Справа № 760/9659/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Кошар А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Головне
управління юстиції у м. Києві про
визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про
визнання заповіту недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що вона та
відповідач є рідними сестрами, які
мешкають у спільній квартирі АДРЕСА_1.

Зазначена квартира була приватизована
08 квітня 1998 року в рівних частках на
всіх членів сім'ї, яка на той день
складалась з трьох осіб: позивача,
відповідача та їх рідної бабусі ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 року померла. Після
її смерті відкрилась спадщина.

Зазначає, що після народження у неї
доньки ОСОБА_4 у 2006 році, бабуся
постійно говорила, що бажає аби її
частина в спільній квартирі належала
правнучці ОСОБА_4, і вона згодом зробить
на неї заповіт. Свідком цього було
багато людей та відповідач, яка проти
цього не заперечувала.

07 березня 2007 року на виконання свого
волевиявлення ОСОБА_3 склала заповіт,
яким належну їй на праві власності
частину квартири АДРЕСА_1 заповіла
ОСОБА_4.

Після смерті бабусі, 06 вересня 2012 року
вона звернулась до П'ятої київської
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини, де
дізналась, що відповідач, разом з
заявою про прийняття спадщини, надала
новий заповіт від 12 липня 2008 року на
свою користь з тим самим змістом, що і в
першому заповіті.

Вважає, що останній заповіт було
складено шляхом обману, а
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало її волі, так як
до останнього дня свого життя,
заповідач стверджувала, що її частина
квартири належить саме правнучці
ОСОБА_4. ОСОБА_2 ніколи не заперечувала
проти цього і не повідомила, що у неї
зберігається інший заповіт, складений
на її користь.

Додатковим доказом відсутності волі на
складення заповіту є й те, що заповідач
не скасувала раніше складений нею
заповіт і навіть не робила до нього
зміни, як це передбачено ст. 1254 ЦК
України.

Просить суд ухвалити рішення, яким
визнати недійсним заповіт, посвідчений
12 липня 2008 року, на користь відповідача
ОСОБА_2 про успадкування частини
квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач та її
представник підтримали заявлений
позов та просили його задовольнити з
наведених у ньому підстав. Пояснили
суду, що бабуся ніколи не говорила про
новий заповіт, що свідчить про його
укладення шляхом обману, тим більше
бабуся частко скаржилась на поведінку
відповідача. Нотаріус, який
посвідчував новий заповіт, не
повідомив позивача про укладення
нового заповіту

Відповідач та її представник проти
задоволення позову заперечували,
посилаючись на те, що норми статті 230 ЦК
України не застосовуються щодо
односторонніх правочинів. Посилання
позивача на те, що заповідач ніби-то
говорила, що її частина у квартирі
належить внучці жодним чином не
відповідають дійсності, не
підтверджуються доказами. Також
зауважували, що заповідач не обмежений
у праві складати на свій розсуд нові
заповіти. Чинним законодавством не
передбачено обов'язку спадкодавця
скасовувати раніше складений заповіт,
а зазначені доводи позивача жодним
чином не підтверджують відсутність
вільного волевиявлення заповідача під
час складання заповіту від 12 липня 2008
року. Крім того, 12 липня 2008 року
заповідачем складено не лише заповіт,
але й видано довіреність, якою вона
(відповідач) була уповноважена
отримувати належну ОСОБА_3 пенсію,
матеріальні допомоги та інші грошові
виплати та компенсації у ВАТ АБ
«Укргазбанк», що додатково підтверджує
довіру до неї та вільне волевиявлення
при складанні заповіту.

Третя особа - Головне управління
юстиції у м. Києві в судове засідання не
з'явилась, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином,
направила до суду письмові пояснення, в
яких просила відмовити в задоволенні
позову з підстав його недоведеності та
необґрунтованості (а.с. 73-74).

Заслухавши пояснення учасників
судового розгляду, покази свідка,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши надані докази, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено та не оспорювалось
учасниками судового розгляду, що
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
власності ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в
рівних долях.

Зазначені особи проживали в квартирі
та були в ній зареєстровані, що
підтверджується довідкою форми № 3 від
05 вересня 2012 року № 1295 (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1, виданим 08 травня 2012 року
відділом реєстрації смерті у м. Києві
(а.с. 6).

За життя ОСОБА_3 було складено 2
заповіти на належну їй на праві
власності частину квартири АДРЕСА_1 від
07 березня 2007 року та від 12 липня 2008 року
(а.с. 4, 5).

Відповідно до ст. 1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

07 березня 2007 року ОСОБА_3 складено
заповіт, посвідчений державним
нотаріусом П'ятої київської державної
нотаріальної контори Бєлломі О.В.,
зареєстрований в реєстрі за № 3-772,
згідно якого ОСОБА_3 заповіла належну
їй на праві власності частину квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_4 - доньці позивача (а.с. 4).

12 липня 2008 року складено заповіт,
посвідчений державним нотаріусом
П'ятої київської державної
нотаріальної контори Войстрік О.В.,
зареєстрований в реєстрі за № 7-794,
згідно якого ОСОБА_3 заповіла належну
їй на праві власності частину квартири
АДРЕСА_1 ОСОБА_2 - відповідачу (а.с.5).

Звертаючись в суд з позовом про
визнання заповіту від 12 липня 2008 року
недійсним з підстав, передбачених ст. 230
ЦК України, ОСОБА_1 вважає, що він був
укладений шляхом обману, а
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало її волі. До
останнього дня свого життя, заповідач
говорила, що її частина в квартирі
належить саме дочці позивача - ОСОБА_4, а
відповідач ніколи не заперечувала
проти цього і не повідомляла, що у неї
зберігається інший заповіт, укладений
на її користь.

Частиною 2 ст. 1257 ЦК України
передбачено, що за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 ЦК України) такий правочин
визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність умислу у
діях відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Вбачається, що саме на сторону
правочину, яка діяла під впливом
обману, покладається обов'язок довести
наявність умислу з боку іншої сторони
правочину, істотність значення
обставин, щодо яких введено в оману, і
сам факт обману.

За своєю правовою природою заповіт є
одностороннім правочином і ОСОБА_2 не є
його стороною.

ОСОБА_3 за життя не скористалася правом,
передбаченим ст. 1254 ЦК України, на
скасування та зміну заповіту.

Допитана судом позивач у справі за її
згодою в якості свідка показала, що
заповіт підписаний ОСОБА_3, яка була
лежачою хворою лише останні 2 місяці
перед смертю. Всі вони проживали в
одній квартирі. Конфлікти між ними
виникали лише на побутовому рівні.

Суд вважає, що не є підставою для
задоволення позову і посилання сторони
позивача на те, що наявність не
скасованого попереднього заповіту
свідчить про відсутність
волевиявлення спадкодавця на
складення заповіту на користь
відповідача.

Такі доводи суперечать вимогам ст. 1254
ЦК України, якою передбачено, що
заповідач має право у будь-який час
скасувати заповіт; заповідач має право
у будь-який час скласти новий заповіт;
кожний новий заповіт скасовує
попередній і не відновлює заповіту,
який заповідач склав перед ним.

Посилання ОСОБА_1 на порушення
нотаріусом ст. 57 Закону України «Про
нотаріат» також не є підставою для
визнання заповіту недійсним, оскільки
ОСОБА_3 не зверталася до нотаріуса з
заявою про скасування попереднього
заповіту, а лише склала новий заповіт.

З огляду на наведене, в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись статтями 230, 1233, 1254, 1257 ЦК
України, ст. 57 Закону України «Про
нотаріат», п. 20 Постанови Пленум
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними, статтями 3, 4, 10,
11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України,
суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволення позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва через
суд першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: