У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

2 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
суми заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 8 серпня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 12 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
посилаючись на те, що 23 жовтня 2006 року
із ОСОБА_3 було укладено кредитний
договір на споживчі цілі, за яким їй
надано кошти у розмірі 9 295 грн терміном
до 23 жовтня 2009 року зі сплатою 25,08 %
річних. Позичальник зобов'язання за
вказаним договором належним чином не
виконував, унаслідок чого виникла
заборгованість, яка за розрахунком
банку, станом на 2 січня 2013 року склала 98
059 грн 96 коп., у тому числі:
заборгованість за кредитом в сумі 9 295
грн, заборгованість за відсотками в
сумі 34 322 грн 68 коп., пеня в сумі 49 296 грн 57
коп., штраф (фіксована частина) в сумі 500
грн, штраф (процентна складова) в сумі 4
645 грн 71 коп.

У зв'язку з цим позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
вказану суму кредитної заборгованості,
а також понесені ним судові витрати.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області від 8 серпня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12
листопада 2013 року, позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором від

23 жовтня 2006 року в сумі 58 058 грн 39 коп.,
яка складається: із заборгованості за
кредитом в сумі 9 295 грн, заборгованості
по процентам в сумі 34 322 грн 68 коп., пені
в сумі 9 295 грн, штраф (фіксована
частина) в сумі 500 грн, штраф (процентна
складова) в сумі 4 645 грн 71 коп. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. У
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідачка не виконувала належним
чином умов кредитного договору, відтак,
має сплатити суму кредитної
заборгованості з урахуванням того, що
розмір пені зменшено, оскільки він
значно перевищує розмір заподіяних
позивачеві збитків.

Апеляційний суд погодився із таким
висновком суду першої інстанції,
зазначивши, що позивачем не пропущено
строк позовної давності, оскільки
умовами кредитного договору строк
позовної давності по вимогах про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів визначено у
п'ять років.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не відповідає.

Судом установлено, що 23 жовтня 2006 року
ОСОБА_3 подано до ПАТ КБ «ПриватБанк»
заяву позичальника, яка разом з Умовами
про надання споживчого кредиту
фізичним особам, тарифами складає
кредитно-заставний договір, за яким їй
надано кошти у розмірі 9 295 грн терміном
до 23 жовтня 2009 року зі
сплатою 2,09 % на місяць. За умовами
договору позичальник зобов'язався
сплачувати заборгованість за
кредитним договором щомісяця.

Умови договору ОСОБА_3 належним чином
не виконувала, унаслідок чого виникла
заборгованість, яка за розрахунком
банку, станом на

2 січня 2013 року складала 98 059 грн 96 коп.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір
є укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зі змісту договору про надання
споживчого кредиту, укладеного між
сторонами, убачається, що позичальник
ознайомлений з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), які були
надані йому у письмовій формі, що
засвідчив своїм підписом.

Згідно з п. 5.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам строки
позовної давності по вимогам про
стягнення кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами у
п'ять років.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Згідно ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлена
спеціальна позовна давність в один рік
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі
спливом позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо).

Стягнення неустойки (пені, штрафу)
обмежується останніми 12 місяцями перед
зверненням кредитора до суду, а
починається з дня (місяця), з якого вона
нараховується, у межах строку позовної
давності за основною вимогою.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд не
звернув уваги, що при вирішенні питання
про стягнення неустойки (пені, штрафів),
суд першої інстанції застосував
положення ч. 3 ст. 551 ЦК України щодо
зменшення розміру неустойки, оскільки
він значно перевищує розмір збитків,
але не звернув уваги на те, що зменшити
розмір неустойки, при наявності для
цього підстав, можливо лише в разі, якщо
він визначений згідно з вимогами
закону.

Крім того, у п. 27 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам також роз'яснено, що положення
частини третьої статті 551 ЦК України
про зменшення розміру неустойки може
бути застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з частиною другою
статті 625 ЦК України, які мають іншу
правову природу.

Проте у матеріалах справи відсутня
заява відповідачки про зменшення
розміру неустойки.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК
України, апеляційний суд недоліків
суду першої інстанції не усунув, на
вказані вимоги закону уваги не звернув
та не врахував, що нарахування
неустойки обмежується лише
12 місяцями, незважаючи на те, що
позовна давність відповідно до умов
кредитного договору встановлена у
п'ять років; розрахунків позивача в
частині стягнення неустойки (пені,
штрафів) не дослідив.

В іншій частині судові рішення
відповідають вимогам закону, оскільки
через порушення кредитних зобов'язань
відповідачка допустила
заборгованість, розмір якої визначено
судами згідно вимог закону і умов
договору.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду в частині стягнення
неустойки не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12
листопада 2013 року в частині стягнення
неустойки скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Жовтневого
районного суду м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області від 8 серпня
2013 року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді
Б.І.
Гулько

А.О. Лесько

М.Є. Червинська

В.А. Черненко