Справа № 344/1829/14-ц
Провадження № 2/344/1952/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю позивача ОСОБА_2, представника
відповідача ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл
майна набутого у шлюбі, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до
ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна
як спільну сумісну власність подружжя,
поділ квартири АДРЕСА_1 з відступленням
від засад рівності часток, визнавши за
позивачем право на 70% даної квартири,
зобов'язати відповідача не чинити
перешкоди позивачу та двом дітям у
здійсненні права власності на житло, в
т.ч. з питань реєстрації за місцем
проживання, стягнення судових витрат:
плату за оцінку нерухомості в сумі 600
грн., судовий збір в сумі 1740.87 грн., за
надані послуги з правової допомоги в
сумі 1525 грн.

Позивач та представник позивача
позовні вимоги підтримали, просили
позов задовольнити повністю.

Відповідач позовні вимоги частково
визнав, а саме що квартира є спільною
сумісною власністю колишнього
подружжя, також визнав в частині поділу
майна - в рівних частках по ? частині
кожному, щодо решти вимог просив в
позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає до задоволення частково,
виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4
зареєстрували шлюб 27.12.2000 року та
згідно рішення Івано-Франківського
міського суду від 27.01.2014 року, яке
набрало законної сили 07.02.2014 року, шлюб
між подружжям розірвано (а.с.17, 125). Від
шлюбу подружжя має двох дітей ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.18, 26). На утримання дітей з ОСОБА_4
стягуються аліменти на користь ОСОБА_2,
згідно рішення судів (а.с.12-13, 139-143).

Позивач зазначає, що під час проживання
у шлюбі подружжям придбано квартиру
АДРЕСА_1, яка є спільною сумісною
власністю, однак при поділі даної
квартири судом, просить поділ її
здійснити з відступленням від засад
рівності часток, визнавши за позивачем
право на 70% даної квартири, а за
відповідачем 30%, з обґрунтуванням того,
що після розірвання шлюбу дітей
залишено на проживання з матір'ю,
розмір аліментів визначених судом є
недостатнім для забезпечення дітей
необхідним, відповідач вчиняє
конфлікти в сім'ї та чинить перешкоди в
реєстрації сина ОСОБА_5 в даній
квартирі. Відповідач натомість визнав
поділ майна судом з врахуванням
рівності часток.

Суд відхиляє доводи позивача щодо
необхідності та обґрунтованості
поділу квартири в нерівних частках,
оскільки, як встановлено згідно
пояснень сторін, квартира придбана під
час шлюбу подружжя. Так, згідно
договору купівлі-продажу від 12.04.2007
року, посвідченого приватним
нотаріусом Івано-Франківського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за №708, відповідач ОСОБА_4 придбав
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 67.3 м.кв., житловою
площею 39.2 м.кв., вартістю 30 426 грн. (а.с.8),
попередньо продавши, з метою
покращення умов для сім'ї, двохкімнатну
квартиру по АДРЕСА_4, яка придбана була
також під час шлюбу в 2004 році (а.с.153).
Кошти на придбання квартири спочатку
двохкімнатної, а пізніше
трьохкімнатної заробляв відповідач
ОСОБА_4, будучи часто за межами України
на роботі (Чехія), що підтверджено окрім
пояснень відповідача і його
закордонним паспортом (а.с.88-98), та не
спростовано позивачем. Свідок ОСОБА_9
(мама позивача) вказала усно суду на те,
що вона давала своїй дочці ОСОБА_2
кошти, що не вистачало на придбання
цієї квартири в сумі 1 тисяча євро та 1
тисяча доларів. Свідок ОСОБА_10 (батько
відповідача) вказав суду на те, що окрім
зароблених ОСОБА_4 коштів в Чехії, кошти
часто передавала в тому числі і на
квартиру мама відповідача (дружина
свідка), яка також працювала за
кордоном в Італії.

У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу
України та ст.368, 369 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, згідно із частиною
першою статті 61 Сімейного кодексу
України, може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Як вказує ст.68 цього ж кодексу
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Ця ж норма
роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя».

Згідно п.23 цієї ж постанови Пленуму
Верховного Суду України вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу
України в разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно п.22 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» поділ спільного майна
подружжя здійснюється за правилами,
встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372
ЦК.

Установивши, що на об'єкт нерухомого
майна - квартиру набуто право власності
на підставі цивільно-правової угоди,
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вона була придбана, суд
приходить до висновку, що цей об'єкт є
правом спільної сумісної власності
подружжя, що також і визнається
сторонами. Однак, слід визначити частки
на це майно в рівних частках по ?
частині кожному з подружжя.

Підстави для відступлення від рівності
часток кожного з подружжя не є
обґрунтовані позивачем, оскільки діти,
що залишені на проживання з матір'ю,
мають рівні права спільно з обидвома
батьками на користування житлом, в
якому вони і проживають. Що стосується
сина ОСОБА_5, який як ствердила позивач
є інвалідом з дитинства,
спростовується доказами та самими
поясненнями сторін, так як ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, захворів в серпні 2011 року,
з встановленням інвалідності з 10.08.2011
року по 10.08.2016 року (а.с.19-22). Аліменти на
утримання двох дітей, що стягуються
позивачу з відповідача, визначені та
встановлено їх розмір за рішенням суду
(з дослідженням при цьому підстав щодо
визначення саме такого розміру чи
зменшення їх з певних підстав), а тому
доводи ОСОБА_2 про те, що розмір
аліментів є недостатнім для
забезпечення дітей всім необхідним, не
заслуговують на увагу при визначенні
часток поділу нерухомого майна.

Що стосується позовних вимог про
зобов'язання відповідача не чинити
перешкоди у здійсненні права
власності цим майном, в т.ч. реєстрації
сина ОСОБА_5 за місцем його проживання,
тобто в даній квартирі, то дана
обставина є не доведеною суду, оскільки
колишнє подружжя проживає в спірній
квартирі разом з дітьми з часу її
придбання. Жодних перешкод відповідач
у користуванні цим житлом не
перешкоджав ні позивачу, ні дітям. Один
син ОСОБА_6 зареєстрований разом з
батьком в спірній квартирі (а.с.9-11),
старший син ОСОБА_5 зареєстрований
разом з мамою за іншою адресою, що не
суперечить і ст..29 ЦК України
(реєстрація дітей за місцем проживання
батьків або одного з них). Окрім того,
спір щодо цього відсутній, оскільки
відповідач не заперечує при
необхідності провести реєстрацію сина
ОСОБА_5 у спірній квартирі, також це
право може використати і сама позивач
при набутті права власності за даним
рішенням на частину цієї квартири. Тому
в задоволенні цих вимог слід відмовити
за недоведеністю.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної
рівності сторін і враховуючи обов'язок
кожної сторони довести ті обставини, на
які вона посилається, необхідно в
судовому зсіданні дослідити кожен
доказ, наданий сторонами на
підтвердження своїх вимог або
заперечень, який відповідає вимогам
належності та допустимості доказів (п.27
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12.06.2009 р. №2 «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11
постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове
рішення у цивільній справі» роз'яснив,
що у мотивувальній частині рішення
слід наводити дані про встановлені
судом обставини, що мають значення для
справи, їх юридичну оцінку та визначені
відповідно до них правовідносини, а
також оцінку всіх доказів.

Що стосується вимоги по стягненню з
відповідача понесених судових витрат,
то слід зазначити наступне.

За вимогами ст..79 ЦПК України судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. Розмір судового збору, порядок
його сплати, повернення і звільнення
від сплати встановлюються законом. До
витрат, пов'язаних з розглядом судової
справи, належать в тому числі витрати
на правову допомогу; витрати, пов'язані
із залученням свідків, спеціалістів,
перекладачів та проведенням судових
експертиз.

Як слідує зі ст.. 88 цього ж кодексу
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

А тому, оскільки позов задоволено
частково, судовий збір сплачений
позивачем в сумі 1740.87 грн., який вона
просить стягнути повністю з
відповідача, слід стягнути з
відповідача в частині половини цього
розміру тобто 870 грн., як і половину
розміру витрат на правову допомогу в
сумі 762.5 грн. Що стосується стягнення з
відповідача плати за оцінку
нерухомості в сумі 600 грн., яка
замовлялася позивачем для визначення
ціни позову, то дані витрати не входять
до судових витрат, а є доказом оцінки
спірного майна, тому ці витрати не
стягуються судом з відповідача.

На підставі наведеного, відповідно до
ст. 190, 368, 369, 392 ЦК України, ст. 60, 63, 68-72,
Сімейного кодексу України, керуючись
ст.ст.10, 11, 60, 79, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з трьох кімнат, житловою
прощею 39,2 кв.м, загальною площею 67,3 кв.м.
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Здійснити поділ квартири АДРЕСА_1, яка
складається з трьох кімнат, житловою
площею 39,2 кв.м., загальною площею 67,3
кв.м., шляхом поліду між сторонами з
розрахунку по 1/2 частині між ОСОБА_4 та
ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, жителя
АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6,
жительки АДРЕСА_1, частково судові
витрати по сплаті судового збору в сумі
870 грн. та за надані правові послуги в
сумі 762,50 грн.

В задоволенні решти заявлених вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 22 травня 2014 року.

Суддя:
Польська
М.В.