АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/282/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Антонюк О.А. Доповідач - Чубуков
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: Чубуков
О.П.

Суддів колегії:
Михайловської С.Ю., Пономарь З.М.

при секретарі Гасановій С.Д.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 в
інтересах малолітнього ОСОБА_16 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 18 липня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_5 в
інтересах малолітнього ОСОБА_16 до
ОСОБА_7 і ОСОБА_8, треті особи - орган
опіки та піклування Жовтневої районної
в м. Дніпропетровську ради, ОСОБА_9,
Комунальне підприємство
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради і
реєстраційна служба
Дніпропетровського міського
управління юстиції Дніпропетровської
області про визнання дійсним договору
купівлі-продажу, визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання особи продавцем частини
житлового будинку, визнання права
спільної часткової власності на
нерухоме майно, усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення та вселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 18 липня 2013 року у
задоволенні позовних вимог Позивачу
відмовлено.

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_5
подала апеляційну скаргу в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове по суті її вимог, посилаючись на
незаконність та необґрунтованість
рішення першої інстанції.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення судді в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає
за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, рішення суду в
частині відмови у задоволенні позовної
вимоги про усунення перешкод в
користуванні та вселення скасувати з
наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що
ОСОБА_7 набула право власності на
будинок В-1 у домоволодінні АДРЕСА_1, на
законних підставах, а саме на підставі
рішення виконкому Жовтневої районної
ради м. Дніпропетровська від 24
листопада 1964 року за № 828, на підставі
якого було отримано свідоцтво про
право власності в 1964 році. Це свідоцтво
у встановленому законом порядку було
зареєстровано в КП ДМБТІ
Дніпропетровської обласної ради.
Вказані в позові особи не могли не
знати про наявність
правовстановлюючих документів на
будинок саме на ОСОБА_7, а не на будь-яку
іншу особу, оскільки право власності
всіма співвласниками домоволодіння
АДРЕСА_1, набувалось одним рішенням
виконкому, з якого вбачається хто є
власником якої частини домоволодіння.

В судовому порядку не
знайшла свого об'єктивного
підтвердження та обставина, що позивач
передала, а відповідач отримав гроші у
зазначеному позивачем розмірі,
оскільки належним чином договору про
це складено не було, розписка про
передачу таких коштів не складалася,
відмітка про це в договорі
купівлі-продажу оговорена, відповідач
заперечує отримання коштів і
зобов'язання про це перед позивачем,
інших належних доказів на
підтвердження цієї позиції суду
позивачем не надано.

Але з цим фактом погодитись
неможливо, оскільки він не відповідає
наявним в матеріалах справи документам
та спростовується поясненнями свідка
ОСОБА_10, який особисто був присутній
при укладанні угоди і поставив свій
підпис під ним. Свідок також пояснив, що
цей договір мав юридичну силу для
сторін, оскільки вони домовились про
всі істотні умови договору. Покупець
передав продавцю гроші, а продавець
передав покупцю ключі та
правовстановлюючі документи на 2/8
частини домоволодіння. Правочин був
зареєстрований та посвідчений головою
селищного комітету і його печаткою.

Судом також встановлено, що приміщення
будинку В-1 домоволодіння АДРЕСА_1
належить відповідачу на праві спільної
часткової власності, власність
відповідача зареєстрована в КП ДМБТІ
ДОР, а саме: ОСОБА_11 в розмірі 3/8 частини
на підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 11.01.2011 року,
ОСОБА_9 в розмірі 3/16 на підставі
договору дарування від 03.10.2008 року, в
розмірі 3/16 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від
11.01.1986 року, ОСОБА_7 в розмірі 2/8 на
підставі свідоцтва про право власності
від 09.12.1964 року.

Згідно рішення виконкому Жовтневої
районної ради за № 475 від 08.05.1974 року
домоволодіння АДРЕСА_1 неможливо
розділити на дві окремих земельні
ділянки.

Відповідно листа ПАТ «Дніпрогаз» за №
4861/17-2 від 20.06.2013 року домоволодіння
складається з трьох будинків. В листі
зазначено, що у технічному архіві
зберігаються три архівні документації,
а саме: на будинок АДРЕСА_1 (арх..№254),
який введений в експлуатацію в 1975 році.
Саме я з чоловіком замовили технічну
документацію, проект на проведення
газопроводу в будинок, який був
куплений у ОСОБА_7 в 1971 році, та згідно
проекту ми провели газ в будинок і цей
об'єкт був введений в експлуатацію в 1975
році за заявою ОСОБА_12

Щодо встановленого факту судом першої
інстанції , що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12
помер, ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_13 -
мати неповнолітнього ОСОБА_16 Рішенням
виконавчого комітету Жовтневої
районної в м. Дніпропетровську ради від
24 липня 2009 року опікуном малолітнього
ОСОБА_16 призначено ОСОБА_5

Для того, щоб оформити право власності
ОСОБА_13 на свою частину вказаного
домоволодіння ОСОБА_7 24 жовтня 2005 року
надала позивачці довіреність, яка була
посвідчена приватним нотаріусом
ОСОБА_14, та згідно якої ОСОБА_5
надавалися повноваження щодо
оформлення в КП ДМБТІ відповідних
документів для подальшого відчуження
на користь її дочки домоволодіння. Але
майже через дві неділі ОСОБА_7
відмінила вказану довіреність.

Відповідачка не втрачала зв'язок зі
своєю власністю, зараз в її частину
будинку з її дозволу мешкає ОСОБА_8,
ОСОБА_7 фактично дозволила позивачу з
її родичами мешкати у вказаній частині
спірного будинку, проводити ремонтні
роботи, але в передбаченому законом
порядку укладення договору
купівлі-продажу з його нотаріальним
посвідченням не відбулося і позивач в
подальшому стала вимагати від
відповідача повернення грошей або
оформлення частини будинку на
неповнолітнього ОСОБА_16. Вважає
позивач, що все ним зроблено правильно
і згідно закону. В добровільному
порядку питання не вирішене, виник спір
і позивач вимушений був звернутися до
суду з позовом про наступне: визнати
дійсним договір купівлі-продажу від 08
травня 1971 року частини будинку АДРЕСА_1,
визнання вказаний договір
купівлі-продажу частково недійсним в
частині визначення продавцем ОСОБА_15,
визнати ОСОБА_7 продавцем вказаної
частини житлового будинку, визнати за
ОСОБА_16 право спільної часткової
власності на вказане спірне нерухоме
майно, усунути перешкод для ОСОБА_16 в
користуванні вказаною власністю
шляхом виселення з неї відповідача
ОСОБА_8 і інших осіб та вселити у
вказану частину будинку самого ОСОБА_16.

То цей висновок теж не відповідає
дійсності, тому що Покупець ОСОБА_12,
його дружина, а у подальшому дочка
ОСОБА_13 та онук ОСОБА_16 були
зареєстровані в будинку (т.1, с 29-31).
Постійно проживали в ньому, про що
свідчать Акти від 16.05.2011 року,
засвідчені головою квартального
комітету (т.1, а.с.29-31). ОСОБА_12 щорічно
вносив страхові внески за будинок,
оплачував земельний податок. ( т. 1,
а.с.32-56). ОСОБА_13 та ОСОБА_5 уклали
пов'язані з користуванням та
володінням частини домоволодіння
договори, сплачували відповідні
платежі, комунальні послуги, тощо (т.1,
а.с.57-62, т.2 а.с.82-83) і до теперішнього часу
сплачує всі комунальні платежі, хоча її
та онука примусово вигнали з будинку.

ОСОБА_7 після продажу будинку, будучи
формальним власником цього майна,
будь-якого інтересу до нього не
виявляла, у спірному домоволодінні не
проживала, будучи зареєстрованою та
мешкаючи за іншою адресою з 25.05.1971 року
(т.1, а.с.97). Вона не цікавилася будинком
протягом сорока років, не сплачувала та
не сплачує комунальні платежі, не
утримувала і не утримує будинок,
повноваження та зобов'язання власника
будь-яким чином не виконувала і не
виконує, про що свідчать її дії після
продажу будинку.

Отже, зареєстрований власник спірного
домоволодіння будь-якого інтересу до
нього на протязі тривалого часу не
виявляв, володіння моєю сім'єю не
оспорював, тобто втратив правовий
зв'язок з цим майном та будь-які
повноваження щодо нього.

Цим обставинам суд ніякої оцінки не
дав. Ним був зроблений хибний висновок
про те, що ОСОБА_7 не втратила зв'язок із
своєю власністю, але на яких
документах, фактичних обставинах був
зроблений цей висновок, суд в рішенні
не зазначив, тобто висновок щодо цих
обставин, є необгрунований.

Судом не дана оцінка поведінці ОСОБА_7
щодо умисного ухилення від укладання
угоди в нотаріальній конторі. В 1974 році
я за дорученням ОСОБА_7 розпочала
готувати документи на домоволодіння
для оформлення правочину купівлі-
продажу у нотаріуса. Так, на ім'я ОСОБА_7
я отримала в КП ДМБТІ довідку -
характеристику за №1623 від 21.05.1974 року
для оформлення відчуження
домоволодіння у нотаріуса. В довідці
зазначено, що вона видана для надання в
Дніпропетровську державну нотаріальну
контору, за заявою власника
відчужується житловий будинок літ.В-1,
що складається з коридору 1-1, кухні 1-2,
жилої кімнати площею 13,7 кв.м 1-3, 1/2
частини уборної. В довідці вказано, що
будинок складається з однієї жилої
кімнати (т.1, а.с.28, а.с.125). Це також
відображено на плані будинку літ.В-1 (т.2
а.с.130) і підтверджено матеріалами
інвентарної справи, яка була оглянута в
судовому засіданні. Судом було
встановлено, що подружжя ОСОБА_7
придбало спірне майно також на
підставі договору купівлі-продажу, що
був укладений в простій письмовій
формі. Копія цього договору залучена до
матеріалів справи. Матеріалами справи
також підтверджено, що на час
відчуження будинок АДРЕСА_1 мав одну
кімнату, а в 2008 році будинок вже має дві
жили кімнати.

Треба зауважити, що співвласники
домоволодіння в 1974 році написали
нотаріусу заяви про те, що вони не
заперечують проти продажу частки
домоволодіння і укладання договору
купівлі-продажу у нотаріуса. ОСОБА_7 до
нотаріуса для підписання договору
купівлі- продажу не з'явилася,
мотивувавши тим, що в неї немає часу, бо
вона робить ремонт в новому будинку,
який придбала за гроші, отримані від
ОСОБА_12 за продаж будинку АДРЕСА_1.

Також після смерті ОСОБА_12, ОСОБА_5
намагалася неодноразово оформити
володіння на свою дочку ОСОБА_13 і з
цього приводу просила ОСОБА_7 з'явитися
до нотаріуса й оформити відповідні
документи. Вона ухилялася від цього,
посилалася на те, що робить ремонт в
новому будинку, на те, що в неї загибла
дочка і у неї немає часу. Всі обставини
на які я посилалася підтвердили свідки
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_10, ОСОБА_20,
ОСОБА_21

Для того, щоб оформити право власності
дочки ОСОБА_13 на домоволодіння ОСОБА_7
24.10.2005 року надала ОСОБА_5 довіреність,
яка була посвідчена приватним
нотаріусом ОСОБА_14, та згідно якої
надавалися повноваження щодо
оформлення в КП ДМБТІ відповідних
документів для подальшого відчуження
на користь ОСОБА_13 домоволодіння. В
подальшому ОСОБА_7 відмінила її, що
свідчить про її ухилення ід
нотаріального оформлення правочину
про відчуження домоволодіння на
користь правонаступників покупця
ОСОБА_12

Щодо того, що в судовому порядку не
знайшла свого об'єктивного
підтвердження та обставина, що позивач
передала, а відповідач отримав гроші у
зазначеному позивачем розмірі,
оскільки належним чином договору про
це складено не було, розписка про
передачу таких коштів не складалася,
відмітка про це в договорі
купівлі-продажу оговорена, відповідач
заперечує отримання коштів і
зобов'язання про це перед позивачем,
інших належних доказів на
підтвердження цієї позиції суду
позивачем не надано.

Цей висновок суду першої інстанції є
хибний, тому що ОСОБА_12 помер в
ІНФОРМАЦІЯ_3, дочці ОСОБА_13
(ІНФОРМАЦІЯ_1) на той час було 14 років,
вона фактично прийняла спадщину після
померлого батька, але не оформила її
через свою цивільну недієздатність.
Спадщину також прийняли батьки ОСОБА_12
: ОСОБА_22 та ОСОБА_11 ОСОБА_22 помер в
ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_11 померла
ІНФОРМАЦІЯ_6 вже після того, як рішенням
Жовтневого районного суду від 21.12.2011
року було визнано право власності за
ОСОБА_16 на спірне майно.

Відповідно ст.527 ЦК України (1963р.), що
діяв на той час, спадкоємцями можуть
бути особи, що були живими на момент
смерті спадкодавця, а також діти
померлого, зачаті при його житті і
народженні після його смерті.

Згідно ст.548 ЦК України (1963р.) для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Правилами ст.549 ЦК України (1963 р.)
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном. Зазначені в цій статті дії
повинні бути вчинені протягом шести
місяців з дня відкриття спадщини.

Отже, з огляду на юридичні факти,
правові норми, дочка ОСОБА_13 фактично
прийняла спадщину, що відкрилася після
померлого ОСОБА_12

Згідно роз'яснень Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008 року
«Про судову практику у справах про
спадкування» за правилами статті 1220 ЦК
та статті 249 ЦПК часом відкриття
спадщини слід вважати день смерті
особи, зазначений у свідоцтві про
смерть, виданим відповідним державним
органом реєстрації актів цивільного
стану. Місцем відкриття спадщини є
останнє місце проживання спадкодавця,
яке визначається за правилами статті 29,
частини другої статті 1221 ЦК України.

Відповідно до ст. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (2004 р.)
щодо Цивільних відносин, що виникли до
набрання чинності ЦК, його норми
застосовуються тільки до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним
законності. Отже, норми ЦК поширюється
на права і обов'язки, які хоча і виникли
до 1 січня 2004 року не припиняються і
тривають після 1 січня 2004 р. Норми
нового ЦК поширюються також на
спадщину, яка хоча і відкрилася до 1
січня 2004 p., але не була прийнята ніким
із спадкоємців до цієї дати. Таким
чином, на правовідносини щодо
спадкування спірного домоволодіння
ОСОБА_13, а потім її сином ОСОБА_16
поширюються норми нового ЦК України (2004
p.).

Треба зазначити, що матеріали справи не
містять докази про те, що ОСОБА_7 до
смерті ОСОБА_12 у ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13. у
ІНФОРМАЦІЯ_4, і до 2011 року не вимагала
звільнити домоволодіння. Вона визнала
угоду, укладену в 1971 році її чоловіком
як законну, та таку, що повинна
виконуватися всіма сторонами. Як
ОСОБА_12 так ОСОБА_7 була дана згода за
всіма істотними умовами договору, нею
прийнято акцепт, передано майно, ключі
від будинку, оригінали документів, вона
виїхала з будинку протягом місяця
після укладання угоди і скасувала свою
реєстрацію за цим місцем проживання.

Оскільки ОСОБА_16 є спадкоємцем
спірного майна, він є його власником, то
відповідно до СТ..383 ЦК України ( 2004р.)
має право користуватися ним як жилим
приміщенням.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції дійшов хибного висновку та
не в повному обсязі дослідив всі надані
докази і вважає за необхідне
апеляційну скаргу задовольнити
частково, а рішення скасувати в частині
відмови у задоволенні позовної вимоги
про усунення перешкод в користуванні
та вселення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах
малолітнього ОСОБА_16 - задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Дніпропетровська від 18 липня 2013 року - в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 в інтересах малолітнього
ОСОБА_16 до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням будинку за адресою:
АДРЕСА_1 та вселення зазначеного
малолітнього ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2 в
житлове приміщення вказаного
житлового будинку за АДРЕСА_1 -
скасувати.

Усунути перешкоди малолітньому
ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_2 в користуванні
жилим приміщенням будинку за АДРЕСА_1,
та вселити його в зазначений житловий
будинок.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді колегії: