АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1160/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 41, 42 Мельничук Ю.
В. Доповідач в апеляційній інстанції
Бородійчук В. Г. РІШЕННЯ
21 травня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоБородійчук В. Г.
суддівДемченко В. А. , Василенко Л. І. при
секретаріРибасюк О.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення
Уманського міськрайонного суду
Черкаської області від 17 грудня 2013 року
по справі за позовом Уманської міської
ради до ОСОБА_6 про виселення з квартири
без надання другого жилого приміщення.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
сторони, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
20 червня 2013 року Уманська міська рада
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6
про виселення з квартири без надання
другого жилого приміщення.
В обґрунтування позовних вимог позивач
вказував, що в житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_1 в однокімнатній
квартирі на праві приватної власності
загальною площею 29,9 кв.м. до грудня 1997
року проживала гр. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,
яка в кінці грудня 1997 року із м. Умань
виїхала, адреси не залишила і більше в
м. Умань не поверталася. За даними
адресного бюро м. Умань, ОСОБА_7
прописаною або виписаною не числиться.
В серпні 2005 року у вищезазначену
квартиру АДРЕСА_1 вселився без
відповідних документів мешканець с.
Кочержинці Уманського р-ну, ОСОБА_6 з
ОСОБА_6 адміністрацією КП РЕУ № 3
неодноразово вручалися приписи про
звільнення незаконно займаної
квартири та направлялись до суду
позовні заяви, але в зв'язку з розшуком
гр. ОСОБА_7, рішення суду не
Місце знаходження гр. ОСОБА_7 та її
смерть Уманським МВ УМВС України в
Черкаській області встановлено.
28 лютого 2013 року адміністрацією КП РЕУ
№ 3 ОСОБА_6 вручено припис звільнити
незаконно займану квартиру АДРЕСА_1
Останній квартиру не звільнив і до
цього часу проживає з дружиною в
вищевказаній квартирі. З грудня 1997 року
квартирна плата не сплачується, тому
заборгованість складає 4 427,24 грн..
Тому, самовільне вселення відповідача
ОСОБА_6 в неналежне йому житлове
приміщення, проживання в ньому є
порушенням права власності на
квартиру, яке підлягає захисту судом
шляхом виселення відповідача.
Позивач просив суд виселити ОСОБА_6 з
усіма членами сім'ї з квартири АДРЕСА_1,
без надання другого жилого приміщення.
Заочним рішеннями Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 17 грудня 2013 року позов
Уманської міської ради задоволено.
Виселено ОСОБА_6 з усіма членами сім'ї, а
саме: ОСОБА_6, його дружину ОСОБА_8 та
сина ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 без
надання другого жилого приміщення.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати заочне рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 17 грудня 2013 року як
незаконне та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позовних
вимог Уманської міської ради.
Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.
Однак, дане рішення суду вказаним
вимогам не відповідає.
Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право
кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду з позовною заявою
(а.с. 2-3), та заявою про уточнення
позовних вимог (а.с.44-45) Уманська міська
рада в обґрунтування позовних вимог
вказувала, що в житловому будинку за
адресою АДРЕСА_1 в однокімнатній
квартирі на праві приватної власності
проживала ОСОБА_7, яка виїхала з м. Умань
в 1997 році і більше в м. Умань не
поверталася. З серпня 2005 року до даної
квартири вселився без відповідних
документів відповідач по справі ОСОБА_6
з дружиною. Адміністрацією КП РЕУ № 3
йому неодноразово вручалися приписи
про звільнення незаконно займаної
квартири.

Місце знаходження ОСОБА_7 та її смерть
Уманським МВ УМВС встановлено.
Оскільки, в черговий раз ОСОБА_6
проігнорував припис адміністрації КП
РЕУ № 3 та займану квартиру не звільнив,
позивач просив виселити відповідача з
усіма членами сім'ї без надання другого
жилого приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги
Уманської міської ради, суд першої
інстанції мотивував свої висновки тим,
що відповідач ОСОБА_6 у 2005 році разом із
своєю дружиною вселився у спірну
квартиру без відповідних документів. У
відповідності до вимог ст. 116 ЖК України
особи, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяються без надання їм
іншого жилого приміщення, тому на
підставі цієї статті й виселив
відповідача з членами його сім'ї з
квартири без надання другого жилого
приміщення.

Колегія суддів не може погодитися з
таким висновком районного суду,
виходячи з наступного.

Переглядаючи законність рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги та
наявних матеріалів справи, колегія
суддів встановила, що квартира АДРЕСА_1
належить ОСОБА_7 на підставі договору
дарування квартири від 02 вересня 1998
року, який посвідчений приватним
нотаріусом Уманського міськрайонного
нотаріального округу ОСОБА_10 та
внесено до реєстру під № 5556.

Згідно відповіді Уманського міського
відділу МВС України в Черкаській
області № 19497 від 07 грудня 2012 року (а.с.
27) вбачається, що громадянка ОСОБА_7
померла в м. Калінінград РФ, про що 18
березня 2002 року з № 1516 в РАЦС
Калінінградської області по
спеціальному відділу РАЦС
адміністрації міського округу «Міста
Калінінград» зареєстрований актовий
запис про смерть ОСОБА_7.

Згідно інформаційної довідки зі
спадкового реєстру № 37367945 від 14 травня
2014 року, наданої Уманською міською
державною нотаріальною конторою на
запит апеляційного суду вбачається, що
після смерті ОСОБА_7 з заявою про
прийняття спадщини ніхто не звертався
і спадкова справа не заводилася. Судом
встановлено, що сама ОСОБА_7 по
Спадковому реєстру спадкодавцем не
значиться і відомості про спадкодавців
за законом і заповітом, або усунення їх
від спадкування або неприйняття ними
спадщини відсутні.

Отже дані обставини підтверджують той
факт, що на даний час власником
нерухомого майна, а саме спірної
квартири АДРЕСА_1 ще значиться ОСОБА_7.

На час смерті ОСОБА_7, яка померла в 2002
році відносини в Україні були
врегульовані нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 137 ЦК УРСР 1963 року
майно, яке не має власника або власник
якого невідомий (безхазяйне майно),
надходить у власність держави за
рішенням виконавчого комітету
районної, міської Ради народних
депутатів, винесеним за заявою
фінансового органу.

Заява про визнання майна безхазяйним
може бути подана не раніш як через один
рік після прийняття майна на облік
відповідним фінансовим органом або
виконавчим комітетом селищної,
сільської Ради народних депутатів.

Порядок виявлення та обліку
безхазяйного майна визначається
Міністерством фінансів Української
РСР.

Відповідно до Інструкції про порядок
виявлення та обліку безхазяйного майна
Міністерства фінансів УРСР від 17
грудня 1987 року № 112 (яка діяла на момент
смерті ОСОБА_7) і була видана на
підставі ст. 137 ЦК УРСР 1963 року -
обов'язки по виявленню та обліку
безхазяйного майна, а також вжиття
заходів до його охорони покладаються
на фінансові органи.

Відповідно до п. 2 вказаної інструкції -
майно, яке не має власника або власник
якого невідомий (безхазяйне майно), за
винятком майна, переліченого у пункті 17
цієї Інструкції, надходить у власність
держави за рішенням виконавчого
комітету районної (міської) Ради
народних депутатів, винесеним за
заявою фінансового органу.

Після закінчення річного строку з дня
прийняття на облік зазначеного в
пункті 14 цієї Інструкції майна
фінансовий орган зобов'язаний подати,
виконавчому комітету районної
(міської) Ради народних депутатів за
місцем знаходження майна заяву про
визнання його безхазяйним. У заяві слід
зазначити, яке майно вважається
безхазяйним, а також навести докази, що
підтверджують неможливість
встановлення власника майна.

Колегією судді було встановлено,
що заява про визнання майна
безхазяйним в порядку статті 137 ЦК УРСР
не заявлялась і відповідно до цих норм,
майно безхазяйним не визнавалось.

Як вже зазначалося вище, спірна
квартира на даний час на праві
приватної власності значиться за
померлою ОСОБА_7. Право приватної
власності є непорушним, а ст. 317 ЦК
України визначає, що власникові
належать права володіння, користування
і розпорядження своїм майном, на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та місце
знаходження майна.

Ні під час розгляду справи в суді
першої інстанції, ні під час розгляду в
суді апеляційної інстанції, сторонами
не було надано жодних доказів того, що
ОСОБА_7 чи її спадкоємці надавали
які-небуть повноваження Уманській
міській раді на ведення справи від їх
імені. А тому, колегія суддів
враховуючи вище приведені норми
законодавства, що підлягали
застосуванню на момент виникнення
спірних правовідносин та враховуючи
доведеним той факт, що Уманська міська
рада не має жодного відношення до
квартири, яка є приватною власністю
громадян та не відноситься до
комунальної власності, вважає в даному
випадку предчасним звернення органу
місцевого самоврядування до суду з
даним позовом.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції є незаконним, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального законодавства, доводи
апеляційної скарги і встановлені
обставини справи є вмотивованими та
дають можливість для скасування
судового рішення з ухваленням нового -
про відмову в задоволенні позовних
вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити.

Заочне рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 17 грудня 2013 року по справі
за позовом Уманської міської ради до
ОСОБА_6 про виселення з квартири без
надання другого жилого приміщення
скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог Уманської
міської ради до ОСОБА_6 про виселення з
квартири без надання другого жилого
приміщення відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :