Ухвала

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової Є.П.,
Євтушенко О.І.,

Колодійчука В.М., Ситнік
О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення інфляційних
витрат та 3 % річних,

за касаційною скаргою
ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5,
на рішення Оболонського районного суду
м. Києва від 25 вересня 2013 року та
рішення апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
стягнення інфляційних витрат в розмірі
254 036,35 грн та 3 % річних в розмірі 42 669,49
грн.

Посилалася на те, що 30 червня 2006 року
вона надала відповідачці в борг
грошові кошти в розмірі 500 000 грн
строком до 31 грудня 2007 року. Рішенням
Оболонського районного суду м. Києва
від 16 травня 2008 року було стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість за договором позики.
Відповідно до виписки ПАТ «ПроКредит
Банк» від 19 жовтня 2012 року за період з 1
січня 2009 року по 31 грудня 2010 року
повернення боргу відбувалось
примусово, в межах виконавчого
провадження на підставі виконавчого
листа, виданого Оболонським районним
судом м. Києва 23 грудня 2008 року,
наступним чином: 5 912 грн стягнуто 30
вересня 2009 року; 74 000 грн стягнуто 26
лютого 2010 року та 422 500 грн стягнуто 24
грудня 2010 року. Таким чином,
відповідачка погасила заборгованість
за договором позики 24 грудня 2010 року,
чим порушила строки виконання
зобов'язань.

Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 25 вересня 2013 року позовні
вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 інфляційні витрати в
розмірі 254 036,35 грн, 3 % річних в розмірі 42
669,49 грн та судовий збір в розмірі 2 967,05
грн.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
26 грудня 2013 року рішення Оболонського
районного суду м. Києва від 25 вересня 2013
року змінено в частині стягнення з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних
витрат в розмірі 254 036,35 грн, 3 % річних в
розмірі 42 669,49 грн та судового збору в
розмірі 2 967,05 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 втрати від інфляції в
розмірі 222 942,55 грн, 3 % річних в розмірі 40
210,37 грн та судовий збір в розмірі 2 631,52
грн. В іншій частині рішення залишено
без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані
судові рішення, постановити ухвалу про
закриття провадження у справі або про
залишення позову без розгляду,
мотивуючи свої вимоги порушенням
судами норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_4 порушила строки виконання
зобов'язання за договором позики, у
зв'язку з чим має відшкодувати ОСОБА_3
інфляційні витрати та 3 % річних.

Змінюючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
виходив з того, що відповідачка
поступово, в примусовому порядку,
сплачувала заборгованість, а тому
штрафні санкції необхідно
відраховувати на кожний період окремо.

Проте з таким висновком суду
апеляційної інстанції погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три відсотки
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Судами встановлено, що у відповідачки
існувало грошове зобов'язання перед
позивачем, визначене договором позики.
Рішенням Оболонського районного суду
м. Києва від 16 травня 2008 року стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 502 500 грн, з
яких 500 000 грн - заборгованість за
договором позики та 2 500 - 3 % річних (за
період з 1 січня 2008 року по 28 лютого 2008
року).

Відповідно до виписки ПАТ «ПроКредит
Банк» від 19 жовтня 2012 року за період з 1
січня 2009 року по 31 грудня 2010 року
повернення боргу відбувалось
примусово, в межах виконавчого
провадження на підставі виконавчого
листа, виданого Оболонським районним
судом м. Києва 23 грудня 2008 року,
наступним чином: 5 912 грн стягнуто 30
вересня 2009 року; 74 000 грн стягнуто 26
лютого 2010 року та 422 500 грн стягнуто 24
грудня 2010 року.

Суди правильно визначили, що набрання
законної сили рішенням суду про
стягнення грошового зобов'язання не є
підставою для припинення його
виконання, а боржник несе обов'язок
відшкодувати інфляційні витрати від
знецінення неповернутих коштів за час
виконання рішення суду про стягнення
суми. Розрахунок проіндексованої суми
проводить позивач, проте суди повинні
перевірити цей розрахунок на
відповідність його закону та
витребувати у відповідної установи
документ щодо коефіцієнта інфляції за
весь період заборгованості.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду
першої інстанції у частині визначення
розміру суми боргу з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення і трьох процентів
річних від простроченої суми, що
підлягає стягненню, взяв до уваги
розрахунок, який був наданий позивачем,
при цьому не перевірив цей розрахунок
на відповідність закону та не звернув
уваги на те, що при розрахунку суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення застосовуються показники
індексу інфляції за кожний місяць (рік)
прострочення незалежно від того, чи був
в якийсь із періодів індекс інфляції
менше одиниці (тобто мала місце не
інфляція, а дефляція), а розрахунок
трьох процентів річних від
простроченої суми здійснюється за
кожен день прострочення за формулою:
сума боргу х 3% / 365 (кількість днів у
році) х кількість днів прострочення.

Крім того, апеляційний суд не взяв до
уваги, що рішенням Оболонського
районного суду м. Києва від 16 травня 2008
року з ОСОБА_4 вже було стягнуто 3 %
річних за період з 1 січня 2008 року по 28
лютого 2008 року.

Згідно зі ст. 61 Конституції України
ніхто не може бути двічі притягнутий до
юридичної відповідальності за одне й
те саме правопорушення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Установлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд не дотримався
встановленого ст. 212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

Враховуючи викладене, судом
апеляційної інстанції в порушення
статей 212, 213-215, 316 ЦПК України не
з'ясовано та належним чином не
досліджено обставин, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення сторін, та якими доказами
вони підтверджувались.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України
справа направляється до суду
апеляційної інстанції для продовження
розгляду або на новий розгляд, якщо
порушення, зазначені у частинах першій
і другій цієї статті, допущені тільки
цим судом. У всіх інших випадках справа
направляється до суду першої
інстанції.

З цих підстав рішення апеляційного
суду підлягає скасуванню з
направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником ОСОБА_5, задовольнити
частково.

Рішення апеляційного
суду м. Києва від 26 грудня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий Н.А. ГорелкінаСудді:Є.П.
Євграфова О.І. Євтушенко В.М.
Колодійчук О.М. Ситнік