Справа № 127/1296/14-ц Провадження №
22-ц/772/1258/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Овсюк Є. М.Категорія:
24Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" травня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого Сало Т.Б.

суддів Нікушина В.П., Шемети Т.М.,

при секретарі Торбасюк О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 04 березня 2014
року ухваленого у цивільній справі за
позовом Вінницького Національного
медичного університету імені М.І.
Пирогова до ОСОБА_2 про стягнення
вартості навчання, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року Вінницький
Національний медичний університет
імені М.І. Пирогова (далі університет)
звернувся в суд з вказаним позовом до
ОСОБА_2

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_2 у 2007 р. був зарахований до
університету ім. М.І. Пирогова на денну
форму навчання за державним
замовленням на спеціальність
«Лікувальна справа».

Згідно угоди, укладеної між вузом та
ОСОБА_2, останній взяв на себе
зобов'язання після закінчення вищого
навчального закладу відпрацювати за
направленням не менше трьох років, а у
випадку відмови відшкодувати вартість
навчання.

В червні 2013 року ОСОБА_2 успішно,
закінчивши навчання та отримавши
диплом за спеціальністю «Лікувальна
справа», не з'явився і не приступив до
виконання своїх обов'язків як «лікаря
загальної практики - сімейний лікар»,
куди він був розприділений.

ОСОБА_2 не виконав вимогу про
повернення навчальному закладу коштів
і позивач звернувся з даним позовом в
суд.

Просив стягнути з відповідача на
користь університету кошти в сумі 81 068
грн. 51 коп. в рахунок відшкодування
витрат, понесених на його навчання.

Рішенням суду першої інстанції позов
задоволено.

З таким рішенням ОСОБА_2 не погодився і
подав апеляційну скаргу. В апеляційній
скарзі просить рішення скасувати,
ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позову відмовити. При цьому
скаржник посилається на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, через їх необґрунтованість
і невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

На підтвердження доводів апеляційної
скарги наведені обставини про те, що
умови угоди були порушені навчальним
закладом, оскільки він отримав
кваліфікацію лікаря за фахом
«Лікувальна справа», в той час коли
його направлено на роботу «лікарем
загальної практики - сімейний лікар»,
що позбавило його можливості здобути
кваліфікацію лікаря - спеціаліста за
спеціалізацією «хірургія».

Суд першої інстанції залишив поза
увагою ту обставину, що університет не
є належним позивачем, тому що він не є
державним замовником, а лише
виконавцем, окрім цього на день
розгляду справи не розроблений
порядок визначення та відшкодування
випускниками вартості навчання у разі
порушення ними умов угоди про
працевлаштування.

Також, при постановленні рішення судом
не були враховані положення
спеціального Закону України «Про вищу
освіту», який не містить в собі
положень про обов'язковість трирічного
відпрацювання чи відшкодування у
встановленому порядку до державного
бюджету вартості навчання.

Ухвалюючи рішення, суд не застосував
закон, який підлягав застосуванню,
зокрема ст. ст. 8, 9, 22, 43, 53 Конституції
України, ст. 56 Закону України «Про вищу
освіту» та ст. 1 Конвенції «Про
скасування примусової праці».

Колегія суддів, перевіривши законність
і обгрунтованість оскаржуваного
рішення в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, виходячи з
на ступного.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позовні вимоги виходив із того, що
ОСОБА_2 з 2007 року по 2013 рік навчався в
Вінницькому національному медичному
університеті імені М.І. Пирогова за
спеціальністю «лікувальна справа» на
денній формі навчання за державним
замовленням і після закінчення
навчання в порушення умов угоди,
укладеної між ним та вузом не прибув за
направленням на місце роботи та не
відпрацював три роки.

Відповідно до ч. 2 ст. 55 Закону України
«Про освіту» випускники вищих
навчальних закладів, які здобули вищу
освіту за кошти держави або місцевого
бюджету направляються на роботу і
зобов'язані відпрацювати за
направленням в порядку визначеному
Кабінетом Міністрів України.

З цими вимогами кореспондуються і
положення ст. 56 Закону України «Про
вищу освіту», згідно якої, випускник
який навчався за державним замовленням
працевлаштовується на підставі
направлення на роботу відповідно до
укладеної між замовником, керівником
вищого навчального закладу та
випускником угоди.

Механізм реалізації цих положень
визначається Порядком
працевлаштування випускників
державних вищих медичних закладів
освіти, підготовка яких здійснювалась
за державним замовленням, затвердженим
наказом МОЗ України від 25.12.1997 року за
№367 та Указом Президента України «Про
заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів» №77 від 23.01.1996
року.

Відповідно до умов угоди, укладеної між
університетом та відповідачем (а.с. 4)
учбовий заклад надав останньому
відповідну теоретичну та практичну
підготовку фахівця в галузі медицини
про що свідчить отриманий ним диплом
про повну вищу освіту за спеціальністю
«лікувальна справа» кваліфікація
лікар.

В свою чергу, ОСОБА_2 взяті на себе
зобов'язання, за угодою, прибути після
закінчення вищого навчального закладу
на місце направлення і відпрацювати не
менше трьох років не виконав.

Доводи апеляційної скарги про те, що
направлення на роботу за розподілом
суперечить засадам Конституції
України, Міжнародних Конвенцій «Про
захист прав людини і основоположних
свобод» та «Про скасування примусової
праці» є безпідставними.

Згідно ст. 43 Конституції України
безоплатне здобуття вищої освіти
здійснюється лише для суспільних
потреб, які визначаються обсягом
державного замовлення на підготовку
фахівців. Ці конституційні положення
реалізовуються через Закони України
«Про освіту», «Про вищу освіту»,
Порядком працевлаштування випускників
державних вищих медичних закладів
освіти, підготовка яких здійснювалась
за державним замовленням, затвердженим
наказом МОЗ України від 25.12.1997 року за
№367 та Указ Президента України «Про
заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів» №77 від 23.01.1996
року.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Відповідач, укладаючи
угоду з вузом прийняв її умови, про
відпрацювання за направленням не менше
трьох років. В зв'язку з цим твердження
про його примушування працювати за
направленням є безпідставним.

Також, на увагу не заслуговують доводи
апеляційної скарги про те, що
Вінницький національний медичний
університет імені М.І. Пирогова є
неналежним позивачем і про те, що
відсутній визначений законом
механізм стягнення коштів за навчання
на державному замовленні.

Відповідно до Указу Президента України
«Про заходи щодо реформування системи
підготовки спеціалістів та
працевлаштування випускників вищих
навчальних закладів» №77 від 23.01. 1996
року саме вищим учбовим закладам
делеговані повноваження щодо
укладення угод та підготовки
спеціалістів. На вузи покладається
супровід і контроль за
працевлаштуванням випускників за
направленням, які навчались за
державним замовленням. Вінницький
національний медичний університет
імені М.І. Пирогова є державним
навчальним закладом, основним джерелом
фінансування якого є державний бюджет.

Пункт 14 Порядку працевлаштування
випускників державних вищих медичних
закладів освіти, підготовка яких
здійснювалась за державним
замовленням, затвердженим наказом МОЗ
України від 25.12. 1997 року за №367
передбачає відшкодування випускником,
який навчався за державним замовленням
та не прибув на роботу за направленням,
вартості навчання та компенсацію всіх
витрат до державного бюджету. Питання
щодо механізму реалізації коштів,
стягнутих з такого випускника
знаходиться поза межами його
компетенції і тому твердження
відповідача, що з цієї підстави позов
не підлягав до задоволення є
необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються
на суб'єктивному тлумаченні норм
матеріального права та помилковому
визначенні характеру спірних
правовідносин, які виникли між
сторонами по справі, а тому оскаржуване
рішення скасуванню не підлягає.

Апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права (
ч. 1 ст. 308 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 04 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий-суддя: /підпис/
Т.Б. Сало

Судді /підписи/
В.П. Нікушин

Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом: