Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/213/14-ц
Провадження № 2/553/385/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28.04.2014м. ПолтаваЛенінський районний
суд м. Полтави в складі:

головуючого судді -
Новака Ю.Д.,

при секретарі -
Каленіченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ДП «А.Е.Т. Джоін АП»
про захист прав споживачів, стягнення
майнової та моральної шкоди за
невиконання договору про надання
туристичних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися
до суду з позовом до ДП «А.Е.Т. Джоін АП»
про захист прав споживачів, стягнення
майнової та моральної шкоди за
невиконання договору про надання
туристичних послуг.

В судовому засіданні позивачі свій
позов підтримали та просили його
задоволити за обставин, які викладені в
позові.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав та просив
відмовити в його задоволенні
посилаючись на його безпідставність та
необгрунтованість, а також зазначив, що
зі сторони відповідача були виконані
всі вимоги договору, та зроблено все,
щоб позивачі змогли здійснити подорож
до ОАЕ та надав відповідні заперечення
на позов.

Суд, вислухавши пояснення сторін
по справі, дослідивши матеріали справи
та оцінивши їх в сукупності вважає, що
позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 законний та
обґрунтований, а тому підлягає
частковому задоволенню виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 14 грудня 2013 року
між ОСОБА_1 та ДП «А.Е.Т. Джоін АП» від
імені, за рахунок та за дорученням
якого на підставі агентського договору
діє ТОВ «Туристична фірма «РТК»
(турагент), від імені, за рахунок та за
дорученням якого на підставі
субагенського договору діє ФОП ОСОБА_3
(турсубагент), було укладено договір №
К46/131213-2 в офісному приміщенні за
адресою: АДРЕСА_1, з метою придбання
туристичних послуг - з організації
проведення туристичного туру до
Об'єднаних Арабських Еміратів на двох
осіб з 16.12.2013. р. по 23.12.2013 р. Згідно
даного договору позивачу, як споживачу
послуг, турсубагент зобов'язувався
надати необхідну інформацію,
передбачену чинним законодавством
України (п. 2.1.1. Договору), а туроператор
забезпечити бронювання та надання
туристичних послуг відповідно до
заявки, та забезпечити всіма
необхідними для подорожі документами
відповідно (п. 2.2.1.; 2.2.2. Договору), а саме
вчасно оформити візи, надати
авіаквитки та забронювати місця в
готелі RAS AL KHAIMAH 4* . Після підписання
даного Договору позивачем була
сплачена вся сума вартості туристичних
послуг, а саме 4990 грн. 00 коп. (чотири
тисячі дев'ятсот дев'яносто грн. 00 коп.)
(п.6.1. Договору), що підтверджується
квитанцією № 1/312 від 14.12.2013 р.

16.12.2013 р. позивачі прибули до аеропорту
«Київ» (Жуляни, термінал А) з якого мав
відбутися виліт в 13:35 рейсом FZ 0728
авіакомпанії FlyDubai, де вони мали
зустрітися з представником
туроператора, який повинен був
передати їм всі необхідні для подорожі
документи.

Проте, в аеропорт представник
туроператора не з'явився, після чого
менеджер турсубагента повідомила
позивачам про те, що виникли проблеми з
оформленням їхніх документів і що
виліт переноситься на наступний день, а
саме на 17.12.2013 року. Тобто,
туроператором свої зобов'язання
виконані не були. 17.12.2013 р. вони знову
чекали представника туроператора, який
так і не з'явився в аеропорт.
Представником турсубагента не було
надано їм жодних чітких пояснень, щодо
затримки документів. Але запевнила, що
документи мають бути готові на 18.12.2013 р.

18.12.2013 р. документи готові так і не були,
після чого в телефонному режимі
спілкуючись з менеджером турсубагента,
позивачі повідомили їй, що їх подальше
перебування в м. Києві є не можливим і
вони повертаються до м. Полтави та
придбали квитки на автобус від 18.12.2013 р.
№ 191283; № 191284 і відбули до м. Полтави.

24.12.2013 року позивачі звернулись із
письмовою заявою до турагента про
повернення сплачених ними коштів у
сумі 4 990 грн. 00 коп. (чотири тисячі
дев'ятсот дев'яносто гривень 00 коп.) за
ненаданий комплекс туристичних послуг.
Але в приміщенні турсубагента
позивачам пояснили, що грошові кошти за
візи їм не повернуть, тому що в їх
затримці винне консульство ОАЕ.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України
«Про туризм» від 15.09.1995 р. № 324/95-ВР за
договором на туристичне
обслуговування одна сторона
(туроператор, який укладає договір
безпосередньо або через турагента)
зобов'язується надати за замовленням
іншої сторони (туриста) комплекс
туристичних послуг (туристичний
продукт), а турист зобов'язується
оплатити його.

Ч.11 ст. 20 ЗУ «Про туризм» передбачено, що
туроператор несе перед туристом
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання умов договору на
туристичне обслуговування.

Так відповідно, до ст. 19-1 ЗУ «Про
туризм» від 15.09.1995 р. № 324/95-ВР будь-яка
інформація, надана туроператором
(турагентом), повинна містити
достовірні відомості про умови
договору на туристичне обслуговування.

Інформація про умови надання
туристичних послуг, яку туроператор
(турагент) поширює до укладення
договору на туристичне обслуговування,
має доводитися у доступній, наочній
формі, бути розбірливою, зрозумілою.

Туроператор (турагент) зобов'язаний
додержуватися умов надання комплексу
туристичних послуг, про які був
поінформований споживач до укладення
договору на туристичне обслуговування,
крім випадків, коли про зміну таких
умов повідомлено споживача до
укладення договору або якщо зміни
внесено на підставі угоди, укладеної
між сторонами договору.

До укладення договору на туристичне
обслуговування споживачеві
туристичного продукту надається
інформація про:

1) основні вимоги до оформлення
в'їзних/виїзних документів (паспорт,
дозвіл (віза) на в'їзд/виїзд до країни
тимчасового перебування), у тому числі
строк їх оформлення.

Статтею 24 ЗУ «Про туризм» від 15.09.1995 р. №
324/95-ВР передбачено обов'язок суб'єктів
туристичної діяльності надавати
туристам необхідну і достовірну
інформацію про туристичні послуги,
права, обов'язки та правила поведінки
туристів (екскурсантів), умови
страхування, порядок відшкодування
завданих збитків, умови відмови від
послуг, правила візового митного
режиму, перетинання державного кордону
та іншу інформацію передбачену цим
Законом; надавати туристичні послуги в
обсягах та в терміни, обумовлені
договором.

Статтею 25 ЗУ «Про туризм» від 15.09.1995р. №
324/95-ВР визначено права туристів, а саме:

отримання обов'язкової інформації, що
передує укладенню договору;

отримання туристичних послуг,
передбачених договором;

відшкодування матеріальних і
моральних збитків у разі невиконання
або неналежного виконання умов
договору.

Відповідно до п. 12 Постанови пленуму
ВСУ «Про практику розгляду цивільних
справ за позовами про захист справ
споживачів» № 5 від 12.04.1996 р.
передбачено що у справах за позовами
про захист прав споживачів, порушених
внаслідок недостовірної або неповної
інформації про товар (роботу, послугу)
чи недобросовісної його реклами, суд
має виходити з припущення, що споживач
не має спеціальних знань про
властивості та характеристики товарів
(робіт, послуг).

Статтею 30 Закону України «Про туризм»
від 15.09.1995р. №324/95-ВР передбачена
відповідальність за порушення
законодавства у сфері туризму, а саме
за ненадання, несвоєчасне надання або
ненадання туристові інформації, що не
відповідає дійсності; порушення умов
договору між туристом і суб'єктом
туристичної діяльності з надання
туристичних послуг.

З вищевказаних норм суд робить
висновок, що турагент (турсубагент)
повинен був роз'яснити правила
оформлення віз, порядок їх видачі, та
інші обставини, що можуть поставити під
загрозу заплановану подорож.

Крім того, як вбачається із матеріалів
справи та пояснень сторін, туроператор
планував оформити візи за 1 робочий
день, що повністю різниться з офіційною
позицією Міністерства закордонних
справ України. Так на сайті МЗС України
( витяг міститься в матеріалах справи
а.с. 96) надаються роз'яснення щодо
мінімальних термінів необхідних для
відкриття віз до ОАЕ: «для жінок та
дітей щонайменше необхідно два робочі
дні та п'ять робочих днів для
чоловіків».

Як вбачається із матеріалів справи
відповідач (Туроператор) не виконав
взяті на себе зобов'язання за
договором, а саме не оформив вчасно та
не забезпечив позивачів документами
необхідними для подорожі, порушуючи
своїми діями п. 2.2.2. Договору на
туристичне обслуговування. Відповідно
до Додатку 1 Договору про туристичне
обслуговування виліт мав відбутися
16.12.2013 р., авіаквитки надані
Туроператором були від 17.12.2013 р., візи
відкриті від 18.12.2013 р., а позивачам як
туристам жодні документи взагалі
надані не були.

Щодо стягнення вартості квитків за
проїзд до м. Києва та назад до м.
Полтави, суд вважає, що це є збитками,
понесеними позивачами у зв'язку з
невиконанням відповідачем Договору
про туристичне обслуговування.

Ст. 906 ЦК України передбачена
відповідальність за порушення
договору про надання послуг. Збитки,
завдані замовнику невиконанням або
неналежним виконанням договору про
надання послуг за плату, підлягають
відшкодуванню виконавцем, у разі
наявності його вини, у повному обсязі,
якщо інше не встановлено договором.
Виконавець, який порушив договір про
надання послуг за плату при здійсненні
ним підприємницької діяльності,
відповідає за це порушення, якщо не
доведе, що належне виконання виявилося
неможливим внаслідок непереборної
сили, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Щодо розподілу відповідальності між
Туроператором, Турагентом та
Турсубагентом, свою позицію з цього
приводу висловив Верховний Суд України
у Витягу «Судової практики з розгляду
цивільних справ про захист справ
споживачів (2009-2012 рр.)» від 01.02.2013 року -
відповідальність за невиконання або
неналежне виконання умов договору на
туристичне обслуговування перед
туристом несе туроператор. Тобто, за
невиконання та за якість виконання
зобов'язання за договором про
реалізацію туристичного продукту,
укладеним турагентом як від імені
туроператора, так і від свого імені,
несе туроператор. Указане положення
щодо туристичного продукту діє
незалежно від того, хто має надати чи
надав ці послуги.

Статтею 33 ЗУ«Про туризм» від 15.09.1995р.
№324/95-ВР визначений порядок
відшкодування шкоди, завданої
порушенням законодавства у галузі
туристичної діяльності.

Суб'єкт туристичної діяльності, який
порушив законодавство в галузі
туристичної діяльності при наданні
туристичної послуги, що завдало шкоду,
зобов'язаний відшкодувати туристу
збитки у повному обсязі, якщо договором
або законом не передбачено
відшкодування у меншому або більшому
розмірі.

Стаття 22 Закону України «Про захист
прав споживачів» від 12.05.1991р. №1023-XII,
зазначає, що захист прав споживачів,
передбачених законодавством,
здійснюється судом.

Щодо стягнення моральної шкоди, суд
приходить до висновку, що в цій частині
позов не підлягає до задоволення
виходячи з наступного.

Пленум Верховного Суду України у п. З
Постанови № 4 від 31.03.1995 року визначає
поняття моральної шкоди: «Під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб».

Стаття 23 Цивільного кодексу України
визначає, що моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України
доказами прийнято вважати будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги чи,
навпаки, заперечення сторін, та інші
обставини, що можуть мати значення для
розгляду справи.

Таким чином, під терміном «фактичні
дані» необхідно розуміти інформацію
достовірність якої підтверджується
реальними об'єктивними та незалежними
обставинами. Ці фактичні дані суд
одержує з певних джерел, які цивільний
процесуальний закон називає засобами
доказування.

Частина 2 ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України надає
перелік належних засобів доказування,
які можуть використовуватись
учасниками судового розгляду, в тому
числі, і по справах про відшкодування
моральної шкоди.

До таких відносяться пояснення сторін
про факт заподіяння душевних, фізичних
чи психічних страждань, однак позивачі
жодним чином не обґрунтовують, які саме
страждання спричинили своїми діями
Відповідач по справі.

Згідно абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму ВСУ
№ 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику
розгляду справ про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» Позивач
повинен довести суду факт заподіяння
моральної шкоди, розмір компенсації
моральної шкоди, протиправність діяння
відповідача по справі, що спричинило
саме таку моральну шкоду, причинний
зв'язок між діями Відповідача та
розміром компенсації моральної шкоди.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р.
«Відповідно до ст. 137 ЦПК України в
позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується. При
недотриманні позивачем зазначених
вимог настають наслідки, передбачені
ст. 139 ЦПК України».

Положення частини 3 статті 23
Цивільного кодексу України,
передбачає, що розмір компенсації
моральної шкоди визначається судом,
залежно від таких умов, як характер
правопорушення, глибина фізичних та
душевних страждань, погіршення
здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також інших
обставин, що мають істотне значення.

Крім того слід зазначити, що
відповідно до Постанови Пленум
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року № 4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», спори про
відшкодування заподіяної фізичній чи
юридичній особі моральної (немайнової)
шкоди розглядаються судами, зокрема:
коли право на її відшкодування
безпосередньо передбачено нормами
Конституції або випливає з її положень;
у випадках, передбачених ст. 7, 440
Цивільного кодексу України та іншим
законодавством, яким встановлено
відповідальність за заподіяння
моральної шкоди; при порушені
зобов'язань, що підлягають під дію
Закону від 12 травня 1991 року «Про захист
прав споживачів» чи інших законів,
якими врегульовано такі зобов'язання і
передбачено відшкодування моральної
(немайнової) шкоди. Також відшкодування
моральної шкоди не передбачено і самим
договором, який був укладений між
позивачами та відповідачем щодо
надання туристичних послуг.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 1, 10 Закону України «Про захист
прав споживачів», ст.ст.19-1, 20, 24, 25, 30, 33
Закону України «Про туризм», ст.
586,527,611,901,1167 ЦК України, ст. 10, 60, 88, 208, 209,
212-215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ДП «А.Е.Т.
Джоін АП» про захист прав споживачів,
стягнення майнової та моральної шкоди
за невиконання договору про надання
туристичних послуг - задовольнити
частково.

Стягнути з ДП «А.Е.Т. Джоін АП» на
користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму
основного боргу за договором на
туристичне обслуговування - 4990 грн. 00
коп. (чотири тисячі дев»ятсот
дев'яносто грн. 00 коп.) та 400
грн.(чотириста грн.) вартість квитків за
проїзд, а всього 5390 грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

На рішення може бути принесено
апеляційну скаргу на протязі 10 днів з
моменту проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м.
Полтави Ю. Д. Новак