АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/107/14-ц
Номер провадження 22-ц/786/1271/14
Головуючий у 1-й інстанції Свістєльнік
Доповідач Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Полтавської області в складі:

головуючого - судді : Дряниці Ю.В.,

суддів: Пилипчук Л.І., Хіль
Л.М.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Глобинського районного суду
Полтавської області від 06 лютого 2014
року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа - Служба у справах дітей
Глобинської районної державної
адіністрації, про відібрання
малолітньої дитини.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду
Полтавської області Дряниці Ю.В., -

в с т а н о в и л а :

В січні 2014 року позивач
звернулася до місцевого суду з позовом
до відповідача про відібрання
малолітньої дитини.

Свої вимоги обґрунтовувала тим,
що з 25 квітня 2009 року по 17 грудня 2012 року
вона перебувала у зареєстрованому
шлюбі з відповідачем, від якого мають
доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням
Глобинського районного суду
Полтавської області від 18.06.2013 року, яке
набрало законної сили, визначено місце
проживання дитини з матір'ю ОСОБА_2 На
даний час малолітня дочка проживає з
відповідачем, який відмовляється
повернути дитину матері, зустрічей
уникає та до дитини її не допускає.

Рішенням Глобинського районного суду
Полтавської області від 06 лютого 2014
року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені.

Відібрано дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
від батька - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, який
проживає за адресою: АДРЕСА_1, і
повернуто дитину матері ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає за адресою:
АДРЕСА_2.

Рішення про відібрання дитини від
відповідача ОСОБА_1 і повернення її
позивачу ОСОБА_2 допущено до негайного
виконання.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
понесені нею судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
понесені нею витрати на правову
допомогу в сумі 350 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення місцевого суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог.
Посилається на те, що при ухваленні
рішення судом неповно з'ясовані
обставини справи, які мають суттєве
значення для правильного вирішення
справи, судом було порушено норми
матеріального та процесуального права,
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи.

В суд апеляційної інстанції сторони не
з'явилися. Апелянт ОСОБА_1 подав до суду
клопотання про відкладення слухання
справи, зазначивши як причину
можливого відкладення сімейні
обставини та перебування за межами
міста Полтави, не надавши до суду
будь-якого належного підтвердження
цьому. Відповідно до ч. 1 ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів вважає за
можливе слухати дану справу у
відсутності сторін та визнати причину
неявки ОСОБА_1 до суду неповажною.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи,
з'ясувавши межі апеляційного
оскарження, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з підстав, визначених ст.308 ЦПК України.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК
України передбачено, що доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, ухваленим на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи та
вірно встановлено судом першої
інстанції, сторони у справі перебували
в зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 2009
року по 17 грудня 2012 року, від якого
мають спільну малолітню дитину ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_6.

Рішенням Глобинського районного суду
Полтавської області від 18 червня 2013
року, яке залишено без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 листопадая 2013 року, було
визначено місце проживання дитини
ОСОБА_4 з матір'ю ОСОБА_2.

Позивач після набрання законної сили
судовим рішенням, вчинила відповідні
дії направлені на виконання рішення
суду.

Зокрема, отримала виконавчий лист
Глобинського районного суду, в
описовій частині якого було вказано -
визначити місце проживання
малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, з
матір'ю ОСОБА_2. Однак, отримала відмову
державного виконавця у відкритті
виконавчого провадження з тих підстав,
що резолютивна частина виконавчого
документа не передбачає здійснення
примусових заходів виконання рішення
суду.

В подальшому позивач зверталася до
прокуратури Глобинського району
Полтавської області, Глобинського РВ
УМВС України в Полтавській області,
Служби в справах дітей Глобинської РДА
та ВДВС Глобинського РУЮ з проханням
допомогти виконати рішення суду,
звідки отримала відповіді, що для
вирішення даного питання їй необхідно
звертатись з позовом до суду про
відібрання дитини.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд,
правильно встановив характер спірних
правовідносин сторін у справі та
застосував норми матеріального права,
які регулюють ці правовідносини,
вирішив спір з урахуванням конкретних
обставин справи з дотриманням норм
процесуального права.

Як вбачається зі ст. 11 ЗУ «Про охорону
дитинства» батько та мати мають рівні
права та обов'язки щодо своїх дітей.
Предметом основної турботи та основним
обов'язком батьків є забезпечення
інтересів своєї дитини.

Відповідно до принципу, закріпленому в
Декларації прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, дитина для повного і
гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, коли це можливо, рости під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і в усякому випадку в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості.

Ратифікувавши у 1991 році Конвенцію про
права дитини 1989 р., Україна прийняла на
себе міжнародно-правові зобов`язання
по здійсненню міжнародних стандартів
прав дитини, відповідно з якими вона
повинна забезпечити добробут, охорону
здоров`я, житло, освіту для кожної
дитини без будь-якої дискримінації,
забезпечити якнайкраще здійснення
інтересів і прав дитини в усіх сферах
суспільного життя.

Норми цієї конвенції,
відповідно до ст.9 Конституції України
1996 р., діють як складова національного
законодавства України з 27 вересня 1991
року, тобто з часу її ратифікації
Україною.

Згідно статті 3 Конвенції про права
дитини, у всіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до пункту 1 статті 8
Конвенції про права дитини -
держави-учасниці зобов'язуються
поважати право дитини на збереження
індивідуальності, включаючи
громадянство, ім'я та сімейні зв'язки,
як передбачається законом, не
допускаючи протизаконного втручання.

Згідно пунктів 1,2,3 статті 9 Конвенції
про права дитини, держави-учасниці
забезпечують те, щоб дитина не
розлучалася з батьками всупереч їх
бажанню, за винятком випадків, коли
компетентні органи згідно з судовим
рішенням, визначають відповідно до
застосовуваного закону і процедур, що
таке розлучення необхідне в як
найкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини. Під час будь-якого
розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті
всім заінтересованим сторонам
надається можливість брати участь у
розгляді та викладати свою точку зору.

Держави-учасниці поважають право
дитини, яка розлучається з одним чи
обома батьками, підтримувати на
регулярній основі особисті відносини і
прямі контакти з обома батьками, за
винятком випадків, коли це суперечить
найкращим інтересам дитини.

Декларацією прав дитини, зокрема у
принципі 6, проголошено, що малолітня
дитина не повинна, крім тих випадків,
коли є виняткові обставини, бути
розлучена зі своєю матір'ю.

Згідно зі ст. ст. 160, 161 СК України місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

У випадку, якщо мати та батько, які
проживають окремо, не дійшли згоди щодо
того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час вирішення
спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Колегія суддів вважає за необхідне
зауважити, що обставини, які
встановлені при розгляді інших справ
та які стосуються предмету спору, не
підлягають додатковому доказуванню (ч.3
ст. 61 ЦПК України).

Рішення суду, які набрали законної
сили, обов'язкові для всіх органів
державної влади, місцевого
самоврядування, підприємств, установ,
організацій та громадян. Ігнорування
рішень судових інстанцій, які мають
преюдиційне значення є неприпустимим
та порушує принцип обов'язковості
судових рішень.

Рішенням Глобинського районного суду
Полтавської області від 18 червня 2013
року, яке набрало законної сили,
визначено місце проживання дитини
ОСОБА_4 з матір'ю ОСОБА_2.

Відповідач ОСОБА_1, як в запереченнях
проти позову, так і в доводах
апеляційної скарги фактично оспорює
визначення місця проживання дитини з
матір'ю та посилається на обставини,
які не підлягають додатковому
доказуванню.

Колегія суддів повністю погоджується з
критичним ставленням місцевого суду до
викладених відповідачем обставин в
своїх запереченнях проти позову.

Відповідно ч.1 ст.162 СК України,
якщо один з батьків або інша особа
самочинно, без згоди другого з батьків
чи інших осіб, з якими на підставі
закону або рішення суду проживала
малолітня дитина, або дитячого закладу
(установи), в якому за рішенням органу
опіки та піклування або суду проживала
дитина, змінить її місце проживання, у
тому числі способом її викрадення, суд
за позовом заінтересованої особи має
право негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
переоцінки доказів, на правильність
висновків суду не впливають та їх не
спростовують.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень та
добросовісно здійснювати свої
процесуальні права і виконувати
процесуальні обов'язки.

Відповідачем на надано будь-яких
належних та допустимих доказів тому, що
відібрання малолітньої дитини від
батька та передання її матері буде
суперечити інтересам дитини, а тому
доводи апеляційної скарги в цій
частині також не беруться до уваги.

Рішення суду повинно ґрунтуватись на
доказах, досліджених при розгляді
справи, а не на припущеннях, які на
думку осіб, що беруть участь у справі
доводять обґрунтованість або
спростування пред'явлених вимог.

Колегія суддів вважає, що висновки
місцевого суду зроблені на підставі
повного, всебічного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів,
доводів та заперечень сторін, яким дана
відповідна правова оцінка. Оцінка
наданих доказів під час розгляду
справи місцевим судом проведена з
дотриманням норм, закріплених статтею
212 ЦК України.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування місцевим
судом норм матеріального і
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи, тому підстав для її
задоволення немає.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів приходить до висновку,
що при вирішенні спору по суті місцевим
судом були вірно враховані та
застосовані норми матеріального права,
а також правильно встановлені фактичні
обставини по справі та їм дано належну
правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Глобинського районного суду
Полтавської області від 06 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)
Дряниця Ю.В.

Судді: (підпис)
Пилипчук Л.І.

(підпис)
Хіль Л.М.

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
Дряниця Ю.В.