Справа № 352/441/14-ц
Провадження № 22-ц/779/941/2014
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Горблянського Я.Д.

суддів Беркій О.Ю.,
Пнівчук О.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2
та його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
Милуванської сільської ради, ОСОБА_4
про усунення перешкод в користуванні
будинковолодінням і земельною
ділянкою, - за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Тисменицького
районного суду від 17 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

В лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з зазначеним позовом, просив
зобов'язати ОСОБА_4 та Милуванську
сільську раду усунути порушення, не
пов'язані з позбавленням володіння,
шляхом встановлення земельного
сервітуту на право безоплатного
постійного проходу та проїзду та
транспортному засобі по наявному
шляху шириною 3 метри та довжиною для
проходу для обслуговування спадкового
будинковолодіння по АДРЕСА_1 та
земельної ділянки призначеної для
особистого селянського господарства.
Позовні вимоги мотивував тим, що сусіди
чинять йому перешкоди в користуванні
дорогою, якою постійно користувались
його батьки, оскільки іншої дороги та
проїзду до будинковолодіння не
існувало.

Рішенням Тисменицького районного суду
від 17.03.2014 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням,
вважаючи його незаконним та
необґрунтованим, ухваленим без
з'ясування дійсних обставин справи та
застосування правової норми, яка
підлягає застосуванню, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу.

Вказує, що після смерті батьків, він, як
спадкоємець їх майна, має постійні
незручності та непорозуміння з
сусідами з будинковолодіння по
АДРЕСА_2, які чинять перешкоди в
користуванні дорогою. Відповідачка не
зважає на норми добросусідства, через
її неправомірні дії позивач не має
проїзду до своїх земельних ділянок.

Суд не звернув увагу на те, що
Милуванська сільська рада надала
ОСОБА_4 дозвіл на приватизацію всієї
земельної ділянки і відповідачкою
виготовлено технічну документацію без
врахування обмежень щодо під'їзної
дороги. Посилання суду, як на підставу
відмови в позові, на те, що позивач не
звертався до ОСОБА_4 із пропозицією про
укладення договору про встановлення
сервітутних обмежень не правильне,
оскільки він звертався до Милуванської
сільської ради, як до власника
земельної ділянки.

Норми земельного законодавства дають
позивачу право вимагати усунення
порушень прав в користуванні земельною
ділянкою, які вчиняються
відповідачкою, шляхом встановлення
сервітуту.

Просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове про задоволення
позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення апелянта та його
представника, оцінивши зібрані докази,
колегія суддів приходить до висновку
про відмову в задоволенні апеляційної
скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції мотивував
свої висновки тим, що позивачем не
доведено в суді необхідності
встановлення такого сервітуту.

Такий висновок суду є обґрунтованим
та відповідає обставинам справи.

Вставлено, що сторони по справі є
суміжними землекористувачами. Так,
ОСОБА_2

користується земельними ділянками для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд площею 0,11 га, для
ведення особистого селянського
господарства - 0,16 га, для ведення
садівництва - 0,10 га в АДРЕСА_1.

Сусідньою земельною ділянкою по
АДРЕСА_2 користується ОСОБА_4

Відповідно до вимог ст.39 ЗК України
генеральним планом с. Милуваня не
передбачена дорога від подвір'я
позивача до криниці-джерела через
подвір'я ОСОБА_4

Виходячи зі змісту ч.2 ст.152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Згідно позовних вимог та наданих
пояснень апелянт вимагає встановлення
земельного сервітуту на право
користування земельною ділянкою
відповідачки для проходу та проїзду на
свою земельну ділянку шириною 3 метри
та довжиною для проходу до земельної
ділянки.

Відповідно до загальних засад
цивільного судочинства захисту
підлягають законні права та інтереси
громадян. Сервітут може бути
встановлено щодо земельної ділянки,
інших природних ресурсів (земельний
сервітут) для задоволення потреб
інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітут
може встановлюватись на підставі
судового рішення. Єдиною умовою
встановлення сервітуту у такий спосіб
є те, що позивач має довести у суді, що
нормальне функціонування його
господарства чи задоволення його
інтересів від використання свого майна
неможливе без встановлення сервітуту.

Судом не було встановлено жодної
фактичної обставини, що
підтверджувала б доводи позивача про
необхідність використання земельної
ділянки відповідачки для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Як вбачається з плану села та
плану земельної ділянки ОСОБА_2,
земельна ділянка останнього межує з
дорогою, і позивачем не представлялось
суду доказів про неможливість її
використання без встановлення
сервітутів. Так, відповідно до акту
земельної комісії від 15.09.2009 року заїзд
до земельної ділянки позивача можна
влаштувати за рахунок чагарників, а з
акту земельної комісії від 08.09.2011 року
рекомендовано користуватись дорогою
до криниці-джерела, яка проходить з
«гостинця» біля «пам'ятного хреста».

Крім того, позивач всупереч вимог
законодавства, що регулює спірні
правовідносини не вказує, на яку саме
площу, в якому обсязі та в яких межах
земельної ділянки, що належить на праві
приватної власності відповідачки, суд
повинен накласти сервітутні обмеження.

Як вбачається з наданих апеляційному
суду пояснень апелянта, на даний час
спірна земельна ділянка, по якій
проходить стежка громадського
користування, є власністю
територіальної громади села, однак
жодних доказів чинення відповідачем
перешкод дорогою спільного
користування ним суду не надано.
Рішення щодо виділення відповідачу
земельної ділянки, по якій проходить
спірна стежка, ним не оскаржувалося.

Враховуючи дані обставини, суд першої
інстанції у відповідності до вимог
ст.ст.98,100 ЗК України та ст.ст.401,402,404 ЦК
України прийшов до правильного
висновку про те, що позивач має
можливості здійснити проїзд до
належної йому на праві власності
земельної ділянки в інший спосіб, ніж
через земельну ділянку відповідачки, а
тому обґрунтовано відмовив в
задоволенні його вимоги про
встановлення сервітуту на право
проходу та проїзду по земельній
ділянці.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає оскаржуване рішення суду по
суті правильними і такими, що ухвалене
з дотриманням норм матеріального і
процесуального права. Підстав для
його скасування, за доводами
апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія
суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
від 17 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.Ю. Беркій

О.В. Пнівчук