Справа № 2-338/2011
Провадження № 22-ц/779/694/2014
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С.М
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Матківського
Р.Й.

суддів
Мелінишин Г.П., Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника
апелянта - ОСОБА_2, заінтересована особа
- ОСОБА_3, її представник - ОСОБА_4,
представник Яворівської сільської
ради - Юхман Т.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до Яворівської сільської ради
про визнання права власності на
нерухоме майно по заповіту, з
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_7 на рішення Долинського
районного суду від 04 квітня 2011 року,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2011 року з позовом в суд
звернувся ОСОБА_6, щоб ухвалити рішення,
яким визнати за ним право власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Заявлені вимоги мотивував тим, що після
смерті батька ОСОБА_8 та матері ОСОБА_9,
яка отримала спірне будинковолодіння у
спадщину проживав у ньому, оплачував
рахунки, підтримував будинковолодіння
в належному вигляді, обробляв земельну
ділянку біля будинку, тобто фактично
вступив в управління спадковим майном.
Вважає себе спадкоємцем за заповітом.
Оскільки право власності на
будинковолодіння його матір'ю -
спадкодавцем ОСОБА_9 зареєстроване не
було, звернувся до суду.

Рішенням Долинського районного суду
від 04 квітня 2011 року позов задоволено.

На дане рішення представник ОСОБА_7
подала апеляційну скаргу, просить його
скасувати.

Апелянт у скарзі зазначає, що рішення
не відповідає нормам матеріального і
процесуального права та фактичним
обставинам справи.

Судом не враховано, що 20 червня 1981 року
батько подарував йому спірне
будинковолодіння і договір дарування
оформив та посвідчив у Солуківській
сільській раді, що підтверджує книга
реєстрації нотаріальних дій та
погосподарська книга. Апелянт
добудовував будинок, проте через
фінансові труднощі змушений був
поїхати на заробітки до Росії. В цей час
в будинку проживала його мати, якій він
передавав кошти на будівництво та брат
ОСОБА_6, якого апелянт прописав та
надав дозвіл на тимчасове проживання.

Вважає, що в 2011 році секретар
Яворівської сільської ради
неправомірно, користуючись своїми
владними повноваженнями видав
позивачу довідку від 09 березня 2011 року
про те, що на день смерті його матері
ОСОБА_9, за нею рахувалося
будинковолодіння по АДРЕСА_1,
незважаючи на те, що секретарю було
відомо про договір дарування спірного
будинковолодіння від 20 червня 1981 року.
Також секретар долучив до справи заяву
сільської ради, в якій зазначив, що
сільська рада не заперечує щодо
визнання права власності ОСОБА_9 на
нерухоме майно по заповіту, яке
знаходиться в АДРЕСА_1.

Після смерті матері брат ОСОБА_6
повідомив апелянта, що в будинку не
проживає, а живе у дружини по АДРЕСА_2.
Повернувшись до України після смерті
брата дізнався, що власником
будинковолодіння є дружина брата -
ОСОБА_3, на користь якої померлий брат
вчинив договір дарування спірного
будинковолодіння.

Вислухавши доповідача,
представника апелянта, яка вимоги
скарги підтримала, заінтересовану
особу, її представника та представника
сільської ради, які вимоги скарги не
визнали, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає до
задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов про визнання за
ОСОБА_6 право власності на нерухоме
майно суд першої інстанції виходив з
того, що він є спадкоємцем за заповітом
на майно, яке залишилось після смерті
його матері ОСОБА_9 До складу
спадкового майна входить
будинковолодіння, яке знаходиться по
АДРЕСА_1 і складається з житлового
будинку, стайні, стодоли, гаража,
вбиральні, шопи, навісу, воріт, огорожі,
суду не подано доказів, що заповіт
змінювався чи скасовувався
заповідачем та є недійсним, інших
спадкоємців, які мають право на
обов'язкову частку у спадковому майні
немає.

Однак, такі висновки суду першої
інстанції зроблено при неповному
з'ясуванні обставин, що мають значення
для справи, не доведено обставини, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, висновки суду не
відповідають обставинам справи,
неправильно застосовано норми
матеріального права, що є підставою для
його скасування і ухвалення нового
рішення.

Так, суд першої інстанції не врахував,
що на момент визнання у 2011 році за
ОСОБА_6 права власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1 після
смерті його матері ОСОБА_9, яка не була
власником спірного будинковолодіння,
існував договір дарування будинку від
20 червня 1981 року, укладений між ОСОБА_8
та ОСОБА_7 та дарувальнику належало
право власності на будинок, що
підтверджено даними сільської ради.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

За змістом ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Судом встановлено, що померлий позивач
ОСОБА_6 та апелянт ОСОБА_7 є братами.

Згідно запису погосподарської книги
Солуківської сільської ради №11 за
1980-1982 роки головою сім'ї
будинковолодіння, яке знаходиться в с.
Яворів Долинського району була матір
апелянта ОСОБА_9, пізніше головою сім'ї
став сам апелянт ОСОБА_7 згідно
договору дарування від 20 червня 1981
року.

Відповідно до ст. 243 Цивільний кодекс
Української РСР за договором дарування
одна сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

Враховуючи вимоги зазначеної норми
колегія суддів вважає, що апелянт
ОСОБА_8 правомірно набув право
власності на будинковолодіння, яке
знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування від 20 червня
1981 року, копія якого знаходиться на а.с.
46 батько ОСОБА_8 подарував сину ОСОБА_7
жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1
на земельній ділянці розміром 0,08 га
фонду сільської Ради, який належить
дарителю на підставі по господарської
книги №11.

Вчинення правочину підтверджується
також довідкою виконавчого комітету
Солуківської сільської ради від 16
січня 2014 року №02-29/4, а.с. 45, що договір
дарування будинку був вчинений 20
червня 1981 року та зареєстрований в
книзі для запису нотаріальних дій під
№5.

У засіданні апеляційного суду
представник сільської ради
підтвердила, що договір дарування
оформлений на домоволодіння що
знаходиться в АДРЕСА_1, оскільки іншого
будинку згідно записів по
господарської книги даритель не мав.

Згідно записів №11 за 1983-1985, №1-2 за 1991-1995
роки головою сім'ї був ОСОБА_7, який
вибув на роботу 15 вересня 1981 року, а
головою сім'ї стала ОСОБА_9

18 лютого 1998 року до даного житлового
будинку зареєструвався брат апелянта -
ОСОБА_6;

Згідно запису №1 головою сім'ї була
ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і
згідно запису №1 за 2006-2010 та за 2011-2015
роки головою домогосподарства був
ОСОБА_6, який вибув з господарства на
інше місце проживання 11 липня 2011 року, а
ІНФОРМАЦІЯ_2. Власником
домогосподарства стала дружина
померлого ОСОБА_6 - ОСОБА_3 згідно
договору дарування від 05 жовтня 2011
року.

За змістом ст.ст. 328, 386 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Держава забезпечує рівний захист прав
усіх суб'єктів права власності.
Власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 1218 ЦК до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 згідно
заповіту, посвідченого 09 листопада 2000
секретарем виконавчого комітету
Яворівської сільської ради
Долинського району все своє майно
заповіла сину ОСОБА_6

Тому, при задоволенні позову ОСОБА_6 суд
першої інстанції повинен був
встановити, чи померлій 5 березня 2004
року ОСОБА_9 належало будинковолодіння,
яке знаходиться в АДРЕСА_1.

У зв'язку з тим, що будинковолодіння, що
знаходиться в АДРЕСА_1. з 20 червня 1981
року за договором дарування належало
апелянту ОСОБА_8 суд першої
інстанції не мав підстав для визнання
права власності на це майно за його
братом ОСОБА_6

Керуючись ст. ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
задоволити.

Рішення Долинського районного суду від
04 квітня 2011 року скасувати та ухвалити
нове.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до
Яворівської сільської ради про
визнання права власності на
будинковолодіння по АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Р.Й. Матківський

Судді
Г.П. Мелінишин

А.І. Шишко