Номер провадження: 22-ц/785/1430/14
Номер справи місцевого суду: 2 - 1369/06
Головуючий у першій інстанції Добров
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Варикаші О.Д., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадниченко А.І.

розглянувши цивільну справу за скаргою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання дійсним
договору міни та визнання права
власності на земельну ділянку за
апеляційною скаргою Прокурора
Комінтернівського району Одеської
області в інтересах держави в особі
Комінтернівської районної державної
адміністрації Одеської області на
рішення Комінтернівського районного
суду Одеської області від 31 березня 2006
року, -

встановила:

До Комінтернівського районного суду
Одеської області звернувся ОСОБА_2 з
позовом до ОСОБА_3 про визнання дійсним
договору міни та визнання права
власності на земельну ділянку. Позивач
просив визнати дійсним договір міни
від 11.07.2004 року, згідно якого ОСОБА_2
отримав від ОСОБА_3 у власність
земельну ділянку
сільськогосподарського призначення
площею 5,62 га вартістю 47673 грн. 814 коп., а
останній отримав від позивача
будівельні матеріали на суму 50000 грн. В
обґрунтування посилався на те, що після
укладання договору та передачі
предмета угоди, за умовами п.13 договору
останній підлягав нотаріальному
посвідченню, від якого відповідач по
невідомій причині ухилився.

Рішенням Комінтернівського районного
суду Одеської області від 31березня 2006
року позов задоволено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду Прокурор Комінтернівського
району Одеської області в інтересах
держави в особі Комінтернівської
районної державної адміністрації
подав апеляційну скаргу.

Сторони в судове засідання не
з'явилися. ОСОБА_3 через свого
представника та прокурор повідомлені
про день та час розгляду справи (а.с. 130).
ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився.
30.09.2013 року від ОСОБА_2 надійшла заява
про його сповіщення в республіці
Болгарія з зазначенням адреси.
Відповідно до Гаазької Конвенції про
вручення за кордоном судових або
позасудових документів у цивільних або
комерційних справах від 15 листопада 1965
року, ОСОБА_2 була направлена судова
повістка. 08.04.2014 року з Болгарії
повернулося доручення про вручення
судової повістки з зазначенням, що
ОСОБА_2 за зазначеною ним адресою не
проживає, а тому відповідно до положень
ст. 77 ЦПК України, ОСОБА_2 вважається
сповіщеним про день та час розгляду
справи.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції посилався на те, що на
підставі державного акту про право
власності на землю серії І-ОД №014748,
виданого Ново-Дофінівської сільської
Радою Комінтернівського району
Одеської області 28.12.2000 року, ОСОБА_3
належить земельна ділянка
сільськогосподарського призначення
площею 5,62 га, яка розташована на
території Ново-Дофінівської сільської
Ради.

15.07.2004 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір, згідно якому ОСОБА_3
передав ОСОБА_2 по безгрошовому обміну
земельну ділянку, що розташована на
території Ново-Дофінівської сільської
Ради, площею 5,62 га вартістю 47673 грн. 81
коп., взамін якої ОСОБА_2 передав ОСОБА_4
безоплатно будівельні матеріали на
суму 50000 грн., які перелічені у доданому
до договору акті.

Після укладення письмової угоди кожна
із сторін передала другої предмет
угоди, після чого договір підлягав
нотаріальному посвідченню, від якого
відповідач ухилився. Також суд
посилався на те, що обмеження закону
про неможливість призводити
відчуження земельної ділянки
сільськогосподарського призначення
для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
шляхом міни, встановлені Законом №2059-ІV
від 06.10.2004 року не розповсюджуються на
договір міни, що був укладений між
сторонами, до набрання цим законом
чинності.

З таким висновком суду колегія суддів
погодитись не може, оскільки він
протирічить чинному законодавству.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 13 та ч. 1 ст. 14
Конституції України земля, її надра,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України
є об`єктами права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування. Земля
є основним національним багатством, що
знаходиться під особливою охороною
держави. Відповідно до ст. 1 Земельного
кодексу України земля в Україні може
перебувати у приватній, комунальній та
державній власності, право власності
на землю це право володіти,
користуватися, розпоряджатися
земельними ділянками. Право власності
на землю набувається та реалізується
на підставі Конституції України,
Земельного кодексу України. Згідно з п.
б ст. 81 Земельного кодексу України
громадяни України набувають право
власності на земельні ділянки на
підставі безоплатної передачі із
земель державної та комунальної
власності.

Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом (ст. 126
ЗК України в редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин) та виникає з моменту
державної реєстрації цього права.
Згідно з ст.131 ЗК України громадяни та
юридичні особи, а також територіальні
громади та держава мають право
набувати у власність земельні ділянки
на підставі міни, дарування,
успадкування та інших
цивільно-правових угод. Укладення
таких угод здійснюється відповідно до
Цивільного кодексу з урахуванням вимог
цього кодексу. Так, відповідно до ст. 716
ЦК України до договору міни
застосовуються загальні положення про
купівлю-продаж, якщо це не суперечить
суті зобов'язання. Статтею 657 ЦК України
передбачено, що договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 220
ЦК України у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК
України громадяни України набувають
права власності на земельні ділянки на
підставі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами;
безоплатної передачі із земель
державної та комунальної власності;
приватизації земельних ділянок, що
були раніше надані їм у користування;
прийняття спадщини; виділення в натурі
(на місцевості) належної їм земельної
частки (паю).

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК
України право власності на земельну
ділянку та право постійного
користування нею виникає після
одержання її власником або
користувачем документа, що посвідчує
право власності чи право постійного
користування земельною ділянкою, та
його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами.

Відповідно до п 13 Постанови
Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» з
підстав недодержання вимог закону
про нотаріальне посвідчення
правочину нікчемними є тільки
правочини, які відповідно до чинного
законодавства підлягають
обов'язковому нотаріальному
посвідченню. Вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та
640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін. Тобто позов про
визнання договору міни дійсним та
визнання на його підставі права
власності за позивачем не може бути
задоволений.

Таким чином, оскільки, доводи
апеляційної скарги знайшли своє
підтвердження, а судом апеляційної
інстанції встановлені порушення норм
матеріального колегія суддів
задовольняє апеляційну скаргу та
скасовує на підставі ст.309 ЦПК України
рішення Комінтернівського районного
суду Одеської області від 26 грудня 2005
року та приймає нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовляє.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Прокурора
Комінтернівського району Одеської
області в інтересах держави в особі
Комінтернівської районної державної
адміністрації Одеської області
задовольнити. Рішення
Комінтернівського районного суду
Одеської області від 31 березня 2006 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання дійсним договору міни та
визнання права власності на земельну
ділянку.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення однак може бути
оскаржено до суду касаційної інстанції
на протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
О.Д.
Варикаша

В.А. Станкевич