Справа №577/456/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Лебедько М. М.Номер
провадження 22-ц/788/827/14 Суддя-доповідач -
Собина О. І.Категорія - 53
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А., Таран С. А.,

з участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
відповідача Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» - Клим’юк
Олени Сергіївни

на рішення Конотопського
міськрайонного суду Сумської області
від 25 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до
відокремленого підрозділу
Конотопської дистанції колії
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця», Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця»

про стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу та компенсації,
-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з позовом,
який уточнив в ході судового розгляду
справи і остаточно свої вимоги
мотивував тим, що наказом №198 від
01.08.2001р. начальника Конотопської
дистанції колії (перетворену в
подальшому в відокремлений підрозділ
Конотопська дистанція колії)
Державного територіально-галузевого
об'єднання "Південно-Західна залізниця"
був звільнений з роботи згідно п.2 ст.147
КЗпП України за порушення трудової
дисципліни. Рішенням Конотопського
міського суду від 26.11.2001р. він був
поновлений на посаді машиніста
залізнично-будівельної машини ВПРС-500
Конотопської дистанції колії. Питання
щодо стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу в судовому
засіданні не ставилося і після
поновлення його на роботі в
добровільному порядку відповідачем
йому не виплачено. Оскільки не
виплачений середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 02 серпня по 26
листопада 2001року складає 2643 грн. 55 коп.,
а компенсація втрати частини доходів, у
зв'язку з порушенням строків виплати
заробітної плати складає 4582грн. 42 коп.,
тому він просить стягнути зазначені
кошти з відповідачів по справі.

Рішенням Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 25 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено
та стягнуто з Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» на
користь ОСОБА_4 середній заробіток за
час вимушеного прогулу за період з 02
серпня 2001 року по 26 листопада 2001 року в
розмірі 2643 грн.55 коп. та компенсацію в
розмірі 4582 грн.42 коп., а усього 7225 грн. 97
коп.

Стягнуто з Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» на коисть
держави 243 грн.60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник
відповідача, посилаючись на
незаконність, необґрунтованість
ухваленого рішення, на неповноту
встановлених обставин, що мають
значення для справи, порушення судом
норм процесуального права просить
рішення суду першої інстанції
скасувати і ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначає,
що вимога про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу вирішуються тільки органом,
який розглядає трудовий спір про
поновлення на роботі і лише одночасно
при винесенні рішення про поновлення
на роботі, а оскільки вимога про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу є похідною від
вимоги про поновлення на роботі, тому і
на вимогу про стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
поширюється місячний строк звернення
до суду, який позивач пропустив. Також
вважає, що місцевим судом порушено
норми процесуального права і залучено
до матеріалів справи висновок
спеціаліста - економіста Герус Т.М., яка
судом до участі в справі не залучалась.

Заслухавши суддю доповідача,
заперечення представника відповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції керувався тим, що позивач не
пропустив строк звернення з позовом до
суду про стягнення середнього
заробітку за вимушений прогул у зв'язку
із його незаконним звільненням, а отже
цей заробіток повинен бути йому
виплачений з урахуванням компенсації
втрати частини заробітної плати за
порушення термінів її виплати.

Проте погодитись з таким висновком
суду першої інстанції не можна, так як
суд дійшов його з порушенням та
неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що
наказом № 198 від 01.08.2001 року начальника
Конотопської дистанції колії
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» ОСОБА_4 з 01.08.2001 року
звільнений з роботи згідно п.2 ст.147 КЗпП
України за порушення трудової
дисципліни (а.с.7).

Рішенням Конотопського міського суду
Сумської області від 26.11.2001 року
позивач був поновлений на роботі на
посаді машиніста
залізнично-будівельної машини ВАРС-500
Конотопської дистанції колії
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця». При зверненні з позовом до
суду про поновлення на роботі
позивачем не заявлялась вимога про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу (а.с.9).

Наказом № 378 від 27.11.2001 року начальника
Конотопської дистанції колії
Південно-Західної залізниці ОСОБА_4 з
02.08.2001 року поновлений на роботі (а.с.12).

Наказом № 427 від 29.12.2012 року позивач
звільнений з роботи за власним
бажанням у зв'язку з виходом на пенсію
за вислугою років (а.с.8).

29.11.2014 року позивач звернувся до
колишнього роботодавця із заявою про
виплату йому середнього заробітку за
час вимушеного прогулу, але йому в
цьому було відмовлено (а.с.10,11).

До суду з позовом про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу ОСОБА_4 звернувся 27 січня 2014
року.

Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при
винесенні рішення про поновлення на
роботі, орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

З матеріалів цивільної справи
вбачається, що рішенням Конотопського
міського суду від 26.11.2001 року було
встановлено, що позивач незаконно був
звільнений з роботи з 01.08.2001 року і
поновлений він був на роботі лише на
підставі рішення суду наказом
роботодавця від 27.11. 2001 року, а отже
середній заробіток за час вимушеного
прогулу, який підлягав стягненню на
користь позивача по справі склав 2643
грн.55 коп. і дана обставина визнається
сторонами у справі та підтверджується
письмовими доказами.

В той же час, відповідно до ст.233 КЗпП
України працівник може звернутися з
заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення -
в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

У разі порушення законодавства про
оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Разом з тим за змістом ст.234 КЗпП
України в разі пропуску з поважних
причин строків, установлених ст.233 КЗпП
України, суд може поновити ці строки.

Місцевий суд в порушення ст.213, 214 ЦПК
України на зазначені положення закону
уваги не звернув і не перевірив
дотримання ОСОБА_4 строків на звернення
до суду з вимогами про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, не врахував, що пропущення
строку на звернення до суду є окремою й
самостійною підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів вважає такими, що не
заслуговують на увагу доводи позивача
в тій частині, що відповідачем допущено
порушення законодавства про оплати
праці, а тому він мав право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

Частиною 1 ст.1 Закону України від 24
березня 1995 року «Про оплату праці»
визначено, що заробітна плата - це
винагорода, обчислена, як правило, у
грошовому виразі, яку за трудовим
договором власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу. До структури
заробітної плати згідно зі ст.2 Закону
України «Про оплату праці»
включаються: основна заробітна плата,
додаткова заробітна плата та інші
заохочувальні та компенсаційні
виплати.

За структурою КЗпП України ст.235 КЗпП
України, якою передбачені підстави та
порядок виплати працівників
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у випадку його поновлення на
роботі, не відноситься до Глави УП
«Оплата праці» вказаного кодексу, а
відноситься до Глави ХУ «Індивідуальні
трудові спори».

Крім того, як вбачається з Інструкції
зі статистики заробітної плати,
затвердженої наказом Держкомстату
України від 13 січня 2004 року № 5 та
Інструкції зі статистики заробітної
плати, затвердженої наказом
Міністерства статистики України від 11
грудня 1995 року № 323, яка діяла на час
звільнення позивача з роботи,
зазначена в позові виплата не
відноситься ні до фонду основної
заробітної плати, ні до фонду
додаткової заробітної плати ні до
інших заохочувальних та
компенсаційних виплат.

Отже за викладеним, виплата незаконно
звільненому працівнику середнього
заробітку за час вимушеного прогулу, не
є оплатою праці і не відноситься до
структури заробітної плати, а тому
ОСОБА_4 повинен був звернутися з даними
вимогами разом з вимогами про
поновлення на роботі в строки
передбачені ч.1 ст.233 КЗпП України, але
він звернувся з даними позовними
вимогами через 12 років після звернення
з вимогами про поновлення його на
роботі.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що позивач звернувся з
позовом і просив, крім середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнути також і інфляційні виплати та
пеню. В подальшому він звернувся до
суду із заявами про уточнення позовних
вимог і спочатку просив, поряд із
середнім заробітком за час вимушеного
прогулу, також стягнути і індексацію,
компенсацію та пеню (а.с.70-71), а 17.03.2014
року звернувся також із заявою в якій
просив стягнути заробіток за час
вимушеного прогулу та компенсацію і
при цьому він посилався на Закони
України «Про індексацію грошових
доходів населення» та «Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» (а.с.86-87).

В той же час дія Закону України «Про
оплату праці», Закону України «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати» та Положення про порядок
компенсації працівникам частини
заробітної плати у зв'язку з
порушенням термінів її виплати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 20 грудня 1997 року
№ 1427 поширюється на випадки порушення
передбачених ст.115 КЗпП України строків
виплати заробітної плати, а оплата
вимушеного прогулу наведеними нормами
не регулюється, а тому вимоги про
стягнення компенсації є
необґрунтованими.

Необґрунтованими є і вимоги позивача
про стягнення з відповідача індексації
невиплаченої заробітної плати,
оскільки, звертаючись до суду з
позовом, ОСОБА_4 ставив вимоги про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, а відповідно до ст.2
Закону України від 3 липня 1991 року «Про
індексацію грошових доходів
населення» індексації підлягають
грошові доходи громадян, одержані ними
в гривнях на території України і які не
мають разового характеру. З огляду на
це середній заробіток за час
вимушеного прогулу, обов'язок зі сплати
якого покладається на роботодавця в
разі поновлення на роботі незаконного
звільненого працівника, індексації не
підлягає.

Виходячи з вищезазначеного, судове
рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
про стягнення середнього заробітку, у
зв'язку з вимушеним прогулом за
пропуском строку на звернення до суду
та про стягнення компенсації та
індексації невиплаченої заробітної
плати за їх безпідставністю.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309, 313-314, 316
ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
відповідача Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця» -
Клим’юк Олени Сергіївни задовольнити.

Рішення Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 25 березня 2014
року скасувати та постановити нове
рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 про стягнення середнього
заробітку, у зв'язку з вимушеним
прогулом за пропуском строку на
звернення до суду.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 про стягнення компенсації та
індексації невиплаченої заробітної
плати за їх безпідставністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -