Справа № 463/343/14
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2856/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій
І.І.

з участю позивача ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 13 лютого 2014 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю
третьої особи П»ятої Львівської
державної нотаріальної контори, про
встановлення факту проживання однією
сім»єю,-

встановила:

В листопаді 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулася в суд із позовом до
відповідача ОСОБА_5, просила встановити
факт проживання ОСОБА_2 однією сім'єю з
ОСОБА_6 з 1994 року по 26 січня 2013 року.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що з 1994 року
проживала однією сім'єю з ОСОБА_6 за
адресою: АДРЕСА_1, вели спільне
господарство та були пов'язані
спільним побутом. Вважає, що після
смерті останньої, має право на
прийняття спадщини, як спадкоємець
четвертої черги, тобто як особа, що
проживала спільно із спадкодавцем
однією сім'єю не менше як п'ять років до
часу відкриття спадщини. Звернувшись у
визначений законом шестимісячний
строк після відкриття спадщини у
нотаріальну контору із заявою про
прийняття спадщини, їй відмовили у
видачі свідоцтва про право на спадщину
та рекомендували звернутися до суду
для встановлення факту проживання
однією сім'єю із спадкодавцем. Просила
позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, з участю
третьої особи П»ятої Львівської
державної нотаріальної контори про
встановлення факту проживання однією
сім»єю з ОСОБА_6 з 1994 року по 26 січня 2013
року - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі покликається на
те, що ухвалюючи рішення суд допустив
однобічність, неповноту дослідження
обставин справи, невірно оцінив
зібрані докази, висновки суду не
відповідають обставинам справи, а
також порушив норми матеріального та
процесуального права.

Звертає увагу на те, що в Актах ЛКП «Під
Зуброю» від ІНФОРМАЦІЯ_3 р., 16.10.2012 р.
21.01.2013 р. чітко визначено, що ОСОБА_2
дійсно здійснювала сторонній догляд і
вела спільне господарство з ОСОБА_6 за
адресою АДРЕСА_1, при цьому зазначає, що
дані факти не викладені зі слів
мешканців, а встановлені комісією ЛКП.

Крім цього, в Акті від 30.01.2014 р. факт
проживання однією сім»єю
підтверджують сусіди з кв. № 88, 96, 92, що
суд не взяв до уваги.

Вважає, що зазначені Акти є належними
доказами в розумінні ст. 59 ЦПК України,
а тому безпідставно не були взяті до
уваги судом.

Також, на думку апелянта суд
безпідставно взяв до уваги довідку
лікарні швидкої допомоги м. Львова від
03.12.13 р., за якою ОСОБА_6 була доставлена
у лікарню з домашньої адреси АДРЕСА_4,
що не відповідає дійсності, оскільки
правильним місцем проживання та
реєстрації згідно паспорту, є АДРЕСА_1,
що неодноразово підтверджував
відповідач, зокрема, у зверненні із
заявою про прийняття спадщини. Суд
безпідставно відмовив у задоволенні
клопотання про витребування доказів, а
саме інформації з лікарні, яка б дала
можливість встановити обставини, на
які позивач покликається у позові.

Суд не взяв до уваги та відкинув
показання свідків, які чітко
відзначили, що позивач проживала
однією сім»єю з ОСОБА_6

Просить скасувати рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 13 лютого 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
її представник ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримали, в обґрунтування
надали пояснення, аналогічні
викладеним доводам у скарзі. Додатково
позивач ОСОБА_2 пояснила, що не
перебуває у родинних відносинах із
померлою ОСОБА_6 Звернулася в ЛКП по
питанню складання актів після смерті
ОСОБА_6 Чому на актах дата складання
проставлена до часу смерті ОСОБА_6, а
саме ІНФОРМАЦІЯ_3 року, 16.10.2012 року,
21.01.2013 року, пояснити не змогла.

Представник відповідача ОСОБА_4
апеляційну скаргу заперечила, вважає,
оскаржуване рішення законним та
обґрунтованим, скаргу просить
відхилити а рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення позивача та її представника
на підтримання апеляційної скарги, а
також пояснення представника
відповідача на заперечення таких,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить висновку, що скарга не
підлягає до задоволення виходячи з
наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, зазначений законами України.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог, на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов"язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Колегія суддів вважає, що дане рішення
суду відповідає зазначеним вимогам
закону.

Відмовляючи у задоволенні позову
місцевий суд виходив з того, що
позивачем належними та допустимими
доказами не доведено перед судом того,
що протягом останніх п'яти років перед
смертю ОСОБА_6 вони спільно проживали,
були пов'язані спільним побутом при
наявності спільних прав та обов'язків.
Крім цього, суд прийшов до висновку, що
в контексті положень ст. 1223 ЦК України у
позивача не виникало права на спадщину
після смерті ОСОБА_6, а відтак
встановлення факту проживання її
однією сім"єю із ОСОБА_6 протягом п"яти
років, немає для позивача жодного
правового значення.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

У ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено
перелік фактів, що мають юридичне
значення та які можуть бути
встановлені в судовому порядку.

Окрім цього, в частині 2 даної статті
зазначено, що у судовому порядку можуть
бути встановлені також інші факти, від
яких залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

З матеріалів справи встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_6
(свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (а.с.
58).

Після її смерті відкрилася спадщина на
належне їй нерухоме майно, а саме
квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із довідкою ЛКП «Під Зуброю» від
19.06.2013 року ОСОБА_6 проживала і була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з
03.02.1989 року по день смерті (а.с. 106).

Позивач ОСОБА_2 зареєстрована та
проживає в суміжній квартирі по
АДРЕСА_2.

З матеріалів спадкової справи № 381/2013
після смерті ОСОБА_6 встановлено, що
01.06.2013 року до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини
звернувся ОСОБА_5, як спадкоємець за
заповітом від 20.12.2002 року.

29.07.2013 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про
право на спадщину за заповітом,
спадкове майно складається з квартири
АДРЕСА_1, загальною площею 41,8 м.кв.
(а.с.91-135).

В свою чергу, позивач запевняє, що з 1994
року проживала однією сім'єю з ОСОБА_6
за адресою АДРЕСА_1, вели спільне
господарство та були пов'язані
спільним побутом.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Відповідно до роз'яснень, які викладені
у п. 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування», при вирішенні спору про
право на спадщину осіб, які проживали
зі спадкодавцем однією сім'єю не менш
як п'ять років до часу відкриття
спадщини (четверта черга спадкоємців
за законом), судам необхідно
враховувати правила частини другої
статті 3 СК України про те, що сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Тобто, для підтвердження проживання
однією сім'єю необхідно підтвердити
факт ведення спільного господарства зі
спадкодавцями, наявність спільного
бюджету, піклування та підтримку один
одного морально і матеріально.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач ОСОБА_2 має власне місце
проживання за адресою АДРЕСА_2, де
проживала і сплачувала відповідні
комунальні платежі.

З наданих позивачкою квитанцій про
оплату комунальних послуг по утриманню
квартири АДРЕСА_1 за період з 2008 по 2013
роки вбачається, що оплата проводилася
виключно від імені ОСОБА_6, інформація
про проведення оплати позивачкою
відсутня (а.с. 29-51).

Також, на переконання колегії, суддів
суд першої інстанції обґрунтовано не
взяв до уваги надані позивачем акти ЛКП
«Під Зуброю» від ІНФОРМАЦІЯ_3 року,
16.10.2012 року та 21.01.2013 року, оскільки всі
ці акти складені до часу смерті ОСОБА_6,
інформація в таких викладена в
минулому часі, а не на час складання
актів, а сама позивачка ОСОБА_2
пояснила, що з проханням склати акти
такого змісту вона звернулася в ЛКП
після смерті ОСОБА_6

В свою чергу, допитаний свідок ОСОБА_9,
який в актах зазначений як член комісії
ЛКП «Під Зуброю», повідомив, що про
обставини проживання позивачки із
покійною ОСОБА_6 в квартирі останньої
йому нічого не відомо, ці акти він не
підписував, такі були складені без його
участі.

Натомість, проаналізувавши показання
свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, суд
першої інстанції прийшов до висновку,
що такі не доводять факту спільного
проживання однією сім"єю позивачки та
покійної ОСОБА_6, а свідчать про те, що
позивачка відвідувала покійну ОСОБА_6,
надавала їй допомогу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
відносини, які склалися між позивачкою
та ОСОБА_6 не можуть розцінюватись як
сімейні в розумінні положень ст. 3 СК
України, оскільки в матеріалах справи
відсутні будь-які докази наявності
обставин, які б засвідчували
реальність сімейних відносин, які
склалися між останніми, а саме,
наявність спільних витрат, спільного
бюджету, спільного харчування, купівлі
майна для спільного користування,
участі у витратах на утримання житла,
його ремонт, надання взаємної допомоги,
наявність усних чи письмових
домовленостей про порядок
користування житловим приміщенням
тощо.

В свою чергу із наявної в матеріалах
справи відповіді комунальної міської
клінічної лікарні швидкої медичної
допомоги м. Львова від 03.12.13 року
встановлено, що ОСОБА_6 перебувала на
стаціонарному лікуванні у 2-му
неврологічному відділенні з 22.01.2013 року
по час смерті. Тіло померлої забрала з
паталогоанатомічного відділення 29.01.2013
року ОСОБА_13, яка також займалась
похованням померлої (а.с. 57, 59).

Допитана як свідок ОСОБА_13 повідомила,
що не дивлячись на те, що у власності
ОСОБА_6 була квартира АДРЕСА_3, вона
фактично проживала в іншій квартирі
АДРЕСА_4 по сусідству з нею, де вона мала
можливість надавати їй постійний
догляд. Внук покійної ОСОБА_5 надавав
їй кошти на здійснення догляду за
ОСОБА_6 Саме вона відвозила ОСОБА_6 у
зв"язку із погіршенням здоров"я в
лікарню та займалася її похованням.

Окрім цього, колегія суддів
погоджується із висновком суду першої
інстанції, що від встановлення факту
спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_6
не залежить виникнення права на
спадкування майна останньої, оскільки
у відповідності до вимог ст. 1223 ЦК
України спадкоємці за законом
одержують право на спадкування
почергово у випадку відсутності
заповіту, а як зазначено вище,
спадкоємець по заповіту ОСОБА_5 прийняв
спадщину та отримав свідоцтво про
право на спадщину.

Таким чином, рішення відповідає
вимогам закону і зібраним по справі
доказам, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, тому
підстав для її задоволення немає.

Будь яких інших належних та допустимих
доказів для спростування рішення суду
першої інстанції, передбачених
статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали
доказове значення та заслуговували на
увагу, чи порушень норм процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення,
відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України,
апелянтом не представлено.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 13 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин