Справа № 462/5629/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/363/14
Доповідач в 2-й інстанції:
Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Мацея М.М.,
Тропак О.В.,

секретаря
Олексіва О.А.,

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 30 вересня 2013 року у справі
за позовом ЛКП «Скнилівок» до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

в с т а
н о в и л а:

В липні 2013 року Львівське комунальне
підприємство (ЛКП) «Скнилівок»
звернулося в суд з вищезазначеним
позовом, в якому просить стягнути
солідарно з відповідачів 6210 грн. 33 коп.
боргу за постачання централізованого
опалення та 229,40 грн. сплаченого
судового збору. Свої вимоги мотивує
тим, що у квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані та проживають
відповідачі. Будинок перебуває на
балансі ЛКП «Скнилівок», яке належним
чином та у повному обсязі надає
відповідачам послуги з
централізованого опалення в порядку,
встановленому Правилами надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води та
водовідведення, затвердженими
постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року.
Станом на 29.05.2013 року заборгованість
відповідачів по оплаті з постачання
централізованого опалення становить
6210 грн. 33 коп.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
користь Львівського комунального
підприємства «Скнилівок» 6210 (шість
тисяч двісті десять) гривень 33 коп.
боргу.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_4 на користь
Львівського комунального підприємства
«Скнилівок» по 114 гривень 70 коп.
судового збору з кожного.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та
ОСОБА_4. Зазначають, що суд першої
інстанції відкрив провадження у
справі, не перевіривши наявності між
позивачем та відповідачами договору
про надання послуг, не витребував в ЛКП
«Скнилівок» даних фактично спожитої,
згідно показів лічильника, теплової
енергії та фактично сплаченої суми за
спожиту теплову енергію, помилково
посилається на ч. 6 ст. 19 Закону України
«Про теплопостачання», оскільки вони
не купували теплову енергію, а
отримували послугу з теплопостачання,
що регулюється Законом України «Про
житлово-комунальні послуги» та
Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 «Про
затвердження Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення». Крім
цього, стверджують, що заявлена сума
боргу є необґрунтованою, оскільки ними
сплачено повну суму за фактично
спожиту теплову енергію згідно показів
лічильника, про що свідчать копії
квитанцій про оплату. Звертають увагу
на те, що судом першої інстанції
ухвалено рішення з посиланням на
нормативно-правові акти, які втратили
чинність. Просять оскаржуване рішення
скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи,
межі та доводи скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України
передбачено, що сторони та інші особи,
які беруть участь у справі, а також
особи, які не брали участі у справі,
якщо суд вирішив питання про їх права
та обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.
3 ЦПК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних прав, свобод чи
інтересів у спосіб, передбачений
законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені
законом або договором способи охорони
цивільних прав у разі їх порушення чи
реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета
позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10,
31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів (ст.
57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України
обов'язок суду під час ухвалення
рішення вирішити, чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги позивача та якими доказами вони
підтверджуються; перевірити наявність
чи відсутність певних обставин за
допомогою доказів шляхом їх оцінки;
оцінити подані сторонами докази та
дійти висновку про наявність або
відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення
правовідносин сторін, які випливають
із встановлених обставин. Саме
визначення цих правовідносин дає
можливість суду остаточно визначитись,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно з нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а також правильно
витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до
переконання, що дане рішення суду
відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 проживають у АДРЕСА_2,
житловою площею 39,4 кв.м. (а.с. 6), та
являються споживачами послуг з
теплопостачання, які надає ЛКП
«Скнилівок», яке є балансоутримувачем
зазначеного будинку.

Отже, між сторонами виникли
правовідносини з приводу постачання
теплової енергії, які регулюються
Законами України «Про
теплопостачання», «Про
житлово-комунальні послуги» та
Правилами надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України
від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила).

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду», ст. 20 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», п. 30
Правил, власники та наймачі квартир
зобов'язані оплачувати надані
житлово-комунальні послуги.

Посилання апелянтів на відсутність
письмового договору про надання послуг
з централізованого опалення не
спростовує доводів суду першої
інстанції про підставність позову,
виходячи з наступного.

ЛКП «Скнилівок», як виконавець,
фактично надає послуги споживачам -
мешканцям будинку АДРЕСА_1 якими вони
користуються, в тому числі і
відповідачам. Таким чином, основні
засади організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між сторонами, а також їхні
права та обов'язки визначає Закон
України «Про житлово-комунальні
послуги» від 24 червня 2004 року.

Статтею 19 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги»
передбачено, що відносини між
учасниками договірних відносин у сфері
житлово-комунальних послуг
здійснюються виключно на договірних
засадах. Учасниками відносин у сфері
житлово-комунальних послуг є: власник,
споживач, виконавець, виробник.

Відповідно до ст. 16 вказаного Закону
порядок надання житлово-комунальних
послуг, їх якісні та кількісні
показники мають відповідати умовам
договору та вимогам законодавства.

Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України
«Про житлово-комунальні послуги»,
серед інших обов'язків виконавця
послуг, передбачено його обов'язок
підготувати та укласти із споживачем
договір на надання житлово-комунальних
послуг з визначенням відповідальності
за дотримання умов його виконання
згідно з типовим договором.

Поряд з цим, п. 1 ч. 3 ст. 20 цього Закону
встановлено обов'язок споживача
укласти договір на надання
житлово-комунальних послуг,
підготовлений виконавцем на основі
типового договору.

За змістом зазначених положень Закону
споживач може відмовитись від
укладення договору на надання
житлово-комунальних послуг лише в разі
відмови від користування такими
послугами.

Судом установлено, що договірні
відносини між сторонами, які
випливають із договору про надання
житлово-комунальних послуг існують,
ЛКП «Скнилівок» такі послуги в належну
відповідачам квартиру надавав, а вони
користувалися ними, отже посилання
апелянта на відсутність договірних
відносин з позивачем безпідставні.

Крім того, недодержання форми угоди
тягне за собою її недійсність лише у
разі, якщо такий наслідок прямо
зазначено у законі.

Відповідно до п. 30 Правил надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
від 21 липня 2005 року № 630, споживачі
зобов?язані щомісячно оплачувати
послуги, які надаються їм.

Згідно п. 18 Правил надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 21 липня 2005 року № 630, розрахунковим
періодом для оплати послуг є
календарний місяць. Плата за послуги
вноситься не пізніше 20 числа місяця, що
настає за розрахунковим.

Як вбачається з відомостей про
нарахування та оплату послуг, борг
відповідачів перед позивачем по оплаті
за послуги централізованого опалення
станом на 29.05.2013 року становить 6210 грн. 33
коп. (а.с. 8-9, 92-93).

З цих відомостей убачається, що в 2007 - 2013
роках відповідачі здійснювали оплату,
якою частково погашали існуючий борг, а
тому перебіг позовної давності
переривався в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України.

Проведеним судовою колегією
перерахунком заборгованості
установлено, що така нарахована
позивачем вірно (різниця в одну гривню
до уваги не приймається), і становить за
період з січня 2007 року по травень 2013
року 6211,33 грн. (нараховано за спірний
період 12 709,62 грн. + 239,92 грн. сальдо - 6 738,21
грн. сума оплачена відповідачами = 6211,33
грн.).

При цьому, суд першої інстанції
підставно не взяв до уваги твердження
відповідачів про те, що їм надавались
послуги централізованого опалення
неналежної якості, оскільки вони не
надали суду відомостей про те, що вони
звертались із скаргами чи заявами до
ЛКП «Скнилівок» чи інших установ та
організацій про неналежне надання
зазначених послуг, а також не подали
суду інших допустимих доказів у
підтвердження своїх тверджень.
Наведене свідчить, що всупереч вимогам
ст. 60 ЦПК України відповідачами не
представлено доказів, що позивач не
надає житлово-комунальних послуг, чи
такі надаються неякісно.

Розрахунок позивача ґрунтується на
затверджених в установленому законом
порядку тарифах виконавчого комітету
Львівської міської ради.

Колегія суддів зазначає, що відповідно
до ст. 13 Закону України «Про
теплопостачання» до основних
повноважень органів місцевого
самоврядування у сфері
теплопостачання належить, зокрема,
встановлення для відповідної
територіальної громади в порядку і
межах, визначених законодавством,
тарифів на теплову енергію, які
надаються підприємствами та
організаціями комунальної власності,
крім тарифів на теплову енергію, що
виробляється на установках
комбінованого виробництва теплової і
електричної енергії.

Відповідно до положень ст. 20 Закону
України «Про теплопостачання» тарифи
на теплову енергію повинні
забезпечувати відшкодування всіх
економічно обґрунтованих витрат на
виробництво, транспортування та
постачання теплової енергії. Тарифи на
виробництво, транспортування та
постачання теплової енергії
затверджуються органами місцевого
самоврядування, крім теплової енергії,
що виробляється суб'єктами
господарювання, що здійснюють
комбіноване виробництво теплової і
електричної енергії та/або
використовують нетрадиційні та
поновлювані джерела енергії, на
підставі розрахунків, виконаних
теплогенеруючими,
теплотранспортуючими та
теплопостачальними організаціями за
методиками, розробленими центральним
органом виконавчої влади у сфері
теплопостачання.

Згідно п. 1.2. Правил розрахунків
двоставкового тарифу на теплову
енергію та гарячу воду, затверджених
Наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України від 08.09.2000р. № 191,
рішення про перехід до розрахунків між
споживачами та теплопостачальними
організаціями за двоставковими
тарифами приймається місцевими
органами виконавчої влади та
самоврядування; двоставковий тариф - це
тариф на послуги теплопостачання, який
складається з річної вартості
обслуговування одиниці приєднаного
теплового навантаження та вартості
одиниці спожитої теплової енергії (п. 1.4
Правил); приєднане теплове
навантаження визначається технічними
умовами на приєднання споживача і
обумовлюються договором між
теплопостачальною організацією та
споживачем про використання теплової
енергії і гарячої води, а кількість
спожитої теплової енергії
обчислюється теплолічильником або при
його відсутності за розрахунком згідно
з Правилами користування тепловою
енергією (п. 1.5 Правил).

Згідно ст. 144 Конституції України
рішення органів місцевого
самоврядування є обов'язковими до
виконання на відповідній території.

Нарахування плати за послуги з
теплопостачання на час спірного
періоду здійснювалося на підставі
рішень виконавчого комітету
Львівської міської ради: № 1189 від 20.10.2006
року «Про двоставковий тариф на
теплову енергію, тариф на підігрів води
та послуги з централізованого опалення
і з підігріву води»; № 930 від 02.09.2008 року
«Про затвердження тарифів на теплову
енергію для опалення та гарячого
водопостачання, враховуючи економічно
обґрунтовані витрати на їх
виробництво, транспортування та
постачання», № 1433 від 29.12.2008 року «Про
внесення змін до рішення виконавчого
комітету від 02.09.2008 року № 930».

Посилання апелянтів на те, що рішення
Виконавчого комітету Львівської
міської ради від 20.10.2006 року № 1189 «Про
двоставковий тариф на теплову енергію,
тарифи на підігрів води та послуги
централізованого опалення і підігріву
води» постановою Львівського
Апеляційного адміністративного суду у
справі № 876/4135/13 від 16.10.2013 року - визнано
нечинним і не може бути застосоване при
здійсненні розрахунку не заслуговують
на увагу, оскільки на час виникнення у
відповідачів заборгованості, вказане
рішення було чинним і відповідно до ст.
144 Конституції України було
обов?язковим до виконання.

Решта доводів апеляційної скарги
базуються на припущеннях і не
спростовують правильність висновків
суду.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1,
308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м.
Львова від 30 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили.

Головуючий:
Монастирецький Д.І.

Судді:
Мацей М.М.

Тропак О.В.