Справа № 209/1054/14-ц
Провадження № 2/209/868/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Дніпровський
районний суд м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбара
Г.А.,

при секретарі Паляниця
Г.В.

за участі позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю "ДПЗКУ-МТС"
про визнання заробітної плати, сплату
страхових внесків та податків,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду
з позовом до ТОВ "ДПЗКУ-МТС", в якому
просить:

- визнати, що його місячна заробітна
плата за період роботи у відповідача

складала 8000 грн. (враховуючи, що всі
нарахування на 8000 грн. відповідач, як
податковий агент, повинен був
сплачувати в термін згідно чинного
законодавства);

- стягнути з відповідача на користь
держави недовиплачені страхові внески
та

податки;

- покласти на відповідача проплату
витрат на інформаційно-технічне

забезпечення розгляду справи;

- звільнити його від сплати судового
збору по справі;

- стягнути з відповідача на його
користь в рахунок компенсації
моральної шкоди

12000 гривень.

На обґрунтування позову зазначив,
що 17 вересня 2012 року він був прийнятий
на підприємство ТОВ «ДПЗКУ-МТС»
начальником автоколони № 2
автотранспортного підрозділу в місті
Кременчук, згідно наказу № 777-ОС від 17
вересня 2012 року, з посадовим окладом
8000,00 грн. за місяць (робочий день не
нормований). Був звільнений за згодою
сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП
України, згідно наказу № 1434-ОС від 30
вересня 2013 року. Працевлаштування та
звільнення з роботи підтверджено
відповідними записами в трудовій
книжці. На час звільнення - 30 вересня
2013року йому було нарахована заробітна
плата в сумі 99297,00 грн. Виплачено
заробітної плати на момент звільнення
через платіжну картку «Південбанку»
77803,62 грн. Заборгованість заробітної
плати на 30 вересня 2013 року складала
21493,38 грн., без компенсації за
невикористану відпустку. Погашення
перед ним боргу по заробітній платі
відбулось частково: 23 жовтня 2013р.-2021,04
грн.; 26 грудня 2013р. - 5258,03 грн.; 13 січня
2014р. - 4564,31 грн. Всього: 11843,38 грн. Також
було повернуто борг за відрядження: 09
грудня 2013р.-259,08 грн. та 11 січня 2014р.-572,08
грн. На теперішній час - 25 лютого 2014р.
йому виплачено заробітної плати 89647
грн. На не отримані 9650,00 грн. заробітної
плати та компенсації за невикористану
відпустку 24 січня 2014 року ним було
направлено листа відповідачеві, тобто
директору ТОВ «ДПЗКУ - МТС», але
відповідь не була отримана. Так як
відповідачем було йому нарахована
заробітна плата за 2012 рік -2013 рік, 99297,00
гривень і виплачено 89647,00 гривень
(місячна зарплата складала 8000,00
гривень) , а в довідках для державної
служби занятості вказана сума
заробітної плати 22000,00 гривень ( 1760,00
гривень за місяць) то надані ним
довідки до Дніцродзержинського
міського центру зайнятості, для
отримання допомоги по безробіттю, не
надали йому право на максимальне
отримання допомоги по безробіттю, на те
яке він фактично заслуговує.
Відрахування відповідачем до
Пенсійного фонду теж проводились не
вірно. В майбутньому через неправильну
звітність відповідача перед Пенсійним
фондом України, йому буде неправильно
нарахована пенсія. Також відповідач, як
податковий агент, податки до бюджету
сплачував невірно.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні
підтримав свій позов та дав пояснення
аналогічні обґрунтуванню позову.
Зазначив, що при прийомі його на роботу,
він домовився з директором ТОВ
«ДПЗКУ-МТС», що його посадовий оклад
буде становити 8000 грн. Він написав
заяву та залишив трудову книжку. Він не
бачив наказу про прийняття його на
роботу з вищезазначеним окладом.
Працюючи, він отримував заробітну
плату у розмірі 8000 грн. через картку
"Південкомбанку", яка була в нього одна.
Після звільнення йому оплатили частину
боргу. Інших надходжень, окрім
заробітної плати, на цю картку не було.
Він не звертався до правоохоронних
органів з заявою про порушення
кримінального провадження, а звернувся
одразу до суду.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, надав суду
клопотання про розгляд справи за його
відсутністю, а також заперечення на
позов, в яких зазначено, що він
заперечує проти задоволення позову та
вважає його необгрунтованим, зважаючи
на наступне. Щодо розміру заробітної
плати - позивач працював на посаді
начальника автомобільної колони № 2
автотранспортного підрозділу у м.
Кременчук ТОВ «ДПЗКУ-МТС» з 17 вересня
2012 р. по 30 вересня 2012 р. Згідно штатного
розпису оклад позивача за період
роботи на займаній посаді складав 1 760
грн. на місяць. Саме цей розмір
посадового окладу вказаний і в
довідках, доданих позивачем до
позовної заяви. Іншого розміру
заробітної плати позивача не
передбачено. Жодних інших виплат
позивачеві не здійснювалося. Саме з
розміру посадового окладу позивача
утримувався єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування. Крім того, ТОВ
«ДПЗКУ-МТС», як податковий агент
здійснював сплату податку на доходи
позивача, виходячи з розміру
посадового окладу. ТОВ «ДПЗКУ-МТС»
правильно та своєчасно перераховував
до бюджету єдиний соціальний внесок та
податок з доходів фізичних осіб що
нараховувались, виходячи з розміру
посадового окладу позивача. З інших
доходів, отриманих позивачем не в
зв'язку з трудовою діяльністю в ТОВ
«ДПЗКУ-МТС», позивач зобов'язаний
сплачувати податки та єдиний
соціальний внесок самостійно в
порядку, визначеному Податковим
кодексом України та Законом України
«Про збір та облік єдиного внеску на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування». Зважаючи на
безпідставність вимог позивача про
визнання заробітної плати в
необгрунтованому розмірі та стягнення
з ТОВ «ДПЗКУ-МТС» страхових внесків та
податків, відсутні і підстави для
задоволення позовної вимоги про
стягнення моральної шкоди. Позивач не
конкретизує в чому полягає втрата ним
нормальних життєвих зв'язків та яких
саме додаткових зусиль він потребує
для організації свого життя. Позивач не
обґрунтовує розмір моральної шкоди та
не додає жодних доказів підтвердження
наявності моральної шкоди/

Вислухавши пояснення позивача,
вивчивши матеріали справи та
дослідивши письмові докази у справі,
суд вважає, що позов ОСОБА_1 не підлягає
задоволенню.

В судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято
на посаду начальника автомобільної
колони № 2 автотранспортного
підрозділу в м. Кременчук, з 17 вересня
2012 року з випробувальним терміном 3
місяці та з посадовим окладом згідно зі
штатним розписом, що підтверджується
копією трудової книжки запис № 40,
копією наказу № 777-ОС від 17 вересня 2012
року /а.с. 8, 58/.

30 вересня 2013 року ОСОБА_1 було звільнено
з посади начальника автомобільної
колони № 2 автотранспортного
підрозділу в м. Кременчук за угодою
сторін, що підтверджується копією
наказу № 1 434-ОС від 30 вересня 2013 року
/а.с. 59/.

Як зазначено в запереченнях
представника відповідача на позов,
оклад позивача за період роботи на
займаній посаді складав 1760 грн.

Саме такий розмір заробітної плати
позивача вказаний в наданих ним суду
довідках (а.с. 46, 47).

Зі вказаного вище розміру заробітної
плати ОСОБА_1 утримувалися внески на
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування та
здійснювалася сплата податку на доходи
позивача, що підтверджується доданими
до заперечень на позов: формою №1ДФ,
квитанцією №1, квитанцією №2 за 3-й, 4-й
квартали 2012 р. і за 1-й, 2-й, 3-й квартали
2013 р. (а.с. 60-74).

Як доказ обгрунтування свого позову
про те, що посадовий оклад складав 8000
грн., тобто заробітна плата була значно
вищою ніж та з якої перераховувалися
внески до Пенсійного фонду і
утримувалися податки на дохід, позивач
надав суду виписку його рахунку із
Акціонерного банку "Південний" (а.с. 45).

Але згідно цього рахунку ОСОБА_1
зараховувалася заробітна плата
наступними платежами: 28.02.2013 р. - 1442, 14
грн.; 28.02.2013 р. - 1442, 14 грн.; 28.02.2013 р. - 1442,
14 грн.; 22.05.2013 р. - 1442, 14 грн.; 27.05.2013 р. - 1442,
14 грн.; 19.06.2013 р. - 1442, 14 грн.; 19.06.2013 р. - 1442,
14 грн.; 12.07.2013 р. - 1361,98 грн.; 27.08.2013 . - 1442,14
грн.; 25.09.2013 р. - 1442,14 грн.; 23.10.2013 р. - 2021,04
грн.; 09.122013 р. - 259,08 грн.

Згідно цієї виписки на рахунок
позивача зараховувалися кошти як
"Перерах. коштів від на попов. поточ.
рахун. з видачею платіжної карти".
Проте, з цієї виписки по банківському
рахунку позивача не можна зробити
висновок, що ці кошти поступали від ТОВ
«ДПЗКУ-МТС» і, що вони є заробітною
платою, що виплачувалася позивачу.

Позивач не надав суду ніяких інших
доказів того, що йому в ТОВ «ДПЗКУ-МТС»
виплачувалася зарплата більша ніж
зазначено в наданих ним суду довідках,
а також не заявляв в суді клопотань про
забезпечення таких доказів.

При вирішенні справи суд не прийняв до
уваги ксерокопію журналу виходу
працівників на роботу (а.с. 9 - 41),
оскільки вона належно не посвідчена і в
ній відображено тільки часи роботи
працівників, але не відображено розмір
нарахованої заробітної плати за
відпрацьований час.

Відповідно ч.1 ст. 21 КЗПП України
Трудовий договір є угода між
працівником і власником
підприємства, установи, організації
або уповноваженим ним органом чи
фізичною особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з
підляганням внутрішньому трудовому
розпорядкові, а власник
підприємства,установи, організації
або уповноважений ним орган чи
фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою
сторін.

Оплата праці регулюється главою VІІ
КЗПП України та Законом України "Про
оплату праці" та іншими нормативними
актами.

Відрахування та сплата податку на
доходи фізичних осіб, страхових
внесків та єдиного соціального внеску
регулюється Податковим кодексом
України, Законами України "Про
загальнообов'язкова державне пенсійне
страхування", "Про збір та облік
єдиного внеску на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування".

Суд вважає, що позивачем не доведено
того, що при прийомі на роботу в ТОВ
«ДПЗКУ-МТС» йому було визначено
посадовий оклад в розмірі більше того,
який зазначений в наданим ним суду
довідках, а також того, що відповідачем
не сплачувалися належні страхові
внески та податки, тому в задоволенні
позову за вимогами матеріального
характеру йому необхідно відмовити.

Згідно з ч 1 ст. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Оскільки позивачем не доведено
порушення його законних прав та
інтересів зі сторони відповідача, то
необхідно відмовити також в
задоволенні позову в частині
відшкодування моральної шкоди.

Керуючись статтями 8, 10, 11, 60, 88, 209,
212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю "ДПЗКУ-МТС" про
визнання заробітної плати, сплату
страхових внесків та податків.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області шляхом
подачі протягом десяти днів з дня його
проголошення (отримання) апеляційної
скарги через суд першої інстанції, що
його ухвалив.

Суддя
Байбара Г.А.