22-ц/772/1161/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Курбатова І. Л.Категорія:
45Доповідач: Сало Т. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" квітня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі головуючого судді Сала Т.Б.,
суддів Нікушина В.П., Шемети Т.М., при
секретарі Торбасюк О.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 27 лютого 2014 року ухваленого
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні земельною ділянкою, про
зобов'язання вчинити дії, -

встановила:

До суду із вищезазначеним позовом
звернулась ОСОБА_2 в якому просила
зобов'язати відповідача усунути
перешкоди в користуванні земельною
ділянкою площею 0,0163 га, що розташована
по АДРЕСА_1 та перенести цегляну стіну
надвірної убиральні, яка належить
останній, від межі земельної ділянки на
відстань не менше 1.0 м з відновленням
паркану межі на місці розташування
цегляної стіни, за рахунок ОСОБА_3

Також просила, зобов'язати відповідача
усунути перешкоди в користуванні
земельною ділянкою площею 0,0090 га та
зобов'язати перенести цегляну стіну
сараю, який належить останній від межі
земельної ділянки на відстань не менше
1,0 м. з відновленням паркану межі на
місці розташування цегляної стіни
сараю за рахунок ОСОБА_3

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 27 лютого 2014 року
в задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Скарга мотивована тим, що судом першої
інстанції неповно з'ясовані обставини,
що мають значення для справи, а
висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Зокрема суд не врахував, що межі
земельних ділянок позивача,
відповідача та інших сусідів погоджено
в 2003 році, і самим ОСОБА_4 на межі «А-Б»
земельної ділянки були збудовані
паркан, який переривався цегляною
стіною заднього фасаду надвірної
вбиральні, яка була побудована на самій
межі. Аналогічна ситуація і на межі
«Г-Д», де паркан переривається цегляною
стіною сараю.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, дослідивши докази у
справі, дійшла висновку, що скарга
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 на праві власності належить
чотири земельних ділянки, три з яких
загальною площею 0,0364 га і розташовані
за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 є співвласником земельної
ділянки площею 0,0292 га розташованої по
АДРЕСА_2, яка суміжна з вказаними
земельним ділянками позивача.

Відповідно до протоколу обстеження та
погодження межі земельної ділянки від
23.09.2003 року, земельна ділянка ОСОБА_2 від
Б до В межує із земельною ділянкою
землевласника ОСОБА_4, а межа по точці 6-7
(згідно плану в протоколі) проходить по
будівлі.

Також було встановлено, що рішенням
Вінницького міського суду Вінницької
області від 12.03.2013 року зобов'язано
ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_3 у
встановленні паркану (твердої межі) між
точками 3 і 11 зони 7 на межі земельних
ділянок згідно плану земельних ділянок
домоволодінь АДРЕСА_1 (рішення ухвалено
у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою).

При розгляді вказаної справи, судом
першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 зайняла частину належної
ділянки ОСОБА_3, що полягає у порушенні
меж земельної ділянки, яка надана
ОСОБА_3. Площа даної земельної ділянки
складає 4,0 кв.м.

Відмовляючи у позові, суд першої
інстанції прийшов до висновку, що
фактично між позивачем та відповідачем
існує спір щодо земельної ділянки
розміром 4,0 кв.м.

Крім цього, суд відмовив у задоволені
позовних вимог з тих підстав, що ОСОБА_2
не надала жодних доказів на
підтвердження того, що ОСОБА_3 має
наміри встановити паркан на земельній
ділянці ОСОБА_2, а всі наявні у справі
докази свідчать про те, ОСОБА_3 бажає
встановити паркан між земельними
ділянками позивача та відповідача
відповідно до згаданого рішення
Вінницького міського суду.

Колегія суддів дослідивши наявні
докази у справі прийшла до переконання,
що суд першої інстанції вірно
встановив обставини у справі, надав їм
належну правову оцінку, та вірно
встановив відповідні їм
правовідносини.

Зокрема, ст. 319 ЦК України - власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд, та ст. 391
- власник має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користуватись та розпоряджатись своїм
майном.

Також стаття 106 ЗК України - власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановлення твердих
меж.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що крім зазначених прав, сторона має
право звернутись до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, але в силу статей 11 та
60 ЦПК України, рішення у справі
приймається на підставі доказів, які
надаються сторонами, і дані докази
доводять ті обставини, на які
посилається і позивач, і відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

ОСОБА_2 не довела в суду те, що її право
на користування та володіння земельною
ділянкою порушується відповідачем.

Так, колегією суддів встановлено, що в
2003 році представником ДП
«Поділлягеодезкартографія»
Білокриницьким С.І. складено протокол
обстеження та погодження меж земельних
ділянок громадян ОСОБА_2, ОСОБА_6,
ОСОБА_7. Даний протокол складено в
присутності вищезгаданих громадян та
суміжних землевласників - ОСОБА_4,
ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Протокол складений про те, що в натурі
проведено обстеження та погодження
межі земельних ділянок, які
знаходяться на АДРЕСА_1.

Відповідно до даного протоколу межі
земельної ділянки проходить по 1-4 по
дерев'яній огорожі, 4-5 по воротах, 5-6 - по
дерев'яній огорожі, 6-7 по будівлі, 7-1 - по
сітці.

В протоколі відсутні зауваження
учасників з приводу того, що межа
проходить і по стіні сараю та
вбиральні, хоча, як було встановлено
судом, ці об'єкти нерухомості були
побудовані задовго до погодження меж
земельної ділянки.

В даному протоколі зазначено, що спірні
питання відсутні.

В судовому засіданні при розгляді
апеляційної скарги, на вимогу суду,
відповідачем було надано кадастровий
план земельної ділянки, а саме технічно
можливий варіант встановлення порядку
користування земельною ділянкою №1
(розроблений представником ДП
«Поділлягеодезкартографія»
Білокриницьким С.І.).

З даного документу, вбачається, що в
зоні 7 плану земельної діялнки
розташовані вбиральня, позначена
номером 8, площею 0,0001 га та будівля
позначена літерами «КЖ», площею 0,0025 га.

Позовні вимоги ОСОБА_2 стосуються саме
цих двох споруд. Про це не заперечували
сторони у справі.

Як вбачається з даного документа, то ці
будівлі не знаходяться безпосередньо
на межі земельних ділянок ОСОБА_2 та
ОСОБА_3

Між спорудами та межею існує певна
відстань, і це дає можливість
встановити тверду межу - паркан.

Це підтверджується рішенням
Вінницького міського суду Вінницької
області від 12.03.2013 року ухваленого у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
усунення перешкод в користуванні
земельною ділянкою.

Зокрема, ОСОБА_3 у вказаному позові
просила усунути перешкоди в
користуванні її земельною ділянкою,
зобов'язавши ОСОБА_2 не чинити перешкод
у встановленні ОСОБА_3 паркану між
точками 3-4 на межі земельних ділянок.

Як вбачається з описаного вище
кадастрового плану будівля «КЖ» площею
0,0025 га розташована біля межі між
спірними земельними ділянками в районі
точок 3 та 4.

Судовим рішенням у вказаній цивільній
справі встановлено можливість
встановлення паркану на межі, в тому
числі між точками 3 та 4, в зв'язку з чим
позовні вимоги ОСОБА_3 в цій частині
були задоволені, та зобов'язано ОСОБА_2
не чинити перешкод у встановленні
паркану між точками 3 та 11 в зоні 7.

Колегія суддів приймає до уваги той
факт, що до 2013 року спору щодо меж між
позивачем та ОСОБА_4 не було.

Розглянувши апеляційну скаргу та
дослідивши матеріали цивільної справи,
колегія суддів вважає, що фактично і на
час розгляду справи спору щодо меж
земельних ділянок теж не існує.

Склалась ситуація, коли ОСОБА_3 має
намір встановити паркан по межі,
визначеній рішенням суду від 12.03.2013
року, а ОСОБА_2 бажає, щоб ОСОБА_3
змістила стіни зазначених споруд, які
межують з її ділянкою, на один метр від
межі в свій бік.

При цьому ОСОБА_2 посилається про
порушення ДБН 79-92 при будівництві цих
споруд.

Однак, як вбачається з технічного
паспорту на будинковолодіння АДРЕСА_2 (
будинковолодіння ОСОБА_3.) у справі,
видно до сарай («КЖ» площею 0,0025 га)
збудований в 1967 році, а туалет - в 1980
році.

Зазначені державні будівельні норми
затвердженні наказом Держбуду України
від 24 березня 1992 року № 37, а отже, на
момент будівництва спірних споруд не
діяли.

Крім того, колегія суддів бере до уваги
те, що спірні будівлі вже існували на
час погодження меж земельних ділянок
між власниками суміжних земельних
ділянок в 2003 році. Жодних спорів з
приводу їх розташування при погодженні
меж не було.

Позивач не змогла обґрунтувати ту
обставину, що в період з 2003 року по 2013
рік її право користування та володіння
земельними ділянками, які їй належать
ні ОСОБА_4, ні ОСОБА_3 не порушувалось, а
почали порушуватись останньою лише в
2013 році.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
встановлення твердої межі на місці
розташування стін вказаних споруд,
буде суперечити існуючому рішенні
Вінницького міського суду від 12.03.2013
року в частині встановленої ним межі
між земельним ділянками позивача та
відповідача, за яким ОСОБА_3 має право
встановити паркан.

Позивач під час розгляду справи,
відповідно ст. 60 ЦПК України, не довела,
що ОСОБА_3 має наміри встановити паркан,
частина якого буде встановлена на
земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2.

За описаних вище обставин, колегія
судді прийшла до висновку, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, що є підставою
для залишення оскаржуваного рішення
без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 27 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
її проголошення.

Судді: /підпис/
Т.Б. Сало

/підписи/
В.П. Нікушин

Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом: