УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О., суддів:
Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,Наумчука М.І.,розглянувши
у судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, благодійної
організації «Благодійний фонд
«Зоресвіт», треті особи: ОСОБА_9,
Київська міська рада, відділ
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб Печерського РУ ГУ МВС
України в м. Києві, про визнання
недійсним свідоцтва про право
власності, визнання незаконною
постанови про приватизацію квартири,
визнання недійсним договору дарування
Ѕ частки квартири, зняття з
реєстраційного обліку, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 26 вересня 2013
року та ухвалу Апеляційного суду м.
Києва від 04 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що вона була
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1.
Влітку 2006 року до неї звернувся ОСОБА_7
стосовно спільного володіння
квартирою, після чого вона дізналася
про те, що вона є власником 1/2 частини
зазначеної квартири.

22 квітня 1999 року у квартирі було
зареєстровано ОСОБА_8 і 04 травня 1999 року
за її заявою та заявою позивача було
здійснено приватизацію спірної
квартири, про що органом приватизації
було винесено відповідну постанову та
видане свідоцтво про право власності
на житло.

28 грудня 2004 року ОСОБА_8 подарувала
ОСОБА_7 свою частку майна.

Зазначала, що ніколи не давала згоди на
реєстрацію ОСОБА_8 у квартирі, із заявою
про приватизацію квартири не
зверталася.

У зв'язку із викладеним просила суд
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1 видане 04
травня 1999 року благодійною
організацією «Благодійний фонд
«Зоресвіт», визнати незаконною
постанову зазначеної благодійної
організації № 7 від 04 травня 1999 року
«Про приватизацію квартири АДРЕСА_1»,
визнати недійсним договір дарування 1/2
частини зазначеної квартири, укладений
між ОСОБА_8 та ОСОБА_7, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
зняти ОСОБА_7 з реєстраційного обліку
за зазначеною адресою.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою Апеляційного суду м.
Києва від 04 грудня 2013 року, у
задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування судових рішень
судів попередніх інстанцій із
ухваленням нового рішення, яким
задовольнити позов, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами попередніх
інстанцій норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивачем пропущено
строк звернення до суду і відсутні
поважні причини для його поновлення.

Судами встановлено, що квартира
АДРЕСА_1, загальною площею 37,8 кв. м,
жилою площею 27,5 кв. м, на праві
власності була зареєстрована за ОСОБА_6
та ОСОБА_7 в рівних долях на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого 04 травня 1999 року Благодійною
організацією «Благодійний фонд
«Зоресвіт».

На підставі договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_10 28 грудня 2004 року право
власності на 1/2 частину квартири від
ОСОБА_7 перейшло і на даний час
зареєстровано за ОСОБА_7

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 08 листопада 2007 року, яке
набрало законної сили, позов ОСОБА_7 про
зобов'язання ОСОБА_6 усунути перешкоди
у користуванні житлом задоволено.
Зобов'язано ОСОБА_6 не чинити перешкоди
ОСОБА_7 у користуванні 1/2 частиною
АДРЕСА_1, яка належить йому на праві
власності. ОСОБА_6, заперечуючи проти
зазначеного позову ОСОБА_7, звернулась
до суду із зустрічним позовом про
визнання недійсними договору
дарування 1/2 спірної квартири,
свідоцтва про право власності на
квартиру, розпорядження органу
приватизації. Свої вимоги
обґрунтовувала тим, що приватизацію
АДРЕСА_1 було проведено з порушенням
норм чинного законодавства та
встановленого порядку приватизації
житлового фонду, з порушенням її прав
та законних інтересів. Звертаючись із
апеляційною скаргою на вказане рішення
зазначала про неправомірне володіння
ОСОБА_7 частиною спірної квартири.

З викладеного вбачається, що ОСОБА_6
було відомо про порушення її прав
влітку 2006 року, в той час як до суду вона
звернулася у квітні 2013 року.

У травні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із заявою про застосування строку
позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалась або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Із роз'яснень викладених у п. 11
постанови Пленуму Верховного суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
вбачається, що оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси, то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це. Встановивши, що строк для звернення
з позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Враховуючи наведене колегія суддів
вважає, що суди попередніх інстанцій
дійшли вірного висновку про відмову у
задоволенні позову з підстав пропуску
позивачем строку позовної давності.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали
справи та зміст оскаржуваних судових
рішень, не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судами
попередніх інстанцій норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права, які передбачені
нормами ЦПК України як підстави для
скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 26 вересня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду м. Києва від 04 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О.
Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова М.І. Наумчук