РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2014 року
м. Харків

Жовтневий районний суд м. Харкова
у складі головуючого - судді Макарова
В.О., за участі секретарів - Гриценко
М.В., Джулфаєва А.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Харкові цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«МЕГАБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя
особа - приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про визнання недійсними
договорів купівлі-продажу нерухомого
майна,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з зазначеним
позовом, уточнивши його в ході розгляду
справи. В обґрунтування позову було
зазначено, що відповідачу ОСОБА_1 на
праві власності належали нежитлові
приміщення по АДРЕСА_1, а саме
приміщення літ. Б-1 площею 341, 6 кв.м., літ.
Д-1 площею 518, 5 кв.м на підставі договору
купівлі-продажу, посвідченого 10.08.2006 р.
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, р/н
3833.

Заочним рішенням Фрунзенського
районного суду м.Харкова від 13.02.2009 р.
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«МЕГАБАНК» заборгованість у розмірі
2639261 грн. Після скасування зазначеного
судового рішення та призначення справи
до розгляду в загальному порядку ПАТ
«МЕГАБАНК» звернувся до суду з заявою
про забезпечення позову по даній
справі, яка була задоволена ухвалою
Фрунзенського районного суду м.Харкова
від 12 листопада 2012 р., на зазначені
нежитлові приміщення накладений арешт.

В той же час, вже після накладення
арешту 14 листопада 2012 року ОСОБА_1було
продано ОСОБА_2 зазначені нежитлові
приміщення шляхом укладення 4
договорів купівлі продажу (кожний-по ?
частині кожного із приміщень),
посвідчених приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_3

Позивач вважає, що зазначені договори
не є дійсними, оскільки ОСОБА_1 не мав
права відчужувати майно, на яке був
накладений арешт, про що він достеменно
знав. Крім того, правочини є фіктивними,
укладеними з метою уникнути
цивільно-правової відповідальності
перед позивачем. Права банку як
кредитора ОСОБА_1 грубо порушені, до
того ж, договори укладалися в кількості
чотирьох задля мети уникнути
відповідності їх вимогам ст. 377 ЦК
України стосовно вказання в договорах
розміру та кадастрового номеру
земельної ділянки.

В судовому засіданні представник ПАТ
«МЕГАБАНК» підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити.

Представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проти
позову заперечували, посилаючись на
його необґрунтованість, відсутність
обізнаності як сторін договору, так і
нотаріуса, яка посвідчувала договори,
про накладення арешту на спірні
приміщення. Крім того, банк не може
звертатися до суду з відповідним
позовом, оскільки не був стороною
спірних договорів.

Приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
подано заяву про розгляд справи за її
відсутності.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи,
суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судовим розглядом та
матеріалами справи, на підставі
договору купівлі-продажу, посвідченого
10.08.2006 р. приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_4, р/н 3833 (а.с. 92), відповідачу
ОСОБА_1 на праві власності належали
нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, а саме
приміщення літ. Б-1 площею 341, 6 кв.м., літ.
Д-1 площею 518, 5 кв.м.

14 листопада 2012 року ОСОБА_1 було продано
ОСОБА_2 зазначені нежитлові приміщення
шляхом укладення 4 договорів купівлі
продажу (кожний - по ? частині кожного із
приміщень), посвідчених приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 (а. с. 84-91).

В той же час, ухвалою Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 12
листопада 2012 р. в порядку забезпечення
позову по цивільній справі за позовом
ПАТ «МЕГАБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за
кредитним договором накладено арешт на
зазначені вище нежитлові приміщення,
які належали ОСОБА_1 (а.с. 9).

При цьому арешт, який накладався на
зазначене майно раніше, скасований
постановою головного державного
виконавця Жовтневого ВДВС
Харківського МУЮ від 9.11.2012 р. (а.с. 140, 142,
144).

Як вбачається з тексту ухвали суду від
12.11.2012 р., вона була постановлена за
відсутності відповідача ОСОБА_1, який,
вочевидь, не знав та не міг знати про
накладення арешту на належні йому
приміщення.

Крім того, як вбачається з витягу з
Єдиного реєстру заборон відчуження
об'єктів нерухомого майна (а.с. 99), перед
посвідченням договорів
купівлі-продажу нежитлових приміщень
між ОСОБА_1А, та ОСОБА_2 14 листопада 2012
року нотаріусом перевірено наявність
обтяжень на спірні приміщення та
встановлено відсутність такої
інформації в реєстрі.

Зазначене може свідчити про те, що на
час укладення оспорених договорів
ухвала суду про забезпечення позову
фактично виконана не була, що не
оспорюється учасниками судового
процесу. В той же час, така відсутність
запису про накладення обтяження на
спірне майно не перешкоджала, а
навпаки, давала змогу нотаріусу
посвідчити договори про їх відчуження.

Встановлена судом відсутність
обізнаності, зокрема, ОСОБА_1 та
приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3 про
наявність обтяжень відносно спірного
нерухомого майна, на думку суду,
виключає наявність підстав вважати, що
оспорювані договори вчинені з метою
ухилення від виконання договірних
зобов'язань за укладеним з банком
договором поруки та уникнення
цивільно-правової відповідальності за
порушення його умов, тому відсутні
підстави для визнання їх недійсними як
фіктивних.

Посилання позивача на необхідність
застосування аналогії закону, а саме
положень ч. 9 ст. 47 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»
через те, що оспореними договорами
порушуються права банку як кредитора,
не ґрунтуються на матеріалах справи, та
спростовуються наведеними вище
обставинами, встановленими в ході
судового розгляду.

За таких обставин банк не позбавлений
права забезпечувати позовні вимоги до
ОСОБА_1 іншим шляхом.

Що ж стосується незазначення в тексті
спірних договорів такої їх суттєвої
умови, як кадастрового номеру
земельної ділянки, на якій розташовані
нежитлові будівлі, які були предметом
договорів купівлі-продажу, та
отримання ОСОБА_1 в КП «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
декількох витягів з реєстру прав
власності на нерухоме майно, то суд
приходить до висновку, що ОСОБА_1 як
власник майна має право розпорядитися
ним будь-яким чином, крім заборонених
законом, а тому відчуження належним
йому приміщень ОСОБА_2 шляхом укладення
не одного, а чотирьох договорів не може
вважатися таким, що суперечить вимогам
діючого законодавства.

Ч. 2 ст. 377 ЦК України передбачено, що
розмір та кадастровий номер земельної
ділянки, право на яку переходить у
зв'язку з переходом права власності на
житловий будинок, будівлю або споруду,
є істотними умовами договору, який
передбачає набуття права власності на
ці об'єкти (крім багатоквартирних
будинків).

Зважаючи на те, що за кожним з договорів
відчужувалася лише частина будівлі, а
не на будівлю в цілому, суд приходить до
висновку, що в даному випадку розмір та
кадастровий номер земельної ділянки в
даному випадку не може вважатися
істотною умовою договору про
відчуження лише частини будівлі.

Посилання ж позивача на те, що в такому
випадку слід вважати договори
удаваними правочинами в розумінні ст.
235 ЦК України, якими приховано вчинений
насправді договір купівлі-продажу
всього об'єкту, що мало на меті обійти
вимогу закону щодо необхідності
отримання кадастрового номеру на
земельну ділянку, спростовуються
наданою нотаріусом суду довідкою №
3444/12 Управління Держкомзему у м. Харків
стосовно розміру та кадастрового
номеру земельної ділянки від 14.11.12 р.
(а.с. 97).

Крім того, окремої позовної вимоги про
визнання правочинів удаваними
стороною позивача заявлено не було.

За таких обставин, суд приходить до
висновку про додержання сторонами при
укладенні оспорених правочинів умов
діючого законодавства та не вбачає
підстав для визнання їх недійсними, а
тому відмовляє в задоволенні позовної
заяви.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «МЕГАБАНК»
залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
днів після проголошення рішення через
Жовтневий районний суд м. Харкова.

Суддя
В.О. Макаров