АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/790/3456/14
Головуючий 1-ї інстанції -
Справа № 645/5706/13
Доповідач - Колтунова
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 15» травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Гальянової І.Г., Костенко Т.М.

при секретарі: Попій Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 31 березня 2014 року за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності та
зобов'язання знести самовільно
збудовану огорожу,-

ВСТАНОВИЛА:

03 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання права власності та
зобов'язання знести самовільно
збудовану огорожу.

З урахуванням уточнень, поданих до суду
першої інстанції 22 липня 2013 року,
позивачі просили суд визнати за ними
право власності на 45/100 часток
житлового будинку АДРЕСА_1 (далі -
будинок) та зобов'язати ОСОБА_3 знести
самовільно збудовану огорожу на
земельній ділянці по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначили, що за
договором купівлі-продажу від 30 грудня
1970 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали
частину зазначеного будинку літ. «А-1»,
а саме приміщення « 1-3» та « 1-4», яка
відповідно до довідки комунального
підприємства «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» від 21 червня
2012 року № 0500413 становить 45/100 частки. У
зв'язку з цим, їм на праві власності
належить 45/100 частки житлового будинку,
а не 37/100, а ОСОБА_3 55/100 частки, а не 63/100
часток, як зазначено у
правовстановлюючих документах.

Крім того, 14 квітня 2013 року
відповідачем, без попереднього
узгодження з позивачами, було
побудовано на спільній земельній
ділянці по АДРЕСА_1, огорожу, яка
перешкоджає позивачам користуватися
належними їм будівлями та
багаторічними зеленими насадженнями, у
зв'язку з чим, огорожа підлягає зносу,
як самовільно збудована.

ОСОБА_3 було подано заперечення на
позов, в якому відповідач зазначив, що
сторони по справі є співвласниками
житлового будинку, йому відповідно до
договору купівлі-продажу від 07 вересня
2000 року на праві приватної власності
належить 63/100 частини будинку, а ОСОБА_1
та ОСОБА_2 37/100 частин.

Що ж стосується порядку користування
земельною ділянкою, то вступившим в
законну силу рішенням апеляційного
суду Харківської області від 09 березня
2011 року рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 23 грудня
2010 року скасовано та ухвалено нове,
яким в задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання порядку
користування земельною ділянкою
відмовлено, з тих підстав, що
вступившим в законну силу рішенням
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 03 грудня 1987 року був
визначений порядок користування
земельною ділянкою між співвласниками
житлового будинку відповідно до
висновку технічної експертизи від 06
серпня 1987 року. Зазначене судове
рішення виконано.

В технічному паспорті, виданому на його
ім'я, межі земельної ділянки зазначені
відповідно до рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 03 грудня
1987 року, зважаючи на що, збудована
огорожа (паркан) розташована на
належній йому земельній ділянці.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 31 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали
апеляційну скаргу, в якій просять
рішення скасувати, ухвалити нове
рішення, який позов задовольнити. При
цьому посилаються на порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та матеріального права. Зазначили, що
висновки суду не відповідають дійсним
обставинам по справі. Не надано
належної оцінки довідки КП «ХМБТІ» від
17 червня 2013 року № 0500413, відповідно до
якої фактично придбані позивачами
приміщення складають 45/100 частини
житлового будинку літ. «А-1». Крім того,
судом першої інстанції помилково було
визначено частки жилого будинку з
урахуванням надвірних споруд. Також,
судом першої інстанції належним чином
необґрунтовано відмову у задоволенні
вимоги про знесення самовільно
збудованої відповідачем огорожі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та
його представник апеляційну скаргу
підтримали.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась,
про час та місце розгляду справи
повідомлена належним чином.

ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної
скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді, пояснення сторін, представника
ОСОБА_1 дослідивши матеріали справи та
обговоривши наведені в скарзі доводи,
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності на 45/100 частин
замість належних їм 37/100 частин
спірного житлового будинку суд першої
інстанції виходив із того, що за
договором купівлі - продажу від 30
грудня 1970 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2
придбали право власності на 37/100 частин
житлового будинку з надвірними
будівлями АДРЕСА_1

За цим договором в користування
покупців перейшли приміщення : 1-3
площею 8,9 кв. метрів; 1-5 - 5,8 кв. метрів.

ОСОБА_1 успадкував 37/200 частин даного
житлового будинку після смерті батька
ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право
на спадщину, виданого 04 лютого 2006 року.

Правових підстав для зміни
часток співвласників у праві власності
на спірний житловий будинок при
розгляді справи надано не було.

Колегія суддів погоджується з даними
висновками суду першої інстанції
виходячи з наступного.

Судом встановлено, підтверджується
письмовими доказами та не оспорюється
сторонами, що сторони є співвласниками
житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 13-14).

Позивач ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_4 за
договором купівлі - продажу від 30
грудня 1970 року набули право власності
на 37/100 частин цього будинку в рівних
частинах кожний (а.с. 18-19).

Відповідно до умов цього договору в
користування покупців ОСОБА_4 та ОСОБА_2
переходять приміщення : 1-3 розміром 8,9
кв. метрів; 1-5 розміром 5,8 кв. метрів
згідно поверхового плану Харківського
міського БТІ від 25 вересня 1970 року (а.с.
18-19).

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1

Після його смерті спадщину прийняв
його син ОСОБА_1, якому належить 37/200
частин даного будинку відповідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 04 лютого 2006 року (а.с. 13).

Договір купівлі - продажу 37/100 частин
будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ніколи не
оскаржувався, рівно як і свідоцтво про
право власності на спадкування, видане
ОСОБА_1 04 лютого 2006 року.

ОСОБА_3 придбав 63/100 частин даного
житлового будинку з надвірними
будівлями по договору купівлі - продажу
від 07 вересня 2000 року у ОСОБА_5 (а.с. 20).

ОСОБА_5 дана частина будинку належала
на підставі договору купівлі - продажу
від 18 липня 1992 року, укладеному між ними
та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

Рішенням Фрунзенського районного суду
міста Харкова від 13 січня 1995 року
договір купівлі - продажу даної частини
житлового будинку був визнаний дійсним
та за ОСОБА_5 було визнано право
власності на 63/100 частин житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1 (а.с. 40-41).

ОСОБА_4 і ОСОБА_2, залучені судом до
участі у справі у якості відповідачів,
позовні вимоги ОСОБА_5 визнавали,
підтверджували, що ніяких претензій на
63/100 частини даного домоволодіння не
мають (а.с. 40).

Вказане рішення суду набрало чинності
(а.с. 41).

Рішенням Фрунзенського районного суду
міста Харкова від 03 грудня 1987 року був
визначений порядок користування
земельною ділянкою між колишніми
співвласниками ОСОБА_6 та ОСОБА_4,
ОСОБА_2 у відповідності з їх ідеальними
частинами у праві власності на будинок
ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було виділено у
користування земельною ділянкою
площею 602 кв. метрів.

Дане рішення суду також вступило в
законну силу (а.с. 35).

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що придбав за договором купівлі
- продажу у 1970 році 37/100 частин спірного
житлового будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_4, не
оспорювали дійсність даного договору
купівлі - продажу, будь яких претензій
до інших співвласників не пред'являли,
порядок користування земельною
ділянкою між ними був визначений
відповідно до ідеальних часток у праві
власності на будинок.

На підставі викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
позивачами як при розгляді справи в
суді першої так і в суді апеляційної
інстанції не надано доказів, які
підтверджують ту обставину, що їх
частки у праві власності на спірний
житловий будинок підлягають
збільшенню до 45/100 частин.

Доводи позивачів відносно того, що при
оформленні договору купівлі - продажу у
1970 році частки у праві власності на
спірний будинок були визначені
неправильно, оскільки придбані ОСОБА_4
та ОСОБА_2 приміщення « 1-3» та « 1-4»
фактично складали 45/100 частин
домоволодіння, а не 37/100 частин, як
вказано у правовстановлюючих
документах, не є правовою підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції, оскільки даний договір
купівлі - продажу є дійсним, у зв'язку з
чим частки співвласників у праві
власності на будинок не можуть бути
збільшені.

Посилання позивачів на той факт, що є
довідка БТІ від 21 червня 2012 року № 0500413,
із якої вбачається, що за станом
житлового будинку у 1970 році, приміщення
1-3 та 1-5 сумісною площею 15,7 кв. метрів
складали 45/100 частин від сумарної площі
житлового будинку літ. «А-1» без
відрахування площі опалювальної печі,
обґрунтовано судом першої інстанції не
прийнято до уваги, оскільки при
розгляді справи судом була витребувана
по клопотанню відповідача уточнена
довідка із БТІ № 304 від 07 серпня 2013 року,
із якої вбачається, що первісна
ідеальна частка позивачів у праві
користування на будинок по договору
купівлі - продажу від 30 грудня 1970 року
складала 37/100 частин домоволодіння (а.с
97).

Крім того, із матеріалів справи
вбачається, що при укладенні договору
купівлі - продажу 30 грудня 1970 року між
продавцем ОСОБА_9 та покупцями ОСОБА_4
та ОСОБА_2, продавцю ОСОБА_9 належало на
праві власності згідно свідоцтво про
право на спадщину від 27 березня 1969 року
право власності на житловий будинок.

В натурі, відчужена ОСОБА_9 ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 частка будинку, не виділялася.

У договорі купівлі - продажу було лише
передбачено які приміщення переходять
у користуванні покупцем (а.с. 14).

За таких обставин, колегія суддів
вважає,що суд першої інстанції дійшов
до правильного висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог в
зазначеній частині.

Що стосується рішення суду першої
інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про зобов'язання знести
самовільно збудовану огорожу, то
колегія суддів також не вбачає
правових підстав для його скасування
та задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позову у даній частині
вказав, що позивачі, обравши способом
захисту порушених прав пред'явлення
позову про знесення відповідачем
самовільно збудованої огорожі, не
довели, що ця огорожа позбавляє їх
належним чином користуватися
земельною ділянкою, яка визначена їм у
користування рішенням суду.

Колегія суддів вважає, що дані висновки
суду відповідають зібраним по справі
доказам, вимогам ст. ст. 95, 103, 120, 152, ЗК
України, ст. 391 ЦК України.

Судом встановлено, що спірний житловий
будинок розташований на земельній
ділянці площею 1628 кв.метрів.

Рішенням Фрунзенського районного суду
міста Харкова від 03 грудня 1987 року між
співвласниками цього будинку був
визначений порядок користування
земельною ділянкою (а.с. 35).

Рішення суду набрало законної сили та
виконано 25 серпня 1988 року (а.с. 37-39).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
позивачі зобов'язані довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Разом з тим, при розгляді справи
позивачами не надано доказів у
підтвердження того факту, що
самовільно побудована огорожа
позивача розташована на земельній
ділянці, яка виділена у їх
користування, або іншим чином
позбавляє їх права або перешкоджає
користування належної їм земельної
ділянки.

Судом апеляційної інстанції позивачу
ОСОБА_1 та його представнику були
роз'яснені наслідки передбачені ч. 2 ст.
10 ЦПК України.

Разом з тим, в суді апеляційної
інстанції будь - яких нових доказів
позивачами надано не було.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі,
були предметом розгляду суду першої
інстанції, їм дана належна оцінка.

У зв'язку з чим, колегія суддів не
вбачає правових підстав для скасування
рішення суду та задоволення
апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись, ст.
ст. 95, 103, 120, 152, ЗК України, ст. 391 ЦК
України, ст. 10, ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.
308, ст. 313, ч.1 ст. 314, ст. 315, ст. 317, ст. 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 31 березня 2014 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: