Справа № 146/656/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"23" травня 2014 р.
Томашпільський районний суд
Вінницької області

в складі: головуючого-судді
Пилипчука О.В.

з участю секретаря
Бойко Т.Є.,

сторін:

позивачки
ОСОБА_1,

відповідачки
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Томашпіль
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення суми боргу за договором
позики,-

ВСТАНОВИВ:

29 березня 2014 року ОСОБА_1
звернулася до суду із даним позовом, в
якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її
користь суму боргу за договором позики
в розмірі 2500 грн.

Позов ОСОБА_1 обґрунтувала наступним.

В січні 2013 року ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в
борг 2500 грн, про що написала відповідну
розписку, та зобов'язалася повернути
борг до 20 квітня 2014 року.

ОСОБА_1 вказує, що неодноразово
зверталася до відповідачки з проханням
повернути борг, однак остання, кожен
раз обіцяючи повернути гроші, борг не
повернула.

Посилаючись на норми ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1050
ЦК України, ОСОБА_1 вимушена звернутися
з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
позовні вимоги підтримала повністю,
посилаючись на обставини, викладені у
позові та попросила позов задовольнити
в повному об'ємі.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги в частині
стягнення суми боргу визнала, в частині
стягнення судових витрат заперечила,
пояснюючи, що не має коштів в сумі 1243,60
гривень для сплати судових витрат.

Суд, заслухавши пояснення сторін по
справі, дослідивши та оцінивши докази
по справі, приходить до наступного
висновку.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Договори позики повинні
відповідати вимогам ст.ст. 1046, 1047 ЦК
України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049, ч. 1 ст. 1050 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику
(грошові кошти у такій самій сумі або
речі, визначені родовими ознаками, у
такій самій кількості, такого самого
роду та такої самої якості, що були
передані йому позикодавцем) у строк та
в порядку, що встановлені договором.
Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549 - 552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_2. отримала в борг від ОСОБА_1
кошти в сумі 2500 гривень, які
зобов'язалася повернути до 20 квітня 2014
року, написавши відповідну розписку 2
січня 2013 року.

Як вбачається з матеріалів справи
та визнано сторонами, на час звернення
до суду, відповідачка не виконала взяті
на себе зобов'язання за договором
позики, грошові кошти позивачці не
повернула.

Таким чином, неналежне виконання
відповідачкою ОСОБА_2 умов договору
безпроцентної позики, в частині
несвоєчасного його виконання, тягне за
собою цивільно-правову
відповідальність, що передбачена як
умовами укладеного між сторонами
договору, так і вищенаведеними нормами
Цивільного кодексу України.

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК Україно, правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Згідно постанови Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13,
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім право
чином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того є роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суди повинні виявляти
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні
висновки.

Оскільки судом встановлено і доведено,
що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики грошей в сумі 2500
гривень, ОСОБА_2 власноручно написала
розписку про отримання грошей і
зобов'язалася повернути суму боргу до
20.04.2014 року, суму боргу на час звернення
ОСОБА_1 до суду не повернула, в судовому
засіданні ОСОБА_2 позовні вимоги в
частині стягнення суми боргу визнала,
визнання відповідачкою позову не
порушує права та законні інтереси
інших осіб, тому суд вважає, що позов
ОСОБА_3 в частині стягнення суми боргу є
обґрунтованим та таким, що підлягає до
задоволення, а саме суд вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 2500 гривень.

Крім того, позивачкою ОСОБА_1 в позові
ставиться питання про стягнення з
відповідачки ОСОБА_2 на її користь
понесені витрати за оплату судового
збору при поданні позову до суду в сумі
243,60 гривень та понесених витрат за
дання юридичної допомоги в сумі 1000
гривень.

Як вбачається із квитанції про сплату
судового збору, ОСОБА_1 при поданні
позову до суду було оплачено судовий
збір в розмірі 243,60 гривень.

Окрім того, позивачка приєднала до
позовної заяви квитанцію адвоката
ОСОБА_4 про надання юридичної допомоги
в сумі 1000 гривень.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує понесені нею та
документально підтверджені судові
витрати.

Оскільки позивачка ОСОБА_1 при
зверненні до суду понесла судові
витрати, що складаються зі сплати
судового збору в розмірі 243,60 грн. та 1000
гри за надання юридичної допомоги, тому
суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині стягнення з відповідачки
ОСОБА_2 на її користь понесені витрати
обґрунтованими, які підлягають до
задоволення, а саме суд вважає за
необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 243,60 гривень понесених витрат,
пов'язаних із сплатою судового збору,
та 1000 гривень, понесених витрат за
надання юридичної допомоги.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.545, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 10, 57, 88, 212, 213, 218, 223, 224- 226,
233 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
суми боргу за договором позики
задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2, проживаючої
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, проживаючої
АДРЕСА_2 2500,00 грн (дві тисячі п'ятсот
гривень 00 копійок) суми боргу за
договором позики, а також 243,60 грн
(двісті сорок три гривні 60 копійок)
сплаченого судового збору та 1000 грн
(одну тисячу гривень 00 копійок)
понесених витрат за надання юридичної
допомоги.

Рішення може бути оскаржено
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення рішення, в цей же строк з
дня отримання копії рішення, до
апеляційного суду Вінницької області
через Томашпільський районний суд.

Повний текс рішення виготовлено 26
травня 2014 року.

Суддя: О. В. Пилипчук