Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:
головуючого судді - Боймиструка С.В.,
суддів: Буцяка З.І., Гордійчук С.О.,

секретар судового засідання - Демчук
Ю.Ю.,

з участю сторін та їх представників:
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Сарненського районного суду
від 09 січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про
визнання права власності на майно,

В С Т А Н
О В И Л А:

Рішенням Сарненського районного суду
від 09 січня 2014 року позов задоволено:
визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 право
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
в рівних частках по 1/3 кожному в порядку
набувальної давності.

У поданій на вказане рішення
апеляційній скарзі ОСОБА_5 покликався
на його незаконність та
необгрунтованість через
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Стверджував, що спадщину після смерті
матері - ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, він прийняв
своєчасно, що підтверджується поданою
ним у відповідності до вимог ст. 549 ЦК
України (в ред. 1963 р.) заявою до
Сарненської державної нотаріальної
контори.

Доводив, що висновок суду про те, що
позивачі вселились з дозволу ОСОБА_8 в
безхазяйний будинок, який тривалий час
пустував, і вони не знали, хто є його
власником, не відповідає дійсності.

Вказував, що спадковий будинок
знаходився в належному стані, оскільки
незадовго до смерті матір зробила в
ньому капітальний ремонт, а сім'я
ОСОБА_6 була поселена в будинок сім'єю
ОСОБА_9 на узгоджених з ним в
телефонному режимі умовах. Крім того,
він в 1994 році приїжджав в м. Сарни та
спілкувався з позивачами, залишив в
будинку технічний паспорт, пізніше
приїжджала його дружина, яка
розпорядилась автомобілем, що
залишився після смерті матері та
реалізувала частину меблів, а в 2007 році
приїжджав його син.

Покликання в рішенні суду на ст.ст. 328 та
392 ЦК України є безпідставними,
оскільки жодних правочинів щодо
будинку вчинено не було, і позивачі є
користувачами будинку, а не його
власниками.

Враховуючи наведене, просив рішення
Сарненського районного суду від 09
січня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Представник відповідача адвокат
ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримала та
просила її задовольнити.

________________________________________________________________________
__________________________

Справа №572/4622/13-ц
Головуючий в суді І інст. -
Довгий І.І.

Провадження № 22-ц /787/530/2014р.
Суддя-доповідач -
Боймиструк С.В.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 діючи в своїх
інтересах та неповнолітньої доньки
ОСОБА_6 та їх представник адвокат
ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу
відхилити, а рішення місцевого суду
залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов та визнаючи за
позивачами право власності на житловий
будинок АДРЕСА_1 в рівних частках по 1/3
кожному в порядку набувальної
давності, суд першої інстанції виходив
з того, що судовим рішенням
Сарненського районного суду від 10
листопада 2011 року встановлено факт
безперервного проживання позивачів у
спірному будинку з 1 січня 1995 року та
встановлено в даному провадженні
добросовісність позивачів у володінні
спірним будинком, що підтверджується
їх вселенням з дозволу особи, що мала
ключі від будинку та тим, що на час
вселення вони не знали, хто є власником
будинку та чи є він взагалі.

Такий висновок місцевого суду не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

На час смерті спадкодавця ОСОБА_7, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та відкриття
спадщини - будинок з надвірними
будівлями за адресою АДРЕСА_1
відповідно до ст.548 та 549 ЦК України 1963
року ОСОБА_5 прийняв своєчасно, що
підтверджується поданою ним 26 лютого
1985 року заявою до Сарненської
державної нотаріальної контори, який і
належать йому з того часу.

Діюче на той час цивільне
законодавство не встановлювало для
спадкоємця строк отримання свідоцтва
про право на спадщину та реєстрації
об'єкта нерухомості.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Отже, володілець повинен довести
обставини добросовісності,
відкритості, безперервності і
тривалості свого володіння.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідачем не заперечується факт
користування позивачами спірним
будинковолодінням протягом значного
періоду часу, але заперечуються
обставини володіння цим майном, тим
більше добросовісного володіння.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
абз.7, 28, 29 п.6 Узагальнення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ „Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав " №
24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, добросовісність
як одна із загальних засад цивільного
судочинства означає фактичну чесність
суб'єктів у їх поведінці, прагнення
сумлінно захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. При вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

За набувальною давністю може бути
набуто право власності на нерухоме
майно, яке не має власника, або власник
якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено.

При вирішенні спорів, пов'язаних із
виникненням і припиненням права
власності, судам слід мати на увазі, що
норми статті 344 ЦК про набувальну
давність не підлягають застосуванню у
випадках, коли володіння майном
протягом тривалого часу здійснювалось
на підставі договірних зобов'язань
(договорів оренди, зберігання,
безоплатного користування,
оперативного управління тощо),
оскільки право власності у володільця
за давністю виникає поза волею і
незалежно від волі колишнього
власника.

Відповідно до роз'яснень, даних в п.9
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року,
володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності.

Як пояснила свідок ОСОБА_9, позивачі в
справі ОСОБА_6 поселились в спірний
будинок як квартиранти, з її відома і
згоди ОСОБА_5, яку вона запитала в нього
телефоном. Він погодився щоб вони
проживали на таких же умовах, на яких
там проживала донька ОСОБА_8, тобто
користувались безоплатно будинком, але
щоб за ним доглядали.

Після приїзду в 2007 році сина
відповідача та пред'явлення ним вимоги
позивачам про проведення оплати за
користування будинком, їй
зателефонував стурбований ОСОБА_5 та
пояснив, що в пізній час та в іншому
місті по телефону його розшукала
ОСОБА_8 та виясняла дійсність вимог
його сина про оплату за користування
будинком.

Свідок ОСОБА_12 підтвердила, що вона
відводила сина відповідача до спірного
будинку, який неодноразово спілкувався
з позивачами з приводу користування
ним.

Отже, пояснення позивачів про вселення
з дозволу ОСОБА_8 в безхазяйний будинок,
який тривалий час пустував, і вони не
знали, хто є його власником, не
відповідають дійсності.

Зазначені показання свідків ОСОБА_9 та
ОСОБА_12, дані ними в суді першої
інстанції, спростовують твердження
позивачів ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_8
(тітка позивача), про їх
добросовісність у володінні чужим
майном та вказують на те, що вони були
поселені в спірний будинок як
квартиранти, без підстав, достатніх для
того, щоб мати право власності на нього,
а також що їм був відомий фактичний
власник будинку, який від власності на
нього не відмовлявся.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що місцевий суд порушив норми
матеріального та процесуального права,
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, його висновки не
відповідають обставинам справи, а тому
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню із ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст.303, п.2 ч.1 ст. 307, 309, 313-314,
316-317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду
від 09 січня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
в порядку набувальної давності -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: