пр. № 4-с/759/34/14
ун. № 759/588/14-ц
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року .

Святошинський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Наборозняка
М.І.

за участю секретаря Оленчук І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за скаргою

ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" , особа,
рішення якої оскаржуються - Головний
державний виконавець відділу
примусового виконання рішень ДВС
України Гречух О.Я., сторона
виконавчого провадження ОСОБА_3 про
скасування постанови про відмову у
відкритті виконавчого провадження,
зобов*язання вчинити дії

встановив:

Заявник (ПАТ) звернувся 08.01.2014 року
до суду із зазначеною скаргою;
просить про скасування постанови
державного виконавця головного
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції
у м.Києві Гречуха О.Я. від 18.12.2013 року ВП
№41272825 про відмову у відкритті
виконавчого провадження,

зобов*язання державного виконавця
відділу виконання рішень Державної
виконавчої служби України Головного
управління юстиції у м.Києві відкрити
виконавче провадження на підставі
виконавчого листа від 05.12.2011 року на
виконання рішення про стягнення
боргу за кредитними договорами на
загальну суму 16 547 567,15 грн та судових
витрат 1820 грн із ОСОБА_3 на користь
ПАТ за рішенням Святошинського
районного суду м.Києва від 18.04.2011 року.

Вимоги мотивує тим, що державним
виконавцем було відмовлено у
відкритті виконавчого провадження
18.12.2013 року , мотивуючи тим, що раніше
ПАТ надав заяву про відкриття
виконавчого провадження за вказаним
виконавчим листом, воно було відкрито.
В подальшому ПАТ звернувся із заявою
до ДВС про повернення йому виконавчого
документа, що і було виконано ДВС 21.12.2012
року.

Після цього 17.12.2013 року ПАТ повторно
звернувся до ДВС із заявою про
відкриття провадження. Але йому було
відмовлено, посилаючись на те, що
раніше виконавчий лист йому вже було
повернено за його заявою.

В судовому засіданні заявник та
представник заявника вимоги скарги
підтримав.

Пояснила, що обгрунтування скарги є
лише неправильне застосування
державним виконавцем норм ст. 47
«Закону України «Про виконавче
провадження», а не посилання у
постанові від 21.12.12 року на те, що банк
має право повторно звернутись із
виконавчим документів протягом 3
років.

Представник ДВС заперечує проти
скарги; пояснила, що державний
виконавець діяв відповідно до п. 7 ч. 1
ст. 26 Закону України «Про виконавче
провадження», яка надає повноваження
відмовити у відкритті виконавчого
провадженні у разі, якщо виконавчий
документ за заявою стягувача вже
раніше було повернено.

ОСОБА_3 в судове засідання не прибула,
повідомлена про дату та час розгляду
справи, тому суд розглядає скаргу
без її присутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 387 ЦПК України ,
якщо скарга є обґрунтованою, то суд
визнає оскаржуване рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними та
зобов*язує державного виконавця або
іншу посадову особу ДВС задовольнити
вимоги заявника або іншим шляхом
поновити його порушені права чи
свободи.

Суд, заслухавши представника заявника,
представника ДВС,

дослідивши матеріали справи, вважає за
необхідне скаргу відхилити, оскільки
державний виконавець обґрунтовано
відмовив у відкритті провадження.

Суд вважає, що норми ст. 47
вказаного Закону регулюють певні
відносини, зокрема, право державного
виконавця повертати виконавчі
документи стягувачеві.

Тому суд не приймає до уваги вказані
норми, оскільки заявник оскаржує не
постанову про повернення виконавчого
документа, а постанову про відмову у
відкритті провадження, порядок якої
чітко та однозначно відрегульований
ст. 26 Закону.

Тому суд погоджується із думкою
представника ДВС про те, що державний
виконавець діяв відповідно до п. 7 ч.
1 ст. 26 Закону.

Судом встановлено, що виконавчий
лист суду містить вимоги про
стягнення конкретної суми одноразово,
не є стягнення періодичних платежів.

А думку суду, державний виконавець, як
посадова особа органу владних
повноважень відповідно до ч. 2 ст. 19
Конституції України повинен діяти
лише у спосіб, визначений у законі.

У законі (ст. 26 вказаного Закону)
імперативно визначено повноваження
державного виконавця. Суд вважає, що
він при винесенні оскаржуваної
постанови діяв правомірно.

Суд розглядає справу відповідно
до ст.ст. 10, 1, 60 ЦПК України і не
приймає до уваги, яке підставу скарги
вказівку державного виконавця у
постанові від 21.12.2012 року прор
можливість повторного пред*явлення
виконавчого листа до виконання,
оскільки таке обґрунтування у скарзі
відсутнє, а представник заявника в
судовому засіданні пояснила, що вона
такою вказівкою не обґрунтовує свої
вимоги.

Викладене не позбавляє права
заявника звернутись із такою
підставою скарги у звичайному порядку
до суду, тобто, звернутись з іще однією
скаргою.

Суд вважає, що аналогічне роз*яснення
(щодо повторного звернення з
виконавчим документом) міститься у п.
22 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 07.02.2014 року (щодо справ, які
стосуються оскарження дій, рішень при
виконанні судових рішень органами
ДВС).

В цьому пункті саме і вказується на
можливість повторно звернутись із
виконавчим документом лише у
взаємозв*язку з вимогами п.7 ч. 1 ст. 26
вказаного Закону.

Тому його постанова державного
виконавця від 18.12.13 року є
необґрунтованою.

При цьому суд також відмічає, що норми
Закону «Про виконавче провадження»
також спрямовані на обмеження сторін
виконавчого провадження зловживати
своїми процесуальними правами.

У випадку, про який йде мова у скарзі,
враховуючи ствердження заявника,
таке зловживання цілком допустимо,
оскільки на думку заявника можна
безліч разів звертатись із заявою про
відкриття провадження, потім із заявою
про повернення виконавчого документа,
потім знову аналогічно.

Саме на унеможливлення таких
ситуацій спрямована норма закону п.7
ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче
провадження», якою і керувався
державний виконавець.

Суд не приймає до уваги надані
заявником копії судових рішень інших
судів, оскільки їх зміст не має
правового значення для вирішення
спору.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 386,387 ЦПК України , суд,

ухвалив :

Скрагу залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
може бути подана до Апеляційного
суду м.Києва протягом 5 днів після її
проголошення.

Суддя: