Єдиний унікальний номер 225/1269/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/5581/2014
Головуючий в 1-й інстанції: Бабенко С.С.
Доповідач: Тимченко О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді:
Тимченко О.О.,

суддів:
Дундар І.О., Смєлік С.Г.,

при секретарі:
Біляєві М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційні
скарги Державного підприємства
«Дзержинськвугілля» на рішення
Дзержинського міського суду Донецької
області від 23 травня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства
«Дзержинськвугілля», про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дзержинського міського суду
Донецької області від 23 травня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково: стягнуто з ДП
«Дзержинськвугілля» на користь ОСОБА_1
в відшкодування моральної шкоди 12 000
грн. та в дохід держави судовий збір у
розмірі 243 грн. 60 коп.

Не погодившись з рішенням суду
відповідач ДП «Дзержинськвугілля»
приніс апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи та
неправильне застосування норм
матеріального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги відповідач зазначив, що суд
першої інстанції не дослідив обставини
нещасного випадку, який стався з
позивачем та не врахував,
недоведеність факту спричинення
моральної шкоди потерпілому з боку
підприємства. Також позивачем не
доведено суду у відповідності до ст.ст.
10, 60 ЦПК України, що професійне
захворювання підтверджує наявність
моральної шкоди, причинно-слідчий
зв'язок між діями (бездіяльністю)
відповідача та моральними
стражданнями позивача (за умовами їх
наявності), розмір суми на
відшкодування моральної шкоди. Поза
увагою суду першої інстанції також
залишилось, те що втрата
працездатності позивачу була
встановлена не безстроково, а на певний
строк, що само по собі виключає факт
наявності втрати працездатності
взагалі.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, від нього
надійшла заява про розгляд справи за
його відсутності ( а.с. 47).

Представник відповідача ДП
«Дзержинськвугілля» в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, від нього надійшла заява про
розгляд справи за його відсутності (
а.с. 45).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність
сторін, оскільки відповідно до вимог
ст.305 ч.2 ЦПК України неявка сторін або
інших осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів апеляційного суду
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, апеляційний
суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається з матеріалів справи, що
позивач з 18 лютого 2002 року по 31 липня 2013
року перебував у трудових відносинах з
ВП «Шахта ім. Ф.Е. Дзержинського» ДП
«Дзержинськвугілля» де працював
вибійником 6 розрядку з повним робочим
днем на підземній роботі. Був
звільнений на підставі п.2 ст.40 КЗпП
України у зв'язку з невідповідністю
стану здоров'я виконуваній роботі (а.с.
5-6). 17 квітня 2013 року при виконанні
трудових обов'язків з ОСОБА_1 стався
нещасний випадок на виробництві, в
результаті якого він отримав закритий
уламковий перелом лівої лопатки, ЗСМТ,
струс головного мозку, лівосторонній
брахеоплексіт, садна спини, про що на
підприємстві було складено акт
проведення розслідування нещасного
випадку, що стався 17 квітня 2013 року за
формою Н-5 від 19 квітня 2013 року (а.с. 7-8) та
акт № 13 за формою Н-1 від 19 квітня 2013
року про нещасний випадок, що
пов'язаний з виробництвом (а.с. 9-10), з
яких вбачається, що причинами
нещасного випадку є невиконання вимог
інструкції по охороні правці та
невиконання посадових обов'язків.
Висновком МСЕК від 30 липня 2013 року
позивачу при первинному огляді
встановлена втрата професійної
працездатності у 40 % за трудовим
каліцтвом та третя група інвалідності
з 30 липня 2013 року по 01 серпня 2014 року
(а.с. 11-12). Отримана виробнича травма
завдає позивачу моральні і фізичні
страждання, обмежують можливість вести
активний спосіб життя, що створює
додаткові незручності і змушує
приймати додаткові зусилля для
організації свого життя.

Розглядаючи справу та ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог, суд першої інстанції
обґрунтовано виходив з того, що за
відсутності обов'язку Фонду сплатити
потерпілому моральну шкоду та на
підставі правил ст.237-1 КЗпП України,
саме власник або уповноважений ним
орган несе відповідальність за
моральні страждання, які зазнав
потерпілий внаслідок пошкодження його
здоров'я.

Тобто, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов висновку про те, що
позивачу внаслідок отримання травми на
виробництві заподіяна моральна шкода,
яка полягає у моральних стражданнях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, що
порушило його нормальні життєві
зв'язки, та потребує від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Наявність небезпечних і шкідливих умов
праці позивача встановлена
розслідування нещасного випадку,
пов'язаного з виробництвом.

Ці обставини відповідачем не
спростовані.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань, або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Відповідно до ст.9 Закону України
«Про охорону праці» від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Однак, із Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 вересня 1999 року № 1105-XIV виключена ч.3
ст.34 відповідно до положень Закону
України «Про внесення змін до Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» від
23 лютого 2007 року № 717-V.

Оскільки Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України на час виникнення
спірних правовідносин та виникнення у
позивача права на відшкодування
моральної шкоди - з часу встановлення
стійкої втрати працездатності, в
зв'язку із зміною спеціального закону,
не відповідав за завдану моральну
шкоду, то у разі отримання працівником
професійного захворювання в цей період
таку шкоду позивачу, законні права
якого порушено, повинен відшкодовувати
роботодавець, згідно з правилами ст.237-1
КЗпП України.

На підставі вказаної норми
матеріального права і відповідно до
встановлених обставин справи, суд
дійшов правильного висновку, що
відповідач повинен відшкодувати
позивача заподіяну моральну шкоди.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
не може погодитися з доводами
апеляційної скарги про відсутність
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачу встановлена втрата
професійної працездатності у зв'язку з
трудовим каліцтвом, а тому суд
обґрунтовано, виходив з положень ст. 237-1
КЗпП України і дійшов висновку про
наявність факту заподіяння позивачу
моральної шкоди внаслідок отриманої
виробничої травми та стягнув на її
відшкодування з відповідача грошову
компенсацію.

Визнаючи розмір моральної шкоди, суд
враховував фактичні обставини справи,
ступінь, характер, обсяг і тривалість
страждань, а саме значене погіршення
стану здоров'я позивача, що він на 40 %
втратив професійну працездатність та з
принципів справедливості і розумності,
визначив розмір моральної шкоди в сумі
12 000 грн.

Відповідачем не надано доказів щодо
відсутності його вини в заподіянні
позивачеві моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що
факт заподіяння моральної шкоди не
встановлений висновком МСЕК,
безпідставні і не ґрунтуються на
законі, який не передбачає
обов'язковість висновків МСЕК в даному
випадку. Сам факт ушкодження здоров'я
свідчить про заподіяння моральної
шкоди.

Доводи апеляційної скарги, що
позивачем не було надано документів,
які б підтверджували його моральні
страждання, є безпідставними,
оскільки моральна шкода потерпілого
від нещасного випадку на виробництві
чи професійного захворювання полягає,
зокрема, у фізичному болю, фізичних та
душевних стражданнях, які він поніс у
зв'язку з отриманням професійного
захворювання. Як наслідок, моральна
шкода, заподіяна умовами виробництва,
спричинює порушення таких особистих
немайнових прав, як право на життя,
право на охорону здоров'я тощо, сам факт
ушкодження здоров'я свідчить про
заподіяння моральної шкоди, додаткові
висновки законом не передбачені.

Інші доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції, висновки суду вони не
спростовують.

Ухвалене судом першої інстанції
рішення відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального закону.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є
необґрунтованими і не належать до тих
підстав, із якими процесуальне
законодавство пов'язує можливість
прийняття рішення щодо скасування або
зміни оскаржуваного рішення.

Згідно із ст.308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
закону або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування судового рішення
не має.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Дзержинськувугілля»
відхилити.

Рішення Дзержинського міського
суду Донецької області від 23 травня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної
сили з дня її проголошення, може бути
оскаржена в касаційного порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяті днів з дня
набрання чинності.

Судді: