Справа №1625/4410/12
№2/545/169/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2014 р. Полтавський районний
суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Шелудякова Л.В.,

при секретарі - Лабовкіній Г.Г.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Полтава цивільну справу за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Банк
«Демарк» про визнання недійсним
кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ :

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися
до суду з позовом до ПАТ «Банк «Демарк»
про визнання недійсним кредитного
договору. Посилались на те, що про
існування заочного рішення суду за
позовом ПАТ «Банк Демарк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором вони дізнались після
отримання ними постанови державного
виконавця про відкриття виконавчого
провадження та інших документів.

ОСОБА_1 вказала, що вона з ОСОБА_2
перебуває у зареєстрованому шлюбі з 04
листопада 2000 року, про наявність
кредитного договору №47-059 від 26 липня
2007 року, укладеного її чоловіком ОСОБА_2
з банком, вона дізналась після
отримання вищевказаної постанови.
Вказала, що кредитний договір,
укладений її чоловіком з відповідачем
виходить за межі дрібного побутового, і
при його укладенні вона не надавала
письмової згоди. Вказані кредитні
кошти її чоловіком використані на не
відомі їй потреби.

Також позивачі зазначили, що умови
даного кредитного договору є
несправедливими, оскільки містять
істотний дисбаланс договірних прав та
обов'язків на шкоду позичальника
коштів, а відтак, на шкоду членів його
сім'ї, зокрема її. Несправедливими
умовами є умови кредитного договору в
частині сплати на користь банку не
тільки заборгованості по кредиту та
відсотках, а і чотири види штрафних
санкцій. Спірний договір передбачає
відповідальність лише позичальника і
захищає інтереси банка. Згідно п.3.7.1.
договору кошти отримані від
позичальника для погашення
заборгованості по кредиту, насамперед
направляються для відшкодування в
першу чергу штрафу, відсотків та
комісії, потім на погашення
(повернення) тіла кредиту. Вказаними
умовами банк ставить позичальника в
положення, що значно унеможливлює
погашення кредиту.

Враховуючи вказане, просили визнати
недійсним кредитний договір №47-059 від 26
липня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та
ПАТ «Банк «Демарк».

В судовому засідання позивачі ОСОБА_1
та ОСОБА_2 позов підтримали та просили
його задовольнити.

Представник відповідача Полянський
О.В. позов не визнав та просив відмовити
у його задоволенні, оскільки кредитний
договір відповідає волі сторін, а
позичальник, підписавши кредитний
договір та отримавши грошові кошти,
прийняв умови договору, не заперечуючи
та не вважаючи їх нерозумними та
несправедливими. Вважає, що позивачем
не надано докази, що вказаний договір
укладений в інтересах всієї сім'ї, при
укладенні вказаного договору права
позивачів не порушено.

Суд заслухавши позивачів, представника
відповідача, дослідивши матеріали
цивільної справи приходить до
наступного.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

26 липня 2007 року між ВАТ «Банк «Демарк»,
правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Демарк», та ОСОБА_2 укладено кредитний
договір №47-059 про надання позичальнику
кредиту на споживчі потреби (а.с.4, 5).

10 жовтня 2012 року на адресу ОСОБА_1 на
ім'я ОСОБА_2 від відділу державної
виконавчої служби Полтавського
районного управління юстиції надійшли
постанови від 20 вересня 2012 року ВП
№34379624: про відкриття виконавчого
провадження у зв'язку зі стягненням на
користь держави судового збору у
розмірі 214,60 грн.; про арешт майна
боржника; про відкриття виконавчого
провадження у зв'язку зі стягненням на
користь відповідача суми у розмірі 20115,
99 грн. (а.с.6).

Всі зазначені суми стягуються з ОСОБА_2
на виконання заочного рішення
Полтавського районного суду м. Полтави
від 08 червня 2012 року по справі №1625/2100/12
за позовом ПАТ «Банк «Демарк» до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором». Заочне рішення
співпозивач не оскаржував та воно
набрало законної сили.

Позивач ОСОБА_1 дізналась про наявність
кредитного договору № 47-059 від 26 липня
2007 року лише після отримання від ВДВС
вищезазначених постанов, та вважала за
необхідне його оскаржити в судовому
порядку та визнати недійсним.

Згідно свідоцтва про одруження від 04
листопада 2000 року, виданого
Заворсклянською сільською радою
Полтавського району Полтавської
області позивачі є подружжям (а.с.3).

Ствердження позивача ОСОБА_1 про
необхідність отримання її згоди на
отримання кредиту її чоловіком ОСОБА_2,
суд вважає неспроможними, оскільки
нормами діючого Сімейного кодексу
України така згода не вимагається, про
що зазначено і в п.25 Постанови №5
Пленуму Вищого Спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин» від 30 березня
2012 року, згідно якого встановлено що у
випадку оспорювання Кредитного
договору, укладеного без згоди іншого
подружжя, суди мають виходити із того,
що положення статті 65 Сімейного
кодексу України щодо порядку
розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, регулюють відносини, які
стосуються розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності подружжя,
і не стосуються права одного із
подружжя на отримання кредиту,
оскільки кредитний договір є
правочином щодо отримання у власність
грошових коштів.

Крім того, в судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 зазначила, що її чоловік
витрачав кошти на потреби сім'ї, при
тому що він не працював.

А надані позивачами докази щодо
придбання побутової техніки свідчать
про обізнаність подружжя щодо
походження грошових коштів, які
витрачались сім'єю, що фактично
стверджує про презумпцію спільної
згоди кожного з подружжя.

Посилання позивача ОСОБА_1 на те, що їй
не було відомо про укладення
кредитного договору її чоловіком, а про
договірні відносини з банком її
чоловіка їй стало відомо з часу
відкриття виконавчого провадження на
виконання рішення суду про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
суд вважає такими, що підтверджують
згоду дружини позичальника на
використання отриманих коштів на
ремонт житлового приміщення або на
придбання побутової техніки.

Оскільки подружжя проживають в одному
житловому приміщенні, що ними не
заперечувалося, ОСОБА_1 всі дії свого
чоловіка ОСОБА_2 на витрачення коштів
на ремонт спільного помешкання або
придбання побутової техніки фактично
погодила, а відтак вона не могла не
знати про їх отримання чоловіком в
установі банку.

Підставами визнання недійсними умов
договорів, що обмежують права
споживача згідно ст.18 Закону України
«Про захист прав споживачів» є
включення у договори з споживачем
умови, які є несправедливим, тобто такі,
що всупереч принципу добросовісності
мають наслідком дисбаланс договірних
прав та обов'язків між сторонами.

Права споживача в разі отримання ним
продукції в кредит передбачені ст.11
Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно якої кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача про
умови кредитування, орієнтовну сукупну
вартість кредиту, варіанти повернення
кредиту. Споживач не зобов'язаний
сплачувати будь-які відсотки та інші
вартісні елементи кредиту, які не були
зазначені у договорі.

Тобто споживачеві лише пропонуються
умови, а якщо він не погоджується, може
знайти інші, кращі.

В судовому засіданні не знайшли
підтвердження доводи позову ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 про те, що при підписанні
кредитного договору банком були
порушені права позичальника як
споживача фінансової послуги, їх умови
були несправедливими та цей правочин
здійснений з використанням банком
нечесної підприємницької діяльності,
при укладенні спірного правочину
волевиявлення позивача не було вільним
та не відповідало його внутрішній волі,
цей правочин здійснений з
використанням банком нечесної
підприємницької діяльності, при
укладенні кредитного договору банк
врахував перш за все свої інтереси при
погашенні заборгованості по кредиту.

ОСОБА_2, підписавши кредитний договір
про надання йому кредитних коштів,
підтвердив, що банком йому надано
інформацію про умови кредитування та
ці відомості є повні, вичерпні та
зрозумілі для позичальника.

До того ж, судом був розглянутий позов
ПАТ «Банк Демарк» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за вказаним
кредитним договором, що не
заперечувалося сторонами у справі.
Позов задоволено та стягнуто з
позичальника ОСОБА_2 на користь банку
заборгованість за кредитним договором,
що є предметом даного спору.

Зазначене судове рішення ОСОБА_2 не
оскаржив, а відтак погодився з ним, що
свідчить про його згоду з умовами
кредитного договору.

Таким чином, умови кредитного договору,
укладені між банком та ОСОБА_2, були
погоджені у встановленому законом
порядку та позичальник проти них не
заперечував. Отже, такі умови договорів
є результатом домовленості сторін, що
відповідає п.3 ст.3 ЦК України.

Оцінюючи дослідженні судом докази в їх
сукупності, їх належність,
допустимість та достатність, суд
вважає, в задоволенні позовних
вимог слід відмовити в повному обсязі.

На підставі викладено, керуючись ст.10,
11, 14, 60, 88, 131, 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України,
ст.ст.203, 215, 627, 628, 629, 638, 1054 ЦК України,
ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист
прав споживачів», -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Демарк» про визнання недійсним
кредитного договору відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Полтавської області
через Полтавський районний суд в
десятиденний строк з дня його
проголошення, а у разі якщо рішення
було постановлено без участі особи, яка
її оскаржує, апеляційна скарга
подається протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя Полтавського районного суду

Л.В.Шелудяков