АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6496/14
Головуючий 1 інст. - Сенаторов В.М.
Справа №640/4309/14-ц
Категорія : право власності
Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 вересня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Черкасова В.В.

суддів - Бобровського
В.В., Пономаренко Ю.А.

при секретарі - Чемерис Л.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Київського районного суду
м.Харкова від 03 липня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Харківської міської ради
Харківської області, третя особа -
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
Харківської області про визнання права
власності на гараж, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Харківської міської
ради Харківської області, третя особа -
Інспекція державного
архітектурно-будівельного контролю
Харківської області про визнання права
власності на гараж.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1
вказував, що відповідно до рішення
Київського райвиконкому від 25 березня
1969 року № 107-3 його батьку ОСОБА_2 було
виділено місце з метою будівництва
капітального гаража у дворі будинку по
АДРЕСА_1 для розміщення автомобіля. У 1969
році закінчено будівництво гаражу, яке
було здійснено по договору з підрядною
організацією РСУ- 4 Держрембудтреста та
проекту затвердженому головним
архітектором м. Харкова. Гаражу було
присвоєно № НОМЕР_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько
помер. У 2012 році органами БТІ
виготовлена технічна документація, а 02
серпня 2013 року видано технічний
паспорт на гараж АДРЕСА_1, проте на
прохання зареєструвати зазначене
приміщення йому відмовили, у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів. Зазначає, що не може в
повній мірі здійснювати своє право
власності щодо зазначеного нерухомого
майна.

Тому, ОСОБА_1 просив суд визнати за ним
право власності на капітальний гараж
АДРЕСА_1.

Рішенням Київського районного суду
м.Харкова від 03 липня 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення, яким його позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі,
оскільки Конституцією України йому
гарантовано визнання права власності
за ним на побудований гараж його
батьком.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги заявник посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Сторони про день, час та місце розгляду
справи в апеляційному суді
повідомлялися належним чином причин
неявки до суду не надали.

Неявка вище вказаних осіб, належно
повідомлених про час та місце розгляду
справи відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України не перешкоджає розглядові
справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
районного суду у відповідності до ст. 303
ЦПК України в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції, знаходить
апеляційну скаргу не підлягаючою
задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить із
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції
обгрунтовано виходив з того, що
позивачем не надано доказів оформлення
за ним права власності на гараж або
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 у встановленому законом
порядку.

Такі висновки суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильними.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що Згідно рішення № 107-3 виконавчого
комітету Київської районної ради
депутатів трудящих м. Харків від 25
березня 1969 року ОСОБА_2 дозволено
побудувати гараж за його власний
рахунок у дворі будинку АДРЕСА_1.
Побудову гаражу проводити згідно
типового проекту (а.с.3).

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_2
є батьком ОСОБА_1 (а.с.26). ІНФОРМАЦІЯ_1
ОСОБА_2 помер (а.с.27).

02 серпня 2013 року ОСОБА_1 отримав
технічний паспорт на гараж АДРЕСА_1
(а.с.8).

За змістом статті 524 ЦК Української РСР,
який був чинним на час смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, спадкоємство
здійснюється за законом і за заповітом.
Спадкоємство за законом має місце, коли
і оскільки воно не змінено заповітом.

Отже, спадкоємством вважається перехід
майна померлого (спадкодавця) до інших
осіб (спадкоємців) у порядку,
передбаченому статтями 529 - 535 ЦК
Української РСР.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину,
виникають як майнові права, так і
обов'язки. До майнових прав належить,
зокрема, право власності.

Відповідно до статті 86 ЦК Української
РСР право власності - це врегульовані
законом суспільні відносини щодо
володіння, користування і
розпорядження майном.

Право власності на збудований гараж
набувається в порядку, який існував на
час його будівництва.

Судом першої інстанції встановлено, що
гараж був збудований у 1969 році.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є
тільки користувачем гаражу АДРЕСА_1
(а.с.33), доказів стосовно прийняття
спадщини на гараж після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, як суду першої
інстанції так і суду апеляційної
інстанції позивачем не надано.

Відповідно до ст. 373 і 375 ЦК України,
право власності на землю (земельну
ділянку) набувається і здійснюється
відповідно до закону і власник
земельної ділянки набуває право
власності на зведені ним будівлі,
споруди та інше нерухоме майно.

Якщо житловий будинок, споруда,
будівля, або інше нерухоме майно
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без дозволу чи належно
затвердженого проекту або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил,
то вони вважаються згідно ст. 376 ЦК
України самочинним будівництвом.

Наявність у позивача права
користування земельною ділянкою, яка
належить територіальній громаді -
виключає визнання за позивачем права
власності на неї і тим більше на
самочинне збудований на ній гараж, не
інакше як у встановленому законом
порядку, а саме у відповідності з п. 3 ст.
376 ЦК України, яка встановлює, що право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснювала
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки в установленому порядку особі
під уже забудоване нерухоме майно.

Згідно з Законом України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», Положенням про Державну
архітектурно-будівельну інспекцію,
затвердженого Указом Президента
України №439/2011 від 08.04.2011 року,
прийняття в експлуатацію об'єктів
проводиться шляхом реєстрації
Державною архітектурно-будівельною
інспекцією та її територіальними
органами поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації або на підставі акта
готовності об'єкта до експлуатації
шляхом видачі Інспекцією сертифікату.

Відповідно до ст.392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Згідно ч.2 ст.331 ЦК України, право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна), якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації.

Відповідно до ч.ч.3, 5 ст.376 ЦК України,
право власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки, у встановленому порядку, особі
під уже збудоване нерухоме майно, в
разі, якщо це не порушує права інших
осіб.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», виконання будівельних
робіт дозволяється після реєстрації
повідомлення або декларації про
початок виконання будівельних робіт чи
видачі Інспекцією дозволу на виконання
будівельних робіт. Згідно ст.39 Закону
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» датою
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта є дата реєстрації
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації або видачі сертифіката.
Експлуатація закінчених будівництвом
об'єктів, не прийнятих в експлуатацію,
забороняється.

Законом України, який введений
державою для здійснення контролю за
користуванням майном відповідно до
загальних інтересів є Закон України
«Про регулювання містобудівної
діяльності», пунктом 8 ст.39 зазначеного
Закону встановлено, що експлуатація
закінчених будівництвом об'єктів, не
прийнятих в експлуатацію,
забороняється. Отже визнання у
судовому порядку права власності на
об'єкт будівництва не позбавляє
обов'язку введення його в експлуатацію.

Таким чином, суд першої інстанції
обґрунтовано прийшов до висновку про
відмову у задоволенні позовних вимог,
оскільки матеріали справи не містять
документів, що підтверджують право
власності на будівлю, та державну
реєстрацію права власності на нерухоме
майно стосовно якого пред'явлені
вимоги позивачем.

Доводи апеляційної скарги
спростовуються матеріалами справи та
вимогами чинного законодавства.

Рішення суду першої інстанції є
законним і обґрунтованим, постановлено
з дотриманням вимог матеріального і
процесуального права, підстав для його
скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307,
ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Київського районного суду
м.Харкова від 03 липня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: