Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

Справа № 185/304/14-ц

Провадження № 2/185/647/14

09 квітня 2014 року
м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області, у складі
головуючого судді Бабій С.О., при
секретарі Сліпченко С.Г., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: Перша Павлоградська
державна нотаріальна контора
Дніпропетровської області, Відділ
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Павлоградського міськрайонного
управління юстиції Дніпропетровської
області про встановлення факту, що має
юридичне значення, про визнання
втратившим право користування
житловим приміщенням та про визнання
права власності на квартиру в порядку
спадкування,

В С Т А Н О В И В:

10.01.2014 р. позивач звернувся до суду з
даним позовом до відповідача, в
обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що батько позивача
ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_4, яким
після приватизації у 2007 р. на праві
спільної часткової власності (по 1/2
частки) належала квартира АДРЕСА_1.

Відповідач був зареєстрований у
спірній квартирі 10.07.2008 р., проте з
моменту реєстрації у спірній квартирі
не проживав, комунальні послуги не
сплачував, інтересу до квартири не
проявляв.

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_4 померла, після
смерті якої спадкоємцями 1-ої
черги були її чоловік - ОСОБА_3 та
відповідач.

ОСОБА_3 заявив про прийняття спадщини
після смерті дружини та отримав
свідоцтво про право на спадщину на 1/4
частку спірної квартири, та
зареєстрував своє право власності на
спадкове майно в КП «Павлоградське
міжміське бюро технічної
інвентаризації».

14.02.2012 р. батько позивача ОСОБА_3 склав
заповіт, котрим заповів все своє майно
позивачеві, а ІНФОРМАЦІЯ_3 р. помер.

Позивач своєчасно заявила про
прийняття спадщини після смерті батька
та 11.06.2013 р. отримав свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, на 3/4 частки
спірної квартири, та зареєстрував своє
право у Державному реєстру речових
прав на нерухоме майно 11.06.2013 р.

14.06.2013 р. відповідач звернулася до
Першої Павлоградської державної
нотаріальної контори
Дніпропетровської області із заявою
про прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_4, і 18.11.2013 р. йому було
безпідставно видано свідоцтво про
право на спадщину, на 1/4 частину спірної
квартири, яке відповідач зареєстрував
у Державному реєстру речових прав на
нерухоме майно 18.11.2013 р.

Позивач стверджує, що обставини,
викладені в заяві відповідача про
прийняття спадщини про те, що він її
фактично прийняв тому, що постійно
мешкав та був прописаний на час смерті
спадкодавця з останнім в АДРЕСА_1, та
мешкає там і зараз не відповідають
дійсності, оскільки відповідач
постійно не проживав з спадкодавцем на
час відкриття спадщини, а також ніколи
не проживав за адресою спадкодавця, а
був тільки зареєстрований (прописаний),
а відтак не набув права на спадкове
майно, яке успадкував чоловік померлої
- ОСОБА_3, а після його смерті позивач.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали, просили задовольнити в
повному обсязі. Дали пояснення
аналогічні викладених у позовній
заяві, заявили клопотання про допит
свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яке було
судом задоволено.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
причини неявки суду не повідомив.

Треті особи в судове засідання не
з'явились, про час і місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
причини неявки суду не відомі.

Суд ухвалює рішення при заочному
розгляді справи у відповідності до
положень ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи, з'ясувавши фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, оцінивши докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку про
повне задоволення позовних вимог,
виходячи з наступного.

У відповідності до ч.2 ст. 256 ЦПК України
у судовому порядку можуть бути
встановлені факти, від яких залежить
виникнення, зміна або припинення
особистих чи майнових прав фізичних
осіб, якщо законом не визначено іншого
порядку їх встановлення. Факт того, що
особа, будучи зареєстрованою за певною
адресою, за нею не проживала,
встановлюється у судовому порядку, та
оскільки позивач пов'язує встановлення
такого факту із наступним вирішенням
спору про визнання права власності на
спадкове майно, спір вирішується в
позовному провадженні.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло,
виданого 26.07.2007 р. відділом по обліку та
розподілу житлової площі Виконавчого
комітету Павлоградської міської ради,
подружжю - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на праві
приватної спільної часткової
власності (по 1/2 частці) належала
квартира АДРЕСА_1 (а.с.41). Право
власності вказаних осіб на спірне
майно було зареєстровано в КП
«Павлоградське міжміське бюро
технічної інвентаризації» 06.09.2007 р.
(а.с.39).

ІНФОРМАЦІЯ_2 р. ОСОБА_4 померла (а.с.22).

14.02.2012 р. ОСОБА_3 подав заяву про
прийняття спадщини після смерті
дружини (а.с.38).

12.04.2012 р. Першою Павлоградською
державною нотаріальною конторою
Дніпропетровської області було
складено свідоцтво про право на
спадщину, відповідно до якого ОСОБА_3 як
чоловіку ОСОБА_4, та відповідачу ОСОБА_2
як доньці ОСОБА_4 належало по 1/2 частці
спадкового майна або по 1/4 спірної
квартири (а.с. 42, зворотній бік).

Відповідно до ст.1223, 1258 ЦК України
спадкування здійснюється за заповітом
та за законом.

Відповідно до спадкової справи 125/2012 до
майна померлої ОСОБА_4 вбачається
відсутність заповіту, а відтак
спадкування здійснюється за законом
почергово у відповідності до ст. ст. 1261 -
1266 ЦК України (а.с.37-50). Зокрема, у першу
чергу, право на спадкування за законом
мають діти спадкодавця та той з
подружжя, який його пережив, тобто
ОСОБА_3 та відповідач.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 1268 ЦК
України, спадкоємець за заповітом чи за
законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її.

Спадкоємець, який постійно
проживав разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, вважається таким ,
що прийняв спадщину, якщо протягом
строку, встановленого статтею 1270 цього
Кодексу , він не заявив про відмову від
неї.

Тобто спадкоємцями, які прийняли
спадщину, вважаються такими, які
постійно проживали сумісно зі
спадкодавцем на момент відкриття
спадщини.

Відповідно до ст.29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи є
житловий будинок, квартира, інше
приміщення, придатне для проживання в
ньому (гуртожиток, готель тощо), у
відповідному населеному пункті, в
якому фізична особа проживає постійно,
переважно або тимчасово.

З аналізу наведених норм закону
вбачається, що спадкоємцями, які
прийняли спадщину є такими, які
проживали сумісно зі спадкодавцем на
момент відкриття спадщини, а якщо
сумісне проживання припинилося до
відкриття спадщини чи не існувало на
час її відкриття, то така особа не може
вважатися такою, що прийняла спадщину.

Сам по собі факт реєстрації
відповідача із 09.07.2008 р. (а.с. 83) за однією
адресою із спадкодавцем ОСОБА_4 не
свідчить безспірно про постійне
проживання спадкоємця разом із
спадкодавцем саме на момент відкриття
спадщини та не є безспірним доказом
прийняття вказаною особою спадщини.

Із пояснень позивача та показів
допитаних у судовому засіданні свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та допитаної за її
згодою як свідок ОСОБА_1 вбачається, що
у спірній квартирі разом мешкало лише
подружжя ОСОБА_4, відповідач з моменту
реєстрації та на ІНФОРМАЦІЯ_2 р. не
проживала у даній квартирі, не мав там
будь-яких своїх особистих речей, не
сплачував комунальні послуги, ніяких
витрат по утриманню житла не ніс. Із
заявою про фактичне прийняття спадщини
відповідач у справі звернувся до
Першої Павлоградської державної
нотаріальної контори
Дніпропетровської області лише 14.06.2013
р. (а.с.44).

Згідно Актів від 21.11.2012 р. та 20.12.2013 р.,
складеним паспортистами № 1 КП
«Павлограджитлосервіс»
Павлоградської міської ради
вбачається, що відповідач на дату
складання актів у спірній квартирі не
проживав з моменту реєстрації (а.с.35, 36).

Судом враховується, що видача
свідоцтва про право на спадщину (ч. 3 ст.
1268 ЦК України) особам, які прийняли
спадщину, тобто тим, які постійно
проживали разом із спадкодавцем ніяким
строком не обмежена, але вступ у
володіння або управління повинен мати
місце протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

На думку суду, такий спадкоємець
має повідомити нотаріуса про прийняття
спадщини. У противному випадку при
визначенні спадкової частки це питання
може бути не взято до уваги і особа, яка
фактично прийняла спадщину, не увійде
до кола спадкоємців.

Із заяви про прийняття спадщини,
надісланої третій особі відповідачем
07.05.2013 р , вбачається, що остання лише
мала намір прийняти спадщину після
смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.66).

ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_3 помер (а.с.23). Те,
що вказана особа була батьком позивача
вбачається із наданих позивачем
документів (свідоцтва про народження,
про припинення одруження, про
укладання шлюбу, про розірвання шлюбу,
про шлюб, про зміну імені та витягу з
Державного реєстру актів цивільного
стану громадян про шлюб щодо
підтвердження дошлюбного прізвища)
(а.с.15-21), проте оскільки спадкування
позивачем спадкового майна ОСОБА_3
здійснюється на підставі заповіту
(а.с.24, 64), наявність родинних відносин
позивача та ОСОБА_3 не має істотного
значення для даної справи. Відповідно
до ст. 1218 ЦК України позивач успадкував
усі права та обов'язки, що належали
спадкодавцю на момент відкриття
спадщини.

На підставі поданої позивачем
заяви про прийняття спадщини після
смерті батька (а.с.63) позивачу було
видане свідоцтво про право на спадщину
за заповітом, видане Першою
Павлоградською держнотконторою 11.06.2013
р. за № 2-982, на 3/4 частини спірної
квартири. Як зазначено у свідоцтві,
свідоцтво на 1/4 частину квартири на той
час ще не було видано.

14.06.2013 р. відповідач звернулася до
Першої Павлоградської державної
нотаріальної контори
Дніпропетровської області з заявою про
прийняття спадщини після ОСОБА_4 (а.с.44)
.

18.11.2013 р. відповідачу було видано
свідоцтво про право на спадщину на 1/4
частину спірної квартири, на підставі
якого Відділ державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області
зареєстрував право власності
відповідача на 1/4 частину спірної
квартири (а.с.76, звор. бік).

Таким чином, слід вважати встановленим
факт, що відповідач постійно не
проживала із спадкодавцем - ОСОБА_4,
померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 р. на час
відкриття спадщини за адресою квартира
АДРЕСА_1, а відтак не мала правових
підстав для успадкування 1/4 спірної
квартири в порядку, передбаченому ч. 3
ст. 1268 ЦК України.

Із вказаного випливає обгрунтованість
вимоги позивача про визнання за ним
права приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1 в порядку спадкування після
смерті батька ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 р., оскільки інша частка
спірної квартири (3/4) йому належить та
право власності на яку зареєстровано
за позивачем.

Так, ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачені
способи захисту цивільних прав та
інтересів, зокрема визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності,якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа,який засвідчує його право
власності.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України « Про судову
практику у справах про спадкування» у
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав,свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя,суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб,які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК
України власнику належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном і він
реалізує їх на власний розсуд. Правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб - ч. 1 ст. 316 ЦК України.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності.

Права власника квартири визначені ст.
383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Чинним законодавством України не
передбачено перехід прав та обов'язків
попереднього власника до нового
власника в частині збереження права
користування житлом членів сім'ї
колишнього власника у випадку зміни
власника.

Виникнення права членів сім'ї власника
квартири (у тому числі колишніх членів
сім'ї власника квартири) на
користування квартирою та обсяг цих
прав залежить від наявних саме у
власника майна прав, а отже припинення
права власності особи на квартиру
припиняє право членів його сім'ї (у тому
числі колишніх) на користування цією
квартирою.

Оскільки позивач є власником спірної
квартири, а відповідач зареєстрований
до неї як член сім'ї колишнього
власника квартири, та проживав в ній як
член сім'ї колишнього власника
квартири, у позивача не виникає
обов'язків по збереженню за
відповідачем права користування
квартирою.

За встановлених судом обставин
вбачається, що відповідач порушує одну
із складових частин права власності -
право користування квартирою. Порушене
право власника підлягає захисту.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст.16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу, при цьому припинення дії, яка
порушує право є одним із способів
захисту цивільних прав та інтересів.

Спосіб захисту обраний позивачем, не
суперечить чинному законодавству
України, зокрема ст. 391 передбачає право
власника майна вимагати усунення
будь-яких перешкод, які не пов'язані із
позбавленням володіння, у здійсненні
ним права користування чи
розпорядження своїм майном. Оскільки
реєстрація відповідача у квартирі
створює перешкоди у здійсненні права
користування, визнання відповідача
особою, яка втратила право
користування квартирою відновить
права власника квартири, що відповідає
правовій позиції, висловленій
Верховним Судом України в постанові
від 12 червня 2013 року в справі
№6-32цс13, оскільки не суперечить
положенням ст. 16 ЦК України. Зокрема,
ч. 2 указаної статті передбачено, що суд
може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Законодавчі обмеження
матеріально-правових способів захисту
цивільного права чи інтересу
підлягають застосуванню з дотриманням
положень ст. ст. 55, 124 Конституції
України та ст. 13 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
відповідно до яких кожна особа має
право на ефективний засіб правового
захисту, не заборонений законом.
Оскільки положення Конституції
України та Конвенції мають вищу
юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції
України), а обмеження матеріального
права суперечать цим положенням,
порушення цивільного права чи
цивільного інтересу підлягають
судовому захисту і у спосіб, не
передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК
України, але який є ефективним засобом
захисту, тобто таким, що відповідає
змісту порушеного права, характеру
його порушення та наслідкам,
спричиненим цим порушенням.

З огляду на встановлені судом
обставини позовні вимоги підлягають
задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд стягує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати, тому з
відповідача на користь позивача
необхідно стягнути судовий збір у
розмірі 1231,60 грн., сплачений позивачем
при подачі позову до суду.

Керуючись ст. ст. 15, 16, 25, 29, 319, 321, 391, 1217,
1218, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України,
ст.ст. 150, 156 , 167 ЖК України, ст.ст. 3,11,15,
57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 235, 256, 259, 294 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Перша Павлоградська державна
нотаріальна контора Дніпропетровської
області, Відділ державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно
реєстраційної служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області про
встановлення факту, що має юридичне
значення, про визнання втратившим
право користування житловим
приміщенням та про визнання права
власності на квартиру в порядку
спадкування - задовольнити повністю.

Встановити факт, що спадкоємець -
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно не
проживала із спадкодавцем - ОСОБА_4,
померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 р. на час
відкриття спадщини за адресою:
квартира АДРЕСА_1.

Визнати недійсним Свідоцтво про право
на спадщину за Законом від 18.11.2013 р.,
нотаріальний бланк серії ВТО № 414736,
серія та номер реєстровий № 1-3541,
спадкова справа № 125 / 2012 р., виданий
Першою Павлоградською державною
нотаріальною конторою
Дніпропетровської області, відповідно
до котрого ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1
успадкувала 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1.

Визнати ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, зареєстрованою за
адресою АДРЕСА_5, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, право приватної
власності на квартиру АДРЕСА_1 в
порядку спадкування після смерті
батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 р.

Стягнути із ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, на
користь ОСОБА_1, зареєстрованою за
адресою АДРЕСА_5, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, витрати по сплаті
судового збору у сумі 1231,60 (одна тисяча
двісті тридцять одна) гривня 60 копійок.

Заочне рішення суду може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача. Заяву
про перегляд заочного рішення може
бути подано відповідачем у
десятиденний строк з моменту отримання
копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Позивачем рішення може бути оскаржене
до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Павлоградський міськрайонний суд
Дніпропетровської області протягом
десяті днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
С. О. Бабій

Згідно з оригіналом.

Суддя С.О.
Бабій