Провадження № 2/522/4182/13
Справа № 2-850/11
Приморський районний суд м. Одеси у
Головуючого судді -
розглянувши у судовому засіданні
цивільну справу за позовом Прокуратури
м. Одеси, яка діє в інтересах ОСОБА_1 до
Одеської міської ради, ОСОБА_2, за
участю третіх осіб на боці позивача:
ОСОБА_3; на боці відповідача:
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради про визнання
недійсним договору купівлі-продажу та
зобов'язання привести приміщення у
відповідність з технічним паспортом
від 26.02.2003 року, та за позовною заявою
ОСОБА_2 до Одеської міської ради,
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради, треті особи:
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права
власності на підвальне приміщення,
визнання дійсним договору -
23.08.2008р. прокурор міста Одеси звернувся
до суду з позовом до Одеської міської
ради, ОСОБА_2, за участю третіх осіб на
боці позивача: ОСОБА_3; на боці
відповідача: Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу №161 від 30.10.2003 року
нежитлового приміщення на аукціоні у
вигляді підвального приміщення пл. 182,5
кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного
між Представництвом по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради та ОСОБА_5. Згодом 21.05.2012р.
прокурор уточнив позовні вимоги (а.с.62
т.1) та доповнив позовні вимоги вимогою
про зобов'язання ОСОБА_5 привести
приміщення у відповідність з технічним
паспортом від 26.02.2003 року.
В обґрунтування позовних вимог
прокурор зазначив, що ними була
проведена перевірка за колективним
зверненням мешканців будинку та
встановлено, що вказане підвальне
спірне приміщення є допоміжним,а тому є
об'єктом спільної власності власників
квартир будинку. Також відповідач
ОСОБА_5 здійснив реконструкцію
вказаного приміщення.
Також згідно ухвали Приморського
районного суду м.Одеси від 16.01.2013р.
(а.с.41 т.2) до спільного розгляду
приєднано цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Одеської міської ради,
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради, треті особи:
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права
власності відповідно до ст. 392 ЦК
України на підвальне приміщення пл. 182,5
кв. м. за адресою: АДРЕСА_1 , (а.с.48 т.2),
який 12.03.2014р. був доповнений вимогою про
визнання дійсним та укладеним Договір
№161 купівлі-продажу індивідуально
визначеного майна комунальної
власності у вигляді нежитлового
підвального приміщення (на аукціоні)
укладеного між Представництвом по
управлінню комунальною власністю
Одеської міської ради та ОСОБА_5 (т.3
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5
зазначив , що на даний час право
власності позивача на нежиле підвальне
приміщення оспорюється ОСОБА_4 та
В судовому засіданні представник
прокуратури міста Одеси підтримала
позовні миги та просила їх
задовольнити , та відмовити в позовних
Позивачка ОСОБА_1 та третя особа на
боці позивача ОСОБА_7 також в судовому
засіданні підтримали позовні вимоги
прокурора та просили їх задовольнити ,
а в позові ОСОБА_5 просили відмовити.
Представник відповідача ОСОБА_8., діюча
по довіреності, позов не визнала,
заперечувала проти доводів прокурора
та ОСОБА_1, просила в позові відмовити і
застосувати строк позовної давності
до первісних позовних вимог. Також вона
підтримала позовні вимоги ОСОБА_5 .
вважаючи що спірне приміщення є
самостійним об'єктом цивільно-правових
відносин. При цьому зазначивши, що
Одеська міська рада була власником
цього приміщення на підставі рішення
виконкому Приморської райради №613 від
Представник співвідповідача Одеської
міської ради позовні вимоги
прокуратури не визнав повністю надавши
заперечення (а.с.212), просив відмовити у
їх задоволенні з підстав їх
необґрунтованості, та просив відмовити
в задоволенні позову ОСОБА_5 так як
договір купівлі-продажу від 30.10.2003р.
ними не оспорююється і вони вважають
його таким що відповідає
Також представник третьої особи
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради (колишній
Представництвом по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради) заперечував проти
задоволення позовних вимог прокурора у
зв'язку з його необґрунтованістю та
просив відмовити в позову ОСОБА_5 у
зв'язку з відсутністю спору.
Розглянувши матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
обставини та пояснення прокурора,
позивача, представників відповідачів,
третіх осіб, дослідивши письмові
докази суд приходить до слідчих
Судом встановлено, що 13 жовтня 2003р. між
Представництвом по управлінню
комунальної власністю Одеської
міської ради та ОСОБА_5 укладено
нотаріально-посвідчений договір
купівлі-продажу в результаті
приватизації нежитлового підвального
приміщення заг. пл. 182,5 кв.м., що
складається з сходової клітки,
підвалів (згідно техпаспорту від
21.08.2003р. -2,3,4), комори-4 за адресою АДРЕСА_1
Приватизація об'єкту комунальної
власності здійснена відповідно до
рішення Одеської міської ради №1046-XXIV
від 26.03.2003р. «Про приватизацію та
відчуження об'єктів комунальної
власності територіальної громади
м.Одеси у 2003р.».

Зазначене приміщення належало
продавцю на підставі рішення виконкому
Приморської райради № 613 від 20.07.1990 р. та
зареєстроване в ОМБТІ та РОН, дублікат
реєстраційного посвідчення виданий
від 27.08.2003р. за результатами проведення
аукціону 25.10.2003р.(а.с.142 т.2). Ціна продажу
77 000 грн.(валютний еквівалент 14 4402 долл
США за курсом НБУ станом на 30.10.2003р.).
Зазначений договір купівлі-продажу був
зареєстрований в КП «ОМБТІтаРОН»
відповідно до чинного на той момент
законодавства.

Відповідно до рішення виконавчого
комітету Приморської районної ради
народних депутатів №613 від 20.07.1990р.
(а.с.122) житловий будинок АДРЕСА_1, який
знаходився на балансі районної ради з
1958р. зареєстровано к ОМБТІ на праві
державної власності.

Відповідно до довідки-характеристики
від 09.07.2001р. КП «ОМБТІтаРОН» приміщення
пл..138 кв.м. належить Одеській міській
раді (а.с.73 т.2), яке зареєстровано
08.01.1991р.

Згідно з технічного паспорту КП
«ОМБТІтаРОН» від 27.08.2003р. вбачається, що
об'єкт продажу складається з: сходової
клітки пл..13,5 кв.м.(літ.1), та підвалів
пл.70,5 кв.м. (літ.2), пл..68,8 кв.м. (літ.3), пл.28,7
кв.м (літ.5), клодовки пл.1,0 кв.м.(літ.4),
стіни не оштукатурені, без зазначення
висоти приміщень.

ОСОБА_5 зареєстрований та мешкає в
АДРЕСА_1, тобто в цьому ж будинку та є
власником цієї квартири відповідно до
договору дарування від 14.04.1992р. (а.с.146-148
,149 т.2).

Позивач ОСОБА_1 є співвласником
квартири АДРЕСА_2 в цьому ж будинку
відповідно до свідоцтва про право
власності від 29.11.1999р.(а.с.230 т.1).

Згідно постанови ВАСУ від 24 січня 2012р.
адміністративний позов Першого
заступника прокурора міста Одеси до
Одеської міської ради, треті особи-
Представництво по управлінню
комунальної власністю Одеської
міської ради, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 про
визнання протиправним рішення,
задоволений, згідно якого визнано
протиправним рішення Одеської міської
ради від 26.03.2003р. №1046-ХХІV «Про
приватизацію та відчуження об'єктів
комунальної власності територіальної
громади міста Одеси у 2003році» в частині
включення до переліку об'єктів , що
підлягають приватизації, підвального
приміщення площею 182,5 кв.м. житлового
будинку по АДРЕСА_1.(а.с.49-50).

При цьому в рішенні зазначено, що
підвальні приміщення не підлягають
окремо приватизації, а також що в
спірному приміщенні знаходяться
теплові комунікації та комунікації
щодо водовідведення.

Згідно листа КП «ОМБТІтаРОН» від
17.01.2006р. за №8993 повідомляється, що при
складанні техпаспорту на нежиле
підвальне приміщення по АДРЕСА_1 для
складання договору купівлі-продажу від
30.10.2003р. була допущена помилка (при
обмірі лінейних розмірів) за даними
текучої інвентаризації від 11.01.2006р.
встановлена площа цього приміщення 200,3
кв.м (а.с.146 т.1).

З технічного заключення ДНДтаПІІ
«НІІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» виконаного в
2007р. на замовлення ОСОБА_5 вбачається,
що відповідно до техпаспорту від 11.01.2006
р. загальна площа приміщень підвалу,
яке належить ОСОБА_5 складає 200,3 кв.м. та
яке складається з сходової клітини пл.
13.6.квм., трьох підвалів пл.. 80,5 кв.м., 76,6
кв.м., 28,7 кв.м. та кладової пл..0,9 кв.м.,
висота-2,42 м, 3,42 м. В процесі його
експлуатації були виконані роботи з
очистки від побутового сміття,
відремонтовані інженерні комунікації,
виконаний ремонт бетонних полів в
окремих приміщеннях та демонтовано
огороджуючи конструкції кладової пл..0,9
кв.м., що призвело до збільшення
загальної площі підвальних приміщень.
Основні несучі та огороджуючи
конструкції обстежуємої частини
підвалу знаходяться в задовільному
технічному стані, аварійних
конструкцій не має. Виконані роботи не
погіршують технічний стан конструкцій
підвалу та будинку в цілому. Також
можливо виконати улаштування
додаткового входу в приміщення підвалу
з двору. (а.с.89-95 т.1).

З листа КП «ЖКС «ФОНТАНСЬКИЙ» від
05.02.2009р. ісх.293 (а.с.200 т.1) вбачається що в
підвальному приміщенні пл.. 182,5 кв.м. по
АДРЕСА_1 проходять комунікації
центрального опалення та холодної
води, знаходиться запорна арматура на
подачу холодної води будинку.

З наданих в судових засіданнях ОСОБА_1
та ОСОБА_3 пояснень встановлено, що
вони з приводу привласнення ОСОБА_5
підвального приміщення та його
реконструкції шляхом вириття
котловану звертались в різні
інстанції.

З ксерокопії пояснень мешканця
будинку ОСОБА_10 від 26.01.2008р..(проживає в
АДРЕСА_3), на які посилається в своїх
поясненнях в судових засіданнях
позивачка ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_3
вбачається, що до 2002р. спірним
приміщенням підвалу користувався
ОСОБА_10, проте в червні 2003р. його вскрив
ОСОБА_5 та те,що це приміщення
приватизується ОСОБА_5 та йому було
запропоновано інше підвальне
приміщення в цьому ж будинку але вдвічі
менше площею, та вказане факт можуть
підтвердити також ОСОБА_1 та ОСОБА_3.
(а.с.130 т.1).

З відповіді прокуратури Приморського
району м.Одеси від 14.06.2006р. вбачається
про направлені звернення ОСОБА_3 до
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області.(а.с.233).

З відповіді Шевченківського ВВ
Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в
Одеській області від 25.07.2006р. 331/22 вх.360-П
на звернення ОСОБА_3 вбачається. що у
зв'язку його заявою проведено
перевірку та встановлено, що підвальне
приміщення належить ОСОБА_5 у зв'язку з
чим рекомендовано звертатися до
суду(а.с.232 т.1).

З відповіді ІДАБК управління
архітектури та містобудування
Одеської міської ради від 18.12.2006 р.
№37-Ко-9491 на ім'я ОСОБА_6 на колективне
звернення мешканців будинку було
встановлено з виїздом на місце що
власником підвального приміщення
ОСОБА_5 ніяких будівельних робіт не
ведеться, якому запропоновано
виконати технічне обстеження цього
приміщення (а.с.206 т.1).

Також в матеріалах справи наявна
відповідь Прокуратури Приморського
району м.Одеси від 19.01.2007р. №2084-ж06,
мешканцям будинку (ОСОБА_3) , де
зазначається про результати перевірки
щодо законності реконструкції
підвального приміщення, якою
встановлено, що це приміщення придбано
ОСОБА_5 на підставі договору
купівлі-продажу від 30.10.2003р. та про те,
що з цього моменту ОСОБА_5 не
проводилися будь-які будівельні
роботи та не углублював рівень полу.
(а.с.207 т.1).

Згідно Акту від 13.04.2007 р. комісії у
складі представників прокуратури
Одеської області, прокуратури
Приморського району м.Одеси , в.о.
директор КП «ЖКС «Фонтанський»
обстеження підвального приміщення ,
яке належить ОСОБА_5, встановлено, що
реконструкція підвалу не проводиться,
приміщення відповідає технічної
документації, висота приміщень 2,46,
окрім приміщення зліва від входу, про
те у зв'язку зі звільненням власником
підвалу цього приміщення від
будівельного сміття, та про
зобов'язання ОСОБА_5 заказати експертне
заключення (а.с.208 т.1).

З матеріалів справи вбачається, що
звернення ОСОБА_6 до прокурора
Одеської області направлено до
прокуратури міста Одеси 13.02.2008р. для
проведення перевірки(а.с.222).

Зі звернення ОСОБА_1 від 21.02.2008р.
вбачається, що вони не згодні з
відповідями на їх заяви з прокуратури
Одеської області від 20.04.2007р. та
доповненнями до нього від 20.12.2007р. , та
посиланням на Акт від 13.04.2007р.
обстеження підвалу ОСОБА_5, а також
листи від прокуратури м.Одеси від
27.12.2006р. , та про ведення переписки з
цього питання з червня 2006 р. (а.с.223 т.1).

З листа прокуратури міста Одеси від
28.03.2008р.№07-883-06 вбачається, що за
результатами перевірки внесено
протест на рішення Одеської міської
ради від 26.03.2003р. №1046-XXIV.

З висновку №173/13 від 24.01.2014р. судової
будівельно-технічної експертизи
(а.с.221-233) вбачається, що при обстеженні
підвального приміщення площею 182,5 кв.м.
виявлено інженерні комунікації
(запірна арматура мереж водопостачання
та опалення), необхідні для
обслуговування житлового будинку, та
що дане приміщення відноситься до
допоміжних приміщень. У разі
перенесення запірної арматури мереж
водопостачання та опалення в місця
загального користування з
безперешкодним доступом, можливо
експлуатацію будинку без використання
підвального приміщення. В результаті
обстеження несучих та огороджувальних
конструкцій підвального приміщення не
виявлені дефекти та пошкодження, які
негативно впливають на їх несучу
здатність і експлуатаційну
надійсність.

З урахуванням положень п.6 Прикінцевих
та перехідних положень ЦПК України до
вимог про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 30.10. 2003р.
застосовуються положення ЦК УРСР 1963р.

Прокурор може бути позивачем у
цивільній справі у випадку визначеному
ч.4 ст.21 Закону України «Про
прокуратуру».

Звертаючись з даним позовом
прокуратура міста Одеси посилається на
звернення ОСОБА_1 про порушення її
права.

Відповідно до ст..71 ЦК УРСР загальний
строк для захисту права за позовом
особи, право якої порушено(позовна
давність) , встановлюється в три роки.

Згідно із ст..76 ЦК УРСР перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов, яке виникає
з дня, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права.

Договір купівлі-продажу укладений
30.10.2003р., тобто строк позовної давності
не сплив з набранням чинності ЦК
України (2004р.), а тому слід
застосовувати норми ЦК України 2004р.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Вимагаючи визнати недійсним договір в
судовому порядку, сторона повинна
довести не тільки його суперечність
законодавству, а й порушення її прав
або охоронюваних законом інтересів
внаслідок укладення спірного договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду" в процесі приватизації
громадяни набувають право власності на
квартири та допоміжні приміщення
багатоквартирного будинку, які
призначені для забезпечення його
експлуатації та побутового
обслуговування мешканців будинку
(сходові клітини, вестибюлі, перехідні
шлюзи, позаквартирні коридори,
колясочні, кладові, сміттєкамери,
горища, підвали, шахти і машинні
відділення ліфтів, вентиляційні камери
та інші технічні приміщення). Нежилі
приміщення в жилому будинку, які
призначені для торговельних, побутових
та інших потреб непромислового
характеру і є самостійним об'єктом
цивільно-правових відносин до
житлового фонду не входять (ч. 3 ст. 4 ЖК
України) і в результаті приватизації
квартир такого будинку їх мешканцями
право власності в останніх на ці
приміщення не виникає.

Відповідно до статті 369 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК) співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Частиною 2 статті 382 ЦК встановлено, що
власникам квартири у дво- або
багатоквартирному житловому будинку
належать на праві спільної сумісної
власності приміщення загального
користування, опорні конструкції
будинку, механічне, електричне,
сантехнічне та інше обладнання за
межами або всередині квартири, яке
обслуговує більше однієї квартири, а
також споруди, будівлі, які призначені
для забезпечення потреб усіх власників
квартир, а також власників нежитлових
приміщень, які розташовані у житловому
будинку.

Зі змісту вказаних статей вбачається,
що будь-які дії, пов'язані зі зміною
правового титулу майна, що знаходиться
в сумісній власності, здійснюється
лише за згодою всіх співвласників
цього майна.

Крім того, Рішенням Конституційного
Суду України N 4-рп/2004 від 2 березня 2004
року встановлено, що відповідно до
Конституції України всі суб'єкти права
власності рівні перед законом. У
багатоквартирних будинках, де не всі
квартири приватизовані чи
приватизовані повністю власник
(власники) неприватизованих квартир (їх
правонаступника) і власники
приватизованих квартир
багатоквартирного будинку є
рівноправними співвласниками
допоміжних приміщень. Вони є
рівноправними у праві володіти,
користуватися і розпоряджатися
допоміжними приміщеннями. Ніхто з
власників квартир не має пріоритетного
права користуватися та розпоряджатися
цими приміщеннями, в тому числі із
питань улаштування мансард, надбудови
поверхів та інше.

Згідно наказу Державного комітету
України з питань житлово-комунального
господарства від 17 травня 2005 року N 76
допоміжні приміщення житлового
будинку - це приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування мешканців
будинку

З постанови ВАСУ від 24.01.2012р. (а.с.49 т.1)
вбачається, що в спірному приміщенні
знаходяться теплові комунікації та
комунікації щодо водовідведення.

Зазначений факт не потребує
доказуванню відповідно до ст.61 ЦПК
України.

Також згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
24.01.2014р. виявлені інженерні комунікації
(запірна арматура мереж водопостачання
та опалення) необхідні для
обслуговування житлового будинку.

З урахуванням зазначеного суд
приходить до висновку, що спірне
приміщення є допоміжним, в якому є
інженерні комунікації для
забезпечення експлуатації будинку.

Судом встановлено, що прокурор подав
зазначений позов у зв'язку з подачею
11.02.2008р. скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3
прокурору Одеської області (а.с.223-224) з
проханням звернення до суду з позовом.
Також в цій заяві вказується, що вони
отримали відповідь на їх звернення від
прокуратури м. Одеси від 27.12.2006р.

Згідно наданої копії скарги мешканців
будинку АДРЕСА_1, серед яких є і
позивачка, до прокурора Приморського
району м.Одеси вбачається, що ОСОБА_5
користується цим спірним підвальним
приміщенням з 2002р., вирив підвал
більшою глибиною (а.с.204-205 т.1).

Позивач ОСОБА_1 як пересічний громадян
проживає в цьому ж будинку та є
власником квартири з 1999 р.

ОСОБА_5 є також власником квартири
відповідно до договору дарування від
14.04.1992р.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_5 відкрито користується спірним
приміщенням з моменту його купівлі
тобто з 30.10.2003р.

Виходячи з аналізу пояснень сторін та
матеріалів справи суд також прийшов до
висновку, що ОСОБА_1 з 2003р. достоменно
знала , що спірним підвальним
приміщенням користується відповідач
та здійснював там ремонт в 2004., про що
також свідчать її пояснення в
судовому засіданні від 15.08.2012р., 11.09.2012р.
про вириття відповідачем в 2004р.
котловану в підвалі будинку та про
вимушене видворення їх сусіда з
спірного підвалу в 2002р. у зв'язку з
заявою ОСОБА_5 про те, що він є власником
цього приміщення. Також з пояснень
ОСОБА_3 в судовому засіданні
вбачається, що вириття грунту з підвалу
ОСОБА_12 проводив в 2003-2004 р.р.

Посилання на те, що позивачка
звернулася до прокуратури міста Одеси
лише в 2006-2007р. суд не приймає до уваги,
оскільки ця думка є помилковою та не
відповідає зібраним по справі доказам
та вимогам законодавства.

Таким чином виходячи положень Рішенням
Конституційного Суду України N 4-рп/2004
від 2 березня 2004 року і ОСОБА_1, і ОСОБА_5
разом з іншими власниками квартир є
рівноправними співвласниками
допоміжних приміщень будинку.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно
не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388
ЦК України можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з чужого
незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захисту шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
встановленого статтями 215, 216 ЦК
України. Такий захист можливий лише
шляхом задоволення віндикаційного
позову, якщо є підстави, передбачені ст.
388 ЦК України, які дають право
витребувати майно у добросовісного
набувача.

З матеріалів справи вбачається, що
позовні вимоги ґрунтуються на
порушенні права власності позивачки ,
яке належить їй на праві спільної
сумісної власності відповідно до
рішення Конституційного Суду України
від 02.03.2004р. на підставі ст.203, 321 ЦК
України.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову з
підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК
України (постанова Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 р. у справі N
6-95цс13).

Прокурор та Позивачка вимогу про
повернення майна з чужого незаконного
володіння не ставили.

З огляду на викладене у задоволенні
позовних вимог прокуратури про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 30.10.2003р. слід
відмовити.

Щодо позовних вимог прокурора про
зобов'язання ОСОБА_5 привести
приміщення у відповідність з
техпаспортом від 26.02.2003р. у зв'язку з
здійсненою ним реконструкцією
спірного нежилого приміщення судом
встановлено наступне.

Правовідносини щодо самочинного
будівництва регулюються ст. 376 ЦК
України, де зазначається, що житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
постановити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову.

Сільські, селищні, міські ради,
відповідно до приписів п. 1 ст. 10 цього ж
Закону, є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами. До їх повноважень у
галузі будівництва належить
визначення у встановленому
законодавством порядку відповідно до
рішень ради території, вибір, вилучення
(викуп) і надання землі для
містобудівних потреб, визначених
містобудівною документацією (ст. 31 ч.1
п.а п.п.5)

Таким чином з аналізу викладеної норми
вбачається, що позивач ОСОБА_1, в
інтересах якого подано позов, не є
суб'єктом органу державної влади або
органу місцевого самоврядування, отже
не наділений правом на звернення до
суду з такими позовними вимогами.

Також при цьому суд враховує, що судом
не встановлено самовільної
реконструкції підвалу, яке б порушило
технічний стан будинку та його
конструкцій.

Спірне приміщення ОСОБА_5 придбано
згідно до договору купівлі-продажу від
30.10.2003р. та відповідно до технічної
характеристики наведеної у технічному
паспорті КП «ОМБТІта РОН» від
27.08.2003р.(а.с.99-101 т.1), у якому не зазначено
висота спірних приміщень.

Проте прокурор просить зобов'язати
відповідача привести приміщення у
відповідність до техпаспорту від
26.02.2003р., на час якого ОСОБА_5 ще не був
власником спірного приміщення.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
24.01.2014р. встановлено, що в результаті
обстеження несучих та огороджувальних
конструкцій підвального приміщення не
виявлені дефекти та пошкодження, які
негативно впливають на їх несучу
здатність і експлуатаційну
надійсність.

У зв'язку з зазначеним позовні вимоги
прокурора про приведення приміщення у
відповідність з технічним паспортом
від 26.02.2003 року. є необґрунтованим і
тому не підлягають задоволенню

При цьому суд вважає, що не підлягають
задоволенню позовні вимоги і ОСОБА_5
виходячи з слідуючого.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5
посилався на те, що спірний договір не
визнається прокурором та ОСОБА_1 та
ОСОБА_4

У силу статті 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Права власника майна підлягають
захисту шляхом пред'явлення позову про
визнання права на належне йому майно за
умови, якщо власник не може належним
чином реалізувати свої правомочності у
зв'язку з наявністю щодо цього права
сумнівів або претензій з боку третіх
осіб.

ОСОБА_5 є власником спірного
приміщення на підставі договору
купівлі-продажу від 30.10.2003р., який
зареєстровано відповідно до діючого
законодавства на той час (в КП
«ОМБТІтаРОН»).

Вимоги ОСОБА_1 вирішені цим рішенням по
суті.

За змістом ст. 392 ЦК України належним
відповідачем є особа - учасник
цивільних правовідносин, яка не визнає,
або оспорює право власності.
Представники Одеської міської ради та
Департаменту комунальної власності
зазначили , що вони не оспорюють право
власності ОСОБА_5 на вказане
приміщення.

Тому суд не вбачає необхідності своїм
рішенням підтверджувати право
власності або встановлювати додатково
право власності на спірне приміщення.

Також не підлягає задоволенню позовні
вимоги про визнання дійсним договору
купівлі-продажу від 30.10.2003р. , оскільки
зазначений договір не оспорюється
відповідачами.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 10, 11,15, 31, 56, 60, 61, 88, 169,
209-210, 212- 215, 218, ЦПК України, ст. ст. 11, 15,16,
202, 203, 215, 256, 257, , 261, 266, 267 , 655, 376 ЦК
України, Закон України «Про
прокуратуру», суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог
Прокуратури м. Одеси, яка діє в
інтересах ОСОБА_1 до Одеської міської
ради, ОСОБА_2, за участю третіх осіб на
боці позивача: ОСОБА_3; на боці
відповідача: Департаменту комунальної
власності Одеської міської ради про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та зобов'язання
привести приміщення у відповідність з
технічним паспортом від 26.02.2003 року -
відмовити.

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 до Одеської міської ради,
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради, треті особи:
ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права
власності на підвальне приміщення та
про визнання дійсним договору.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення., згідно ч.1 ст. 294 ЦПК України .

Суддя Приморського

районного суду м. Одеси

Л.В.Домусчі

24.04.2014