Справа №613/1416/13-ц Провадження № 2/613/19/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2014 року. Богодухівський
районний суд Харківської області у
складі:

головуючого-судді - Уварової Ю.В.

за участі секретаря - Христенко К.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Богодухові цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в
якому після уточнення позовних вимог
просила визнати за нею право власності
на ? частину земельної ділянки,
розташованої по АДРЕСА_1 в м.Богодухові
Харківської області.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_1 посилається на те, що рішенням
апеляційного суду Харківської області
від 17.03.2011 року за нею визнано право
власності на ? частину будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1 в
м.Богодухові. Вказаний будинок з
надвірними побудовами розташований на
земельній ділянці, яка була
приватизована під час шлюбу з
відповідачем ОСОБА_2 І тому, враховуючи
положення ч.4 ст.120 ЗК України,
відповідно до яких у разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду кількома особами право
власності на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди, просила визнати за
нею право власності на ? частину
земельної ділянки, на якій
розташований будинок з надвірними
будівлями, 14 частина яких належить їй.

В судовому засіданні позивачка
позовні вимоги підтримала, просила
позов задовольнити в повному обсязі,
пояснила, що перебувала в шлюбі з
відповідачем. Вони проживали в будинку
по АДРЕСА_1, ? частини якого належали
відповідачу в порядку спадкування, а ?
частину вони придбали в період шлюбу. У
2004 році була приватизована земельна
ділянка, на якій розташований будинок,
і враховуючи, що всі документи на
будинок були оформлені на ОСОБА_2, то і
державний акт на землю відповідач
оформив лише на своє ім'я. Після
розгляду судом її позову про поділ
майна подружжя, вона отримала ? частину
будинку з надвірними побудовами, зараз
продовжує проживати в цьому домі,
користується земельною ділянкою, у
зв'язку з чим вважає, що набула право
власності на ? частину земельної
ділянки. Також зазначила, що про її
право на частину земельної ділянки
йдеться і в рішенні суду
Богодухівського районного суду від
25.12.2013 року.

Представник позивачки також просив
позов задовольнити, вважав, що вимоги
повністю обґрунтовані, зазначив, що
згідно норм ЗК України та роз'яснень,
наведених в Постанові Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 року
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» зі змінами та
доповненнями, позивачка набула право
власності на ? частину земельної
ділянки.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, пояснив, що
після розірвання шлюбу та поділу
спільного майна позивачка дійсно
набула право власності на ? частину
будинку з надвірними побудовами по
АДРЕСА_1. Земельна ділянка була надана
відповідачеві у 2005 році, на підставі
рішення міськради - для обслуговування
житлового будинку, приватизував він її
у 2006 році та отримав державний акт на
своє ім'я, тому вважає, що ділянка
належить тільки йому. Також зазначив,
що позивачка дійсно користується
земельною ділянкою, огородом і він не
заперечує, щоб позивачка і в подальшому
продовжувала нею користуватись.

Представник відповідача пояснив в
судовому засіданні, що норма
земельного кодексу, на яку посилається
позивачка /а саме ст.120 Земельного
кодексу/ є загальною і має
застосовуватись з урахуванням інших
норм земельного та цивільного
законодавства. Щодо ППВСУ «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», то пп. г п.18 цієї
постанови передбачає перехід права
власності на земельну ділянку при
укладенні цивільно-правових угод щодо
будинку, в той час як позивачка
отримала право власності на підставі
рішення суду. Також зазначив, що
відповідно

до ст.ст.81, 116 ЗК України, земельна
ділянка, одержана громадянином у
власність в період шлюбу шляхом
приватизації, є його особистою
власністю. Крім того, вважав, що позовні
вимоги ОСОБА_1 фактично є вимогою про
примусове позбавлення відповідача
частини належної йому земельної
ділянки, що є порушенням прав власника.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши матеріали
справи, приходить до наступного.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбу з 17.09.1993 року по
02.09.2010 року.

Земельна ділянка загальною площею 0.1000
га, кадастровий номер: :00:008:0065 /для
обслуговування жилого будинку і
господарських споруд/ та земельна
ділянка, загальною площею 0.0357 га,
кадастровий номер: :00:008:0066 /для
ведення садівництва/, розташовані по
АДРЕСА_1 в м.Богодухові, належать
відповідачу ОСОБА_2 на підставі
державних актів на право власності
серії ЯБ №613503 та ЯБ №613502, виданих на
підставі рішення Богодухівської
міської ради від 26.08.2005 року.

Державні акти видані в період шлюбу,
проте посилання позивачки на те, що
вказані земельні ділянки є спільною
власністю подружжя, суд вважає
безпідставними з огляду на наступне.

Законом від 11.01.2011 №2913-VI «Про внесення
зміни до статті 61 Сімейного кодексу
щодо об'єктів права спільної сумісної
власності подружжя», який набрав
чинності 8.02.2011 року, ст.61 СК було
доповнено ч.5, якою було передбачено, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є житло, набуте
одним із подружжя під час шлюбу
внаслідок приватизації державного
житлового фонду, та земельна ділянка,
набута внаслідок безоплатної передачі
її одному з подружжя із земель
державної або комунальної власності, у
тому числі приватизації.

Разом з тим відповідно до ч.1 ст.58
Конституції закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи. Згідно з ч.ч.1
та 2 ст.5 ЦК акти цивільного
законодавства регулюють відносини, які
виникли з дня набрання ними чинності;
акт цивільного законодавства не має
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи.

Крім того, Законом України «Про
внесення змін до Сімейного кодексу
України щодо майна, що є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка»
від 17.05.2012 року, частину першу статті 57
СК України, якою визначено майно, що є
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка, доповнено пунктом 5,
відповідно до якого особистою
приватною власністю чоловіка, дружини
є також і земельна ділянка, набута нею,
ним за час шлюбу внаслідок
приватизації земельної ділянки, що
перебувала у її, його користуванні, або
одержана внаслідок приватизації
земельних ділянок державних і
комунальних сільськогосподарських
підприємств, установ та організацій,
або одержана із земель державної і
комунальної власності в межах норм
безоплатної приватизації, визначених
Земельним кодексом України. Цим же
законом виключено частину п'яту статті
61 СК України.

Таким чином, одержана ОСОБА_2 під час
шлюбу /у квітні 2006 року/ у власність на
підставі ст.ст.81, 116 Земельного кодексу
шляхом приватизації земельна ділянка,
незалежно від того, що на ній
розташований житловий будинок, частина
якого належить позивачці, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя -
відповідно до редакції ст. 61 СК України,
яка діяла на той час.

Аналогічні висновки містяться в
постановах Верховного Суду України від
15.02.2012, №6-98цс11 та від 22.02.2012, №6-99цс11, які
були ухвалені за наслідками розгляду
заяв про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах і тому,
відповідно до ст.360-7 ЦПК України є
обов'язковими для всіх судів України.

Щодо посилання ОСОБА_1 та її
представника на необхідність
застосування ст.120 ЗК України, слід
зазначити наступне.

Відповідно до положень ст.120 ЗК України,
до особи, яка набула право власності на
жилий будинок, будівлю або споруду,
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у власності іншої особи,
переходить право власності на земельну
ділянку або її частину, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення. Якщо жилий будинок,
будівля або споруда розміщені на
земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача. У разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду кількома особами право на
земельну ділянку визначається
пропорційно до часток осіб у праві
власності жилого будинку, будівлі або
споруди.

При цьому в пп.г п.18 ППВСУ «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» від 16.04.2004 року, із
змінами та доповненнями, зазначено, що
саме при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст. 30
ЗК України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до статті 120 ЗК
2001 року на підставі цивільноправових
угод, а право користування - на
підставі договору оренди, укладених
відповідно відчужувачем або
набувачем. До особи, яка придбала
житловий будинок, будівлю або споруду
після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею
377 ЦК України, а з часу внесення змін
до статті 120 ЗК Законом України від 27
квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі
статтею 120 ЗК, переходил право
власності на земельну ділянку, на якій
вони розміщені, без зміни її цільового
призначення, у розмірах, встановлених
договором; а якщо договором це не було
визначено, до набувача переходило
право власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування. З 1 січня 2010 р. до
особи, яка набула право власності
на житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених
для попереднього землевласника
(землекористувача) відповідно до
статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції
Закону України від 5 листопада 2009 р.

При цьому, відповідно до статей 81 та 82
громадяни та юридичні особи набувають
право власності на земельні ділянки у
разі придбання за договором
купівлі-продажу, ренти, дарування, міни,
іншими цивільно-правовими угодами,
прийняття спадщини, у разі безоплатної
передачі із земель державної і
комунальної власності, приватизації
земельних ділянок, що були раніше
надані їм у користування, виділення в
натурі (на місцевості) належної їм
земельної частки (паю), а юридичні особи
у разі внесення земельних ділянок її
засновниками до статутного капіталу.
Відповідно до статті 90 ЗК України
власники земельних ділянок мають право
продавати або іншим шляхом відчужувати
земельну ділянку, передавати її в
оренду, заставу, спадщину. Тому,набуття
позивачкою права власності на частину
будинку на підставі рішення суду про
поділ майна неможна вважати
автоматичною підставою набуття нею
права власності і на частину земельної
ділянки, на якій розташований будинок.

Відповідно до ст.41 Конституції,
ст.321 ЦК України право власності є
непорушним.

Припинення права власності на
земельну ділянку відповідно до ст.378 ЦК
України можливе за рішенням суду у
випадках, встановлених законом.
Підстави припинення права власності на
земельну ділянку зазначені в ст.140 ЗК
України.

Спірна земельна ділянка є особистою
власністю відповідача, таким чином,
визнання за позивачкою права
власності на частину спірної земельної
ділянки, буде мати наслідком
безпідставне позбавлення відповідача
частини належного йому на праві
особистої власності майна.

Посилання позивачки на рішення
Богодухівського районного суду від
25.12.2013 року у справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про виділ частини житлового
будинку в натурі, в мотивувальній
частині якого зазначено про право
позивачки на частину земельної
ділянки, суд не бере до уваги, так як це
питання не було предметом розгляду у
вказаній цивільній справі.

На підставі викладеного і керуючись ст.
ст. 10,11,209,212,214-215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції протягом
десяти днів з дня проголошення рішення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

СУДДЯ -