із дочкою почали
звертатись до Центру надання послуг
про наявність у нього транспортних
засобів для подачі позову до суду про
поділ майна колишнього подружжя.
Зрозумів, що відповідачі обманули його
з метою провести подвійне стягнення та
умисно ввели його в оману. Розписка не
свідчить про виникнення боргових
зобов'язань і жодних коштів у день
написання розписки не отримував, тому
вважає, що договір позики є безгрошовим
та укладеним внаслідок обману.

Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 06 березня 2014 року позов
ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5
108049, 37 гривень боргу, 1080,49 гривень
судового збору, 807 гривень на правову
допомогу, а у задоволенні зустрічного
позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_5 подав
апеляційну скаргу, просить його
скасувати та ухвалити нове, яким в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, а
його зустрічний позов задоволити.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення
суду є незаконним та необґрунтованим,
суд не встановив дійсних обставин
справи, не надав належної оцінки
доказам сторін, не обґрунтував
доведеність певних встановлених
фактів.

Не взято до уваги його докази, що
фактично розписка про повернення
ОСОБА_4 10000 євро написана як компенсація
частки у майні подружжя з її дочкою
ОСОБА_6, оскільки позивач на час
спільного проживання давала кошти у
тому числі і на придбання автомобіля у
зв'язку з тим, що дочка не працювала.
Розписка від 30 серпня 2013 року написана
на підтвердження грошової компенсації
за автомобіль.

Суд не врахував його доводи, що
погодився написати розписку через
поганий стан здоров'я і необхідність
уникнення стресових ситуацій.
Незрозуміло, на підставі якого доказу
суд встановив, що він надав розписку за
раніше взятими на себе зобов'язаннями
за договором позики, укладеним в усній
формі.

Написану ним розписку не можна вважати
борговою через відсутність необхідних
реквізитів. Не зазначено, за що має
повернути 10000 євро: з метою повернення
коштів, як наполягає позивач,
повернення коштів, які давала позивач
на придбання автомобіля як на цьому
наполягає апелянт, чи можливо з інших
підстав.

Розписка, підписана ним, не свідчить
про виникнення боргових зобов'язань та
не є підставою для позову про стягнення
боргу за договором позики, а свідчить
про інші зобов'язання, які можуть бути
предметом іншого позову. Жодних
грошових коштів 30 серпня 2013 року від
ОСОБА_4 не отримував, що підтвердила в
судовому засіданні ОСОБА_4 та
зазначила, що кошти були передані
влітку 2006 року та як доказ подала копію
закордонного паспорта. Однак такий
доказ не підтверджує факт передачі
грошей, суду надано не оригінал, а копію
закордонного паспорта, яка не завірена,
що суперечить вимогам ст. 64 ЦПК України.

Вважає, що оспорюваний договір позики є
безгрошовим та укладений внаслідок
обману.

Вислухавши представників апелянта, які
вимоги скарги підтримали, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

За змістом ст. ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін виникає спір. Доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про
стягнення на її користь 108049, 37 гривень
боргу і всі судові витрати по справі,
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що представлена письмова
розписка позичальника посвідчує
передання позикодавцем 10000 євро, які
він зобов'язався повернути через
певний період часу.

Відповідно до статті 1046 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті
1047 ЦК України на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору
позики внаслідок його реального
характеру є доказом не лише факту
укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено,
що правочином є дія особи, спрямована
на набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та
другої статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

Видаючи позивачу власноруч
написану письмову розписку, оригінал
якої знаходиться на а.с. 48, ОСОБА_5
зобов'язався повернути через певний
період часу гроші в сумі 10000 євро, тому
суд першої інстанції правильно вважав,
що така розписка за своєю суттю
підтверджує як укладення договору
позики, його умови, так і засвідчує
отримання боржником від кредитора
грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК
України встановлено, що за договором
позики на позичальникові лежить
зобов'язання повернути суму позики у
строк та в порядку, що передбачені
договором.

Якщо договором не встановлено
строк повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

5 вересня 2013 року позивачем
надіслано боржнику вимогу про
повернення 10000 эвро згідно розписки, що
підтверджується копіями документів на
а.с. 6.10, а 18 грудня 2013 року позивач
звернулась до суду про стягнення
неповернутої суми боргу.

За змістом апеляційної скарги
ОСОБА_5 не заперечує наявність
грошового зобов'язання перед ОСОБА_4 в
сумі 10000 Євро, але тільки не з договору
позики, а з підстав, що ці гроші вона
дала раніше на придбання автомобіля, чи
можливо ще з якихось інших підстав.

Враховуючи доведеність факту
грошового зобов'язання за борговою
розпискою ОСОБА_5, суд першої інстанції
правильно відмовив йому у задоволенні
зустрічного позову про визнання
недійсним договору позики за
безгрошовістю та як укладеного
внаслідок обману.

Доводи ОСОБА_5 про те, що розписка
про повернення 10000 євро оформлена ним
фактично за добровільне, позасудове
вирішення спору про поділ майна із
дочкою позивача після розірвання шлюбу
та направлена на подвійне стягнення з
нього коштів не підтверджено належними
та допустимими доказами.

Видача дочкою позивача ОСОБА_6
розписки, копія якої на а.с. 92 про те, що
відповідач ОСОБА_5 повернув їй одяг,
речі та паспорт і до цього претензій не
має, не може свідчити, що боргова
розписка про повернення 10000 євро ОСОБА_4
була безгрошовою і підтверджувала
добровільність вирішення майнового
спору. Крім цього, згідно копії
позовної заяви на а.с. 36, спір про поділ
майна колишнього подружжя стосується
поділу автомобілів, а не вже повернутих
речей.

Відповідно до висновку
Коломийського МВ УМВС ОСОБА_5
звертався із заявою про вимагання
грошей за письмовою розпискою 04 січня
2014 року, тобто через значний час не
тільки після оформлення власноручної
боргової розписки, а й отримання
письмової вимоги ОСОБА_4 про повернення
боргу та пред'явлення позову колишньої
дружини про поділ майна.

При вирішенні позовних вимог судом
правильно визначено характер
правовідносин між сторонами, вірно
застосовано закон, що їх регулює, повно
і всебічно досліджено матеріали справи
та надано оцінку доводам сторін.

Доводи скарги не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судами норм матеріального права та
порушення норм процесуального права,
яке призвело, або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. 218, 307, 308, 313- 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного
суду від 06 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Р.Й. Матківський

Судді
Я.Ю. Ковалюк

А.І. Шишко