Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року Будьоннівський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого судді -
Грачова Р.Р.

при секретарях -
Корєнєвій В.А., Тімончук Ю.С.,

за участю позивачки - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Донецьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до КЛПУ «Міський
психоневрологічний диспансер міста
Донецька» про припинення втручання в
приватне життя, незаконного поширення
персональних даних та використання
архівного документа, відшкодування
шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася до суду з
позовом до КЛПУ «Міський
психоневрологічний диспансер міста
Донецька» про припинення втручання в
приватне життя, незаконного поширення
персональних даних та використання
архівного документа, відшкодування
шкоди, посилаючись на наступні
обставини.

Працівники відповідача постійно
поширюють конфіденційну інформацію
про особу позивачки серед її сусідів,
працівників органів внутрішніх справ
та їхніх родичів знайомих,
використовуючи відомості з її
архівного документа, що зберігається в
архівному підрозділі відповідача.

Так, 14 та 19 липня 2011 року та у 2012
році відповідач надав Ленінському РВ
ДМУ УМВС України в Донецькій області чи
особисто дільничному інспектору
міліції ОСОБА_2 документ з назвою
«довідка» про наявність на ОСОБА_1
медичної документації та діагнозу
«шизофренія параноїдальна,
параноїдальний синдром», про що їй
стало відомо з показань свідка ОСОБА_2
та інших матеріалів справи №222/63/2013-ц,
рішення Володарського районного суду
Донецької області від 09.09.2013 року у цій
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 про спростування недостовірної
інформації про наявність у неї
психічної хвороби, психічних відхилень
та нецензурної лайки, а також з
висновку службового розслідування
позначеного органу міліції від 05.02.2013
року про встановлення ОСОБА_2 наявності
у позивачки діагнозу «шизофренія
параноїдальна, параноїдальний
синдром», дослідженого Донецьким
окружним адміністративним судом 25.11.2013
року у справі за її позовом до
Донецького міського управління ГУМВС
в Донецькій області про розгляд
звернення та припинення
переслідування за звернення та
державну мову.

З копії довідки відповідача від
14.07.2011 року вбачається, що вона не має
позначки про вхідну реєстрацію якоюсь
канцелярією, що є ознакою її
перебування у вільному поза
процесуальному обігу. З цієї довідки
були виготовлені копії, які були
поширені не визначеному колу осіб
працівників правоохоронних органів,
їхніх родичів та інформаторів. При
цьому копії запитів міліції щодо цих
довідок не були надані суду, що є
ознакою надання відповідачем цих
довідок за усним домовленостями
невідомо кому.

Також, з протоколу свідка ОСОБА_2 від
19.03.2013 року у справі №222/63/13-ц (а.с.172)
вбачається, що запити щодо позивачки до
відповідача робилися у зв'язку з її
зверненнями до ЖЕК та Керуючої
компанії про захист її прав споживача
комунальних послуг, сенсу та мови яких
він не зрозумів.

Також, у приватному поза
процесуальному користуванні в
працівників міліції перебувають схожі
довідки, видані відповідачем 12.09.2008
року та у 2010 році без вихідної
реєстрації, а працівники відповідача
при особистому спілкуванні
повідомляли сусідам позивачки та через
них невизначеному колу осіб про її
перебування на обліку як
психічнохворої та збирали відомості
про її приватне життя без її згоди, що
підтверджується архівними
документами. Ніяких процесуальних
документів в обґрунтування потреби в
цих довідках немає, жодної позначки на
довідках про її вхідну реєстрацію
немає. Вказані обставини вказують на
ознаки постійного приватного
поширення відповідачем конфіденційної
інформації про особу позивачки. В
зв'язку чим, 02.03.2011 року позивачка
звернулась до головного лікаря
відповідача Фоменка Г.П. з заявою про
заборону надавати будь кому відомості
про її особу та з проханням відкликати
надані довідки і повідомляти її про
будь які звернення щодо інформації про
її особу, однак ці вимоги виконані не
були.

Оскільки відповідач визнав, що
документ з відомостями про її особу
зберігається в його архівному
підрозділі та є архівним документом,
то за ст. 1 ЗУ «Про національний
архівний фонд і архівні установи» цей
документ припинив виконувати функції,
для яких був створений, - тобто не є
медичним документом. Тому
повідомлення відповідача про
наявність на позивачку медичної
документації є перед відомо брехливою
інформацією. При цьому так звані
довідки виготовлялись на бланках
невизначеної статистичної форми та без
належного запиту щодо архівного
документа, що є ознакою невиконання
відповідачем обов'язку зі зберігання
архівного документа та ст.15 цього
закону. А враховуючи позначення
відповідачем колишнього медичного
діагнозу слід визнати порушенням
відповідачем статті 286 ЦК України.

До того ж відповідач порушив вимоги
щодо обмеження обробки та доступу до
інформації про фізичну особу
(персональних даних) встановлені
статтями 23,31,37,46 ЗУ «Про інформацію»,
статей 6-8,10,14,16,21,24 ЗУ « Про захист
персональних даних».

Також відповідач своїми діями
спричинив їй моральну шкоду, яка
полягає у виникненні моральних
страждань в зв'язку з докладанням
додаткових зусиль для відновлення
належних умов життєдіяльності та
соціальних стосунків. Так, після
надання третій особі довідки від 12.09.2008
року провадження у кримінальній справі
було призупинено, розкрадені гроші не
повернені, капремонт будинку не
закінчений, внаслідок чого позивачці
доводиться домагатися в судовому
порядку виконання кожної позиції плану
капремонту окремо.

Крім того, після отримання третьою
особо у 2010 році незареєстрованої
довідки відповідача «Керуюча компанія
Ленінського району міста Донецька»
припинила виконання рішення
Ленінського районного суду міста
Донецька у справі №2-12/2007 зі щорічного
дворазового загального огляду
каналізаційної системи її будинку, а
позначені вище дії працівників третьої
особи та їхніх родичів набули
системного характеру та
супроводжувались погрозами відправити
її в психдиспансер, якщо позивачка не
припинить скаржитися на їхнього
офіцера ОСОБА_6 та Керуючу компанію в
зв'язку з пошкодження її житла.

В подальшому позивачка доповнила
позовні вимоги, які обґрунтовувались
наступним.

Під час ознайомлення позивачки з її
медичною картою, вона з'ясувала, що
первинна здана в архів медична карта
містить записи про відвідання її на
дому, та про її відвідання відповідача,
останнє з яких датоване листопадом 1977
року. Після цього вміщений запис під
назвою «акт посещения на дому 11.10.2007
року» вклеєні чотири листа слідчого
та начальників Ленінського РВ ДМУ та
зроблений запис про звернення
позивачки до головного лікаря на
особистому прийому громадян. З
позначеного акта відвідання її на дому
вбачається, що він підписаний
дільничною медсестрою та лікарем про
їхнє начебто спілкування з нею у
позначений день, викладення ними
обставин її приватного життя та життя
її сина, оцінювання ними поведінки та
стану здоров'я. Позначене складання
даного акту є ознакою втручання у її
приватне життя, а вміщені у ньому
відомості про її спілкування з
працівниками відповідача є
брехливими, що є ознакою незаконного
створення та поширення інформації про
стан її здоров'я. Також незаконним було
виписання відповідачем на неї нової
нової первинної облікової форми
№030-І/о з тих підстав, що вказана форма
була затверджена Наказом МОЗ України
№435 від 29.05.2013 року, то виписана вона
біла після цієї дати. Оскільки
позивачка відмовилася від
психіатричної допомоги заявою від
02.03.2011 року, по таку не зверталася з
листопада 1997 року, психіатричного
огляду у чинному порядку не було, нова
форма виписана на підставі архівного
документа десятирічної давнини та
невідповідної облікової форми №025-У та
не повідомлено вчасно про створення
цієї бази персональних даних та ще й
про внесення до неї відомостей про
судові справи лікаря, в зв'язку з чим
вважає, що нова форма виписана з
порушенням закону та архівний документ
використаний незаконно.

Просить суд:

- зобов'язати відповідача
припинити порушення закону, припинити
незаконний доступ до відомостей з
архівного документу позивачки та їхнє
свавільне приватне використання
працівниками відповідача та третіми
особами;

- зобов'язати відповідача
повідомляти позивачку про усі дії щодо
її персональних даних;

- зобов'язати відповідача до
припинення подальшого поширення
конфіденційної інформації про особу
позивачки та її викривлення - через
відкликання усіх оригіналів і копій
виданих ним так званих «Довідок» про
наявність у позивачки медичної
документації та діагнозу;

- вирішити відкликання акта
відвідання на дому від 11.10.2007 року -
через зобов'язання відповідача внести
до архівного документа, який вміщує цей
акт запис про його недійсність;

- вирішити знищення нової
первинної облікової форми №030-І/о,
виписаної на позивачку відповідачем;

- вирішити знищення нової
первинної облікової форми №025/о,
виписаної на позивачку відповідачем,
разом із знищенням форми №030-І/о;

- вирішити видачу позивачці у
розпорядження первинної медичної
карти від 21.05.1985 року по листопад 1997
року;

- відшкодувати їй моральну шкоду в
розмірі 17 000 гривень.

Позивачка в судовому засіданні
позовні вимоги підтримала в повному
обсязі, надала пояснення аналогічні
викладеним в позовній заяві, просила
позов задовольнити.

Представники відповідача - Чепак
М.П., Стародуб Ю.О, що діють на підставі
довіреності, в судове засідання не
з'явились, надали суду заяву про
розгляд справи без їх участі та
письмові пояснення, де зазначили
позовні вимоги не визнають, з огляду на
їх безпідставність та
необґрунтованість, оскільки до КЛПУ
«Міський психоневрологічний диспансер
м. Донецька» неодноразово звертались з
запитами про повідомлення чи
знаходиться на обліку громадянка
ОСОБА_1 представники правоохоронних
органів Ленінського РВ ДМУ, яким у
відповідності з ЗУ «Про психіатричну
допомогу» надавались відповідні
відомості, просили в задоволенні
позову відмовити.

Вислухавши пояснення позивачки,
дослідивши матеріали даної справи та
витребувані матеріали, розглянувши
справу у відповідності до вимог статті
11 ЦПК України в межах позовних вимог,
суд дійшов до наступного висновку.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу свої вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до статті 275 ЦК України,
фізична особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу.

Статтями 32,34 Конституції України
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе та членів своєї
сім'ї та право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
погляді в та переконань.

Відповідно до статті 5 ЗУ «Про
інформацію» №2657-ХІІ від 2.10.1992 року (з
подальшими змінами), кожен має право на
інформацію, що передбачає можливість
вільного одержання, використання,
поширення, зберігання та захисту
інформації, необхідної для реалізації
своїх прав, свобод та законних
інтересів. Реалізація права на
інформацію не повинна порушувати
громадські, політичні, економічні,
соціальні, духовні, екологічні та інші
права, свободи та законні інтереси
інших громадян, права та інтереси
юридичних осіб.

Згідно зі статтею 277 ЦК України,
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
у такий же спосіб, у який вона була
поширена.

Відповідно до п.15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.09.2009 року
№1 «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь який спосіб;
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо,телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації, поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку,
викладення в характеристиках, листах,
адресованих іншим особам, повідомлення
в публічних виступах, в електронних
мережах, а також в іншій формі хоча б
однієї особі. Недостовірною вважається
інформація, яка не відповідає
дійсності або викладена неправдиво,
тобто містить відомості про події та
явища, яких не існувало взагалі або які
існували, але відомості про них не
відповідають дійсності (неповні або
перекручені).

Так, позивачка, в обґрунтування своїх
вимог посилається на те, що
працівниками відповідача постійно
поширюється конфіденційна інформація
стосовно неї серед сусідів,
працівників органів внутрішніх справи,
використовуючи архівний документ, -
довідку про наявність на неї медичної
документації, зокрема працівникам
Ленінського РВ ДМУ, без відповідних на
те запитів та її згоди, розповсюдження
копій вказаної довідки третім особам.

Перевіряючи вказані доводи
позивачки, суд виходить з наступного.

Статтею 6 ЗУ «Про психіатричну
допомогу», передбачено, що
допускається передача відомостей про
стан психічного здоров'я особи та
надання їй психіатричної допомоги без
згоди особи або без згоди її законного
представника для провадження
досудового розслідування або судового
розгляду

за письмовим запитом слідчого,
прокурора та суду.

Так, на запит, необхідність якого
була обумовлена розслідуванням
кримінальної справи №07-28014, за №11/12-6681
від 11.09.2008 року слідчого Ленінського РВ
ДМУ УМВС України в Донецькій області
Михайличенка Є.В., зареєстрованого
відповідачем за №07/4071 12 вересня 2008
року, була видана довідка про наявність
відносно ОСОБА_1 медичної документації
із зазначенням діагнозу
«параноїдальна шизофренія,
параноїдальний синдром».

Також, на запит, необхідність якого
була обумовлена дослідчою перевіркою,
за №11/12-8685 від 06.10.2009 року начальника
Ленінського РВ ДМУ УМВС України в
Донецькій області Гордієнко А.В.,
зареєстрованого відповідачем за №07/3374
від 06.10.2009 року, була видана довідка про
наявність відносно ОСОБА_1 медичної
документації в диспансері.

Крім того, на запит №11/12-10237 від
06.10.2010 року начальника Ленінського РВ
ДМУ УМВС України в Донецькій області
Грачева Н.А., була видана довідка про
наявність відносно ОСОБА_1 медичної
документації із зазначенням діагнозу
«параноїдальна шизофренія,
параноїдальний синдром».

Разом з тим, на запит №11/12-8313 від
14.07.2011 року необхідність якого була
обумовлена вирішенням питання про
порушення кримінальної справи,
зареєстрованого в диспансері за №07/1167,
видана довідка про наявність відносно
ОСОБА_1 медичної документації.

Таким чином, суд вважає, що відповіді
на вказані запити у вигляді довідки про
наявність у диспансері відносно ОСОБА_1
медичної документації із зазначенням
діагнозу параноїдальна шизофренія,
параноїдальний синдром були надані
установою відповідача у відповідності
до вимог статті 6 ЗУ «Про психіатричну
допомогу», на законних підставах та не
потребували згоди позивачки.

Вказані обставини свідчать про те,
що доводи позивачки стосовно того, що
відносно неї була поширена
конфіденційна інформація працівникам
Ленінського РВ ДМУ з використанням
довідки про наявність на неї медичної
документації, без відповідних на те
запитів та її згоди є безпідставними,
недоведеними та необґрунтованими,
рівно як суду не надано жодних
належних та допустимих доказів, як б
підтверджували посилання позивачки на
те, що з вказаної довідки, яка свідчить
про наявність відносно неї у
диспансері медичної документації з
зазначенням діагнозу робились копії,
які в подальшому були розповсюджені
серед третіх осіб.

Отже, враховуючи, що наведена
відповідачем інформація щодо
наявності у позивачки психіатричної
хвороби та медичної документації у
диспансері, наданих правоохоронному
органу не оприлюднювались у
непередбачений законом спосіб, вона не
може вважатись поширенням відомостей,
рівно як і вказана інформація не
вплинула негативно на її особисті
немайнові права, за захистом яких вона
звернулась.

Крім того, доводи позивачки стосовно
того, що відповідач надав особисто
дільничному інспектору міліції
ОСОБА_2 довідку про наявність на неї
медичної документації та діагнозу
«шизофренія параноїдальна,
параноїдальний синдром», з посиланням
на рішення Володарського райсуду
Донецької області від 09.09.2013 року, як на
обґрунтування своїх доводів суд вважає
надуманими, недоведеними, такими, що
спростовуються витребуваними
матеріалами справи та не можуть бути
прийняті до уваги судом, з огляду на
наступне.

Згідно ст. 61 ч.3 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Володарського
районного суду Донецької області від
09.09.2013 року по справі за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про спростування
недостовірної негативної інформації,
відшкодування моральної шкоди, яке
ухвалою Апеляційного суду Донецької
області від 23.10.2013 року залишено без
змін, встановлено, та підтверджено
показаннями допитаного свідка ОСОБА_2,
який пояснив, що з приводу
розповсюдження інформації щодо
психічного стану ОСОБА_1 йому нічого не
відомо. Все згідно довідки з
психдиспансеру від 2011 року, в якій
вказаний діагноз параноїдальна
шизофренія. Запити в психдиспансер
робилися ще до нього, оскільки ОСОБА_1
неодноразово зверталась з
різноманітними заявами, які не мали
логічного сенсу. Ствердження того, що
сусіди розповсюджують відносно неї
недостовірну інформацію свого
підтвердження в ході перевірок не
знайшли.

Крім того, позивачка в своїх доводах
посилається на те, що 2.03.2011 року вона
звернулась з заявою до Головного
лікаря КЛПУ «Міський
психоневрологічний диспансер» Фоменко
Г.Л. про припинення обліку надання їй
психіатричної допомоги, заборону
надання будь кому інформації про її
особу, повідомлення її про будь які
звернення щодо інформації про її особу
та відкликання з Ленінського РВ ДМУ
довідки про наявність на неї медичної
документації, однак відповідач
проігнорував вказані вимоги, викладені
в заяві.

Частиною 1 статті 57 ЦПК України
передбачено, що доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи.

Відповідно до ч. 2 статті 57 ЦПК
України ці данні встановлюються на
підставі сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обгрунтувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до уваги докази,
які не стосуються предмета
доказування.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу свої вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Однак, позивачкою суду не надано
жодних належних та допустимих доказів,
які б підтверджували неправомірність
дій відповідача, які начебто
виразились в розповсюдженні відносно
неї інформації, стосовно наявності
медичної документації в диспансері на
її ім'я, рівно як і порушення з боку
відповідача вимог ЗУ «Про захист
персональних даних», на які вказує
позивачка.

Крім того, вимог позивачки в частині
знищення нової первинної облікової
форми №025/о, виписаної на позивачку
відповідачем, разом із знищенням форми
№030-І/о суд вважає безпідставним
оскільки вказані персональні
статистичні форми передбачені діючим
законодавством, в зв'язку з чим суд
вважає вказані вимоги позивачки
такими, що не ґрунтуються на вимогах
закону та задоволенню не підлягають.

Разом з тим, не підлягають
задоволенню вимоги позивачки в частині
відкликання акта відвідання на дому
від 11.10.2007 року - через зобов'язання
відповідача внести до архівного
документа, який вміщує цей акт запис
про його недійсність, оскільки
вказаний був завірений підписами
дільчого лікаря - психіатра Денисенко
Я.І. та медичної сестри ОСОБА_7 в
установленому порядку, а жодних
доказів, які б підтверджували
відсутність ОСОБА_1 на час складання
вказаного акту не наведено, в зв'язку з
чим підстави для визнання акту
недійсним відсутні.

За ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній особі
неправомірними діями та бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Вимоги позивачки щодо
відшкодування їй з боку відповідача
моральної шкоди, суд вважає
безпідставними, не обґрунтованими та
такими, що також задоволенню не
підлягають.

За таких підстав, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до
КЛПУ «Міський психоневрологічний
диспансер міста Донецька» про
припинення втручання в приватне життя,
незаконного поширення персональних
даних та використання архівного
документа, відшкодування шкоди є
необґрунтованими, безпідставними,
недоведеними такими, що не ґрунтуються
на вимогах закону та в задоволенні яких
необхідно відмовити.

Керуючись статтями 32, 34
Конституції України, ЗУ «Про
психіатричну допомогу», ЗУ «Про
інформацію», Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.09.2009 року
№1 «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», 275, 277, 1167
ЦК України, і на підставі ст.ст.11, 57,58, 60,
61 ч.3, 213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до КЛПУ «Міський
психоневрологічний диспансер міста
Донецька» про припинення втручання в
приватне життя, незаконного поширення
персональних даних та використання
архівного документа, відшкодування
шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання його копії.

Суддя: