Справа № 372/5069/13-ц Головуючий у І
інстанції Тиханський О.Б.Провадження №
22-ц/780/1577/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

27 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Коцюрби О.П.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 27 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, третя особа
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Оптима лізинг" про
розірвання договору суборенди та
стягнення коштів та за зустрічними
позовами фізичної особи-підприємця
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа фізична
особа-підприємець ОСОБА_1 та фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа фізична особа-підприємець
ОСОБА_3 про відшкодування фактичного
користування майном,

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду до відповідачів із зазначеним
позовом, в якому посилалася на те, що
29.01.2013 року між нею та ФОП ОСОБА_1
укладено договір суборенди автомобіля
марки Mazda CX-7 2008 року випуску державний
номер НОМЕР_1, вартістю 23500 доларів США.
За умовами даного договору відповідач
передав їй зазначений автомобіль в
оренду, а вона заплатила відповідачу
нульовий платіж у розмірі 57528 грн. та
орендну плату в розмірі 8098,65 грн.
кожного місяця. 01.04.2013 року в даному
договорі було змінено сторону
орендодавця з ФОП ОСОБА_1 на ФОП ОСОБА_3
09.09.2013 року в гаражному боксі,
пристосованому під СТО, сталася пожежа,
внаслідок якої даний автомобіль
згорів. Позивачка не змогла отримати
страхове відшкодування, оскільки як
вияснилось, орендарі не застрахували
даний автомобіль. Крім того, договір
суборенди не був нотаріально
завірений. Таким чином, вважає, що
договір суборенди є нікчемним та
підлягає визнанню недійсним, а
сплачені нею кошти орендодавцям
поверненню. Просила визнати недійсним
договір суборенди № 20131006 від 29.01.2013
року та додаткову угоду № 1 до даного
договору від 01.04.2013 року з часу їх
укладання. Стягнути з відповідача
ОСОБА_1 на її користь нульовий платіж у
розмірі 57528 грн. та два щомісячних
платежі за лютий 10016,26 грн., за березень -
8078,65 грн. на суму 18095,06 грн., а всього
стягнути 75623,06 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на
її користь 5 щомісячних платежів: за
квітень - 8078,80 грн., за травень - 8100 грн.,
за червень - 8100 грн., за липень - 8150 грн. і
за серпень - 8200 грн., а всього стягнути
40628,80 грн. Позов заявила з підстав,
передбачених ст. ст. 203, 209, 220, 229, 230, 236, 651,
799 ЦК України.

Відповідачі ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_3 у
листопаді 2013 року пред'явили зустрічні
позови до ОСОБА_2, в яких просили
стягнути з останньої на користь ОСОБА_3
у відшкодування фактичного
користування майном 138515,50 грн. і 18095,06
грн. на користь ОСОБА_1 Посилалися на те,
що даний договір суборенди є фактично
договором лізингу, проте у разі
визнання його нікчемним суд повинен
застосувати реституцію шляхом
стягнення з ОСОБА_2 ринкову вартість
коштів за фактичне користування
автомобілем та разовий платіж. Позов
заявили з підстав, передбачених ст. 216
ЦК України.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 27 грудня 2013 року
первісний позов задоволено в повному
обсязі, визнано недійсним договір
суборенди № 20131006 від 29.01.2013 року та
додаткову угоду № 1 від 01.04.2013 року до
договору суборенди з часу його
укладання. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 кошти у розмірі 75623,06 грн.,
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
кошти у розмірі 40628,80 грн. та в рівних
частинах судові витрати у розмірі 1163
грн.

Зустрічний позов ФОП ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ФОП ОСОБА_3 кошти у розмірі 80987,50 грн. та
судові витрати у розмірі 809 грн. В іншій
частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ФОП ОСОБА_1 задоволено
в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ФОП ОСОБА_1 кошти у розмірі 18095,06
грн. та судові витрати у розмірі 229,40
грн.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
змінити зазначене рішення, відмовити в
задоволенні зустрічних позовних вимог
в повному обсязі, залишити в силі
рішення в частині первісного позову,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.
Обгрунтовує доводи апеляційної скарги
тим, що висновки суду протирічать один
один одному, судом зроблені помилкові
висновки щодо вчинення реституції за
договором оренди, оскільки,
встановивши факт повного пошкодження
автомобіля внаслідок пожежі, суд
безпідставно стягнув з неї на користь
відповідачів кошти за фактичне
користування автомобілем після пожежі.

У апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1
просить рішення суду в частині
задоволення первісного позову змінити,
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні первісного позову,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.
В обґрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що судом
безпідставно застосовано приписи ст. 799
ЦК України, яка не регулює дані
правовідносини, і не застосовано ст. 806
ЦК України, яка регулює договір
лізингу, оскільки вважає, що укладений
договір суборенди транспортного
засобу є різновидом договору найму
(оренди) - договором оперативного
лізингу і використання в межах
договору термінів найм (оренда) та
лізинг не протирічить чинному
законодавству та змісту такого
договору лізингу. Тому визнання даного
договору недійсним в частині, що
передбачає продаж автомобіля
відповідно до вимог ст. ст. 203, 220, 799 ЦК
України є безпідставним, не відповідає
фактичним обставинам справи та
суперечить вимогам ст. ст. 217, 628 ЦК
України.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія судів вважає, що
апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин
має вчинятися у формі, встановленій
законом.

Згідно ч. 1 ст. 209 ЦК України, правочин,
який вчинений у письмовій формі,
підлягає нотаріальному посвідченню
лише у випадках, встановлених законом
або домовленістю сторін.

Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є
правочин, якщо його недійсність
встановлена законом (нікчемний
правочин). У цьому разі визнання такого
правочину недійсним судом не
вимагається.

За змістом ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.

Згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення.

Відповідно до вимог ст. 799 ЦК України
договір найму транспортного засобу
укладається у письмовій формі. Договір
найму транспортного засобу за участю
фізичної особи підлягає нотаріальному
посвідченню.

Відповідно до роз'яснень п. п. 2, 4-7
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).
Відповідність чи невідповідність
правочину вимогам законодавства має
оцінюватися судом відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
вчинення правочину.

Судам відповідно до статті 215 ЦК
необхідно розмежовувати види
недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через
невідповідність його вимогам закону та
не потребує визнання його таким судом.
Оспорюваний правочин може бути
визнаний недійсним лише за рішенням
суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди
розглядають справи за позовами: про
визнання оспорюваного правочину
недійсним і застосування наслідків
його недійсності, про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

Вимога про встановлення нікчемності
правочину підлягає розгляду в разі
наявності відповідного спору. Такий
позов може пред'являтися окремо, без
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину. У цьому разі в
резолютивній частині судового рішення
суд вказує про нікчемність правочину
або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків
недійсності правочину може бути
заявлена як одночасно з вимогою про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, так і у вигляді самостійної
вимоги в разі нікчемності правочину та
наявності рішення суду про визнання
правочину недійсним. Наслідком
визнання правочину (договору)
недійсним не може бути його розірвання,
оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на
нікчемність правочину для
обґрунтування іншої заявленої вимоги,
суд не вправі посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким доводам
позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога
про визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного
правочину недійсним і застосування
наслідків його недійсності, про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину розглядаються у
позовному провадженні в порядку
цивільного судочинства відповідно до
вимог статті 15 ЦПК.

За цими ж правилами розглядаються
зазначені вимоги і в разі, якщо
стороною правочину є суб'єкт владних
повноважень, крім вимог про визнання
недійсним адміністративного договору.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

У разі якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлено наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд, вказуючи
про нікчемність такого правочину,
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.

За змістом статті 216 ЦК та виходячи із
загальних засад цивільного
законодавства суд може застосувати з
власної ініціативи реституцію як
наслідок недійсності оспорюваного
правочину. Інші наслідки недійсності
оспорюваного правочину (відшкодування
збитків, моральної шкоди тощо) суд
застосовує відповідно до статті 11 ЦПК.

Судам необхідно враховувати, що
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. У разі
якщо правочин ще не виконаний, він є
таким, що не створює жодних юридичних
наслідків (частина перша статті 216 ЦК).

Судом встановлено, що 10.01.2013 року
між ТОВ «Оптима-лізинг» (лізингодавець)
та ФОП ОСОБА_1 (лізингоодержувач)
укладено договір лізингу № 2013-1,
відповідно до умов якого лізингодавець
надає у виключне користування
лізингоодержувачу на визначений цим
договором строк автомобіль «Мазда»
державний номер НОМЕР_1 за умови сплати
періодичних лізингових платежів. (а. с
163-173).

29.01.2013 року між ФОП ОСОБА_1
(орендодавець) та ОСОБА_2 (суборендар)
укладено договір суборенди № 20131006,
відповідно до умов якого орендодавець
надає у виключне користування
суборендарю на визначений цією угодою
строк автомобіль «Мазда» державний
номер НОМЕР_1. Відповідно до п. 12 даного
договору орендодавець за власний кошт
забезпечує страхування транспортного
засобу на випадок, зокрема внаслідок
пошкодження всього або частин
транспортного засобу внаслідок пожежі.
(а. с. 6-14).

Відповідно до п. 5.1 додатку № 1 від 29.01.2013
року до даного договору сторони згідно
з положеннями угоди узгодили наступний
розмір та порядок внесення нульового
та наступних щомісячних платежів за
оренду переданого автомобіля, за яким
нульовий платіж складає 57528 грн., а
щомісячний платіж складає 8098,65 грн. до
01.01.2016 року. (а. с. 15).

Відповідно до додаткової угоди № 1 від
01.04.2013 року до даного договору оренди,
укладеного між ФОП ОСОБА_1
(орендодавець 1), ФОП ОСОБА_3
(орендодавець 2) та ОСОБА_2, права та
обов'язки Орендодавця 1 ФОП ОСОБА_1 за
угодою суборенди № 20131006 від 29.01.2013 року
передано Орендодавцю 2 ФОП ОСОБА_3
(а.с.22).

Встановлено, що відповідно до наданих
ОСОБА_2 квитанцій на виконання умов
договору вона сплатила ОСОБА_1 нульовий
платіж в розмірі 57528 грн. та два
щомісячних платежі на суму 18095,06 грн.
(10016,26 +8078,80), а ОСОБА_3 вона сплатила п'ять
щомісячних платежів на суму 40628,80 грн.
(8078,80 + 8100 + 8100 + 8150 + 8200) (а. с. 25-32).

Згідно акту про пожежу від 09.09.2013 року
автомобіль «Мазда» державний номер
НОМЕР_1 знищений пожежею. (а. с.37-38).

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов вірного висновку, що між
сторонами виникли правовідносини щодо
оренди автомобіля, що підтверджується
відповідним договором суборенди, який
в силу вимог ч. 2 ст. 799 ЦК України
підлягав нотаріальному посвідченню, а
доводи відповідачів про те, що між
сторонами укладений договір лізингу не
підтверджується матеріалами справи.

Однак, вирішуючи позовні вимоги в
частині визнання договору суборенди
транспортного засобу недійсним, суд на
зазначені вимоги закону уваги не
звернув та не врахував роз'яснень і
встановивши в мотивувальній частині
про його нікчемність, безпідставно
зазначив у резолютивній частині
рішення про визнання його недійсним,
оскільки нікчемний правочин є
недійсним з моменту його вчинення
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом, в цьому разі судом повинні
розглядатися вимоги про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину.

Тому рішення суду першої інстанції із
зазначенням в резолютивній частині
висновку про задоволення позову в
частині визнання недійсним договору
суборенди № 20131006 від 29.01.2013 року та
додаткової угоди № 1 від 01.04.2013 року до
договору суборенди з часу його
укладання підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в цій частині позовних вимог.

Вирішуючи позовні вимоги в частині
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину, суд дійшов
вірного висновку про те, що відповідачі
на виконання нікчемного правочину
одержали від позивачки ОСОБА_2 грошові
кошти в розмірі 75623,06 грн. ОСОБА_1 та 40628,80
грн. ОСОБА_3 Тому ці кошти підлягають
стягненню з відповідачів на користь
позивачки відповідно до вимог ст. 216 ЦК
України.

Задовольняючи зустрічні позовні
вимоги, суд першої інстанції дійшов
вірного про те, що оскільки при
укладенні нікчемного договору
суборенди сторони домовились, що
ринкова ціна оренди автомобіля в
місяць складатиме 8098,65 грн., а позивачка
користувалась даним автомобілем
протягом семи місяців, то вона повинна
відшкодувати відповідачам фактичну
вартість користування автомобілем,
розмір якої був визначений
домовленістю між сторонами.

Таким чином, доводи апеляційних скарг
заслуговують на увагу, рішення суду в
частині визнання недійсним договору
суборенди № 20131006 від 29.01.2013 року та
додаткової угоди № 1 від 01.04.2013 року до
договору суборенди з часу його
укладання підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в цій частині позовних вимог
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 312, 313-314,
316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги фізичної
особи-підприємця ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задоволити частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 27 грудня 2013 року
в частині визнання недійсним договору
суборенди від 29 січня 2013 року № 20131006 та
додаткової угоди № 1 від 1 квітня 2013
року до договору суборенди від 29 січня
2013 року № 20131006 скасувати і в цій
частині ухвалити нове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1,
фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,
Товариство з обмеженою
відповідальністю "Оптима лізинг" про
визнання недійсним правочинів.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді