Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року Новогродівський
міський суд Донецької області

в складі: головуючого судді Пархоменко
О. Ф.

при секретарі Комарової Т.Ю.

з участю : позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5

представника
відповідачів ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Новогродівка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про розподіл квартири, визнання
права на частину квартири по
набувальній давності,

В С
Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_1 з 05.11.1994 року
знаходяться у зареєстрованому шлюбі,
від якого мають дочку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2. ( копії свідоцтв в
матеріалах справи).

24.09.2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5. про
розподіл квартири, визнання права на
частину квартири по набувальній
давності, вказуючи на те, що після
укладення шлюбу вони з чоловіком стали
проживати в квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, в якій від шлюбу народилося
двоє дітей, які також були
зареєстровані в цій квартирі по
теперішній час. Згідно довідки БТІ
вищевказана квартира числиться: 2/3
частини за чоловіком, де 1/3 частина за
ним, згідно свідоцтва про право
власності на житло №3725 від 28.02.1994 року;
та 1/3 частина, згідно свідоцтва про
право на спадщину за законом від 29.08.2011
року. 1/3 частина квартири числиться за
матір»ю чоловіка- відповідачкою
ОСОБА_5., згідно свідоцтва про право
власності на житло №3725 від 28.02.1994 року.
Відповідачка ОСОБА_5. у вказаній
квартирі не проживає з квітня 1995 року, а
проживає в належному їй будинку в
АДРЕСА_2. Також їй належить будинок
АДРЕСА_3. Вона залишила їх сім»ї спірну
квартиру, ніякого її майна в квартирі
немає, вона заявляла, що залишає
квартиру їм. Весь час вони
користувалися квартирою, робили в ній
капітальний ремонт, змінили вікна,
двері, поклеїли нові шпалери, застелили
на підлогу лінолеум. В листопаді 2011
року чоловік пішов із сім»ї і в
квартирі з того часу не проживає, вона ж
залишилася проживати з дітьми, сплачує
комунальні платежі. Чоловік обіцяє не
виганяти її з дітьми з квартири, але їй
потрібна гарантія. Вона добросовісно
відкрито безперервно володіє 1/3
частиною квартири більше 10 років, що
належить відповідачу ОСОБА_4, яка з 1995
року в квартирі не зареєстрована, не
проживає, а тому вважає, що ця 1/3 частина
квартири повинна належать їй за
набувальною давністю. Квартира до їх
проживання була в запущеному стані, а
вони провели ремонтні роботи і тепер
квартира знаходиться в дуже гарному
стані. Іншого житла в неї немає, з нею
проживають діти, тому вона бажає
розділити квартиру по 1|2 частині їй і
чоловіку. Просить визнати за нею право
власності за набувальною давністю на 1/3
частину квартири АДРЕСА_1 яка числиться
за відповідачкою ОСОБА_5. Також просить
визнати за нею право власності на 1/6
частину квартири АДРЕСА_1 що належить
відповідачу ОСОБА_4 та таким чином у неї
та відповідача ОСОБА_4 буде по 1|2
частини квартири.

В судовому засіданні позивач та
її представник повністю підтримують
заявлені вимоги.

Відповідач ОСОБА_4 та його
представник з позовом не згодні,
відповідач пояснив, що 2/3 частини
спірної квартири належить йому на
праві власності, 1/3 частина- його матері
відповідачу ОСОБА_4 За час подружнього
життя вони з позивачкою мешкали в цій
квартирі, робили в ній поточні ремонти.
З 2012 року він пішов із сім»ї та в
квартирі не мешкає, але не заперечує,
щоб там продовжували проживати позивач
з дітьми.

Відповідач ОСОБА_4 та її
представник з позовом не згодні, та
ОСОБА_1 суду пояснила, що спірна
квартира первинно належала на праві
власності їй, чоловіку та сину. Після
смерті чоловіка вона залишила квартиру
своєму сину та його дружині, а сама
стала мешкати в дачному будинку. При
цьому, коли вона залишала спірну
квартиру, та була в доброму, належному
стані, в якій знаходились залишені
необхідні меблі. Факт належного стану
квартири підтверджує той факт, що син з
позивачкою святкували своє весілля в
цій квартирі. Спочатку вона навіть
продовжувала сплату комунальних
послуг. Про визнання такою, що втратила
право користування житлом, ні вона до
позивачки, ні позивачка до неї не
зверталися, вважає, що частина спірної
квартири залишається її власністю на
законних підставах.

Вислухавши сторони, пояснення
свідків, вивчивши та дослідивши
матеріали справи, суд вважає, позов
ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5. про розподіл
квартири, визнання права на частину
квартири по набувальній давності не
обґрунтованим та таким, що не підлягає
задоволенню.

Згідно свідоцтва про право
власності на житло за №3725 від 28.02.1994
року, виданого службою приватизації
державного житлового фонду ВО
«Селидіввугілля», двокімнатна
квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_5,
ОСОБА_8 та ОСОБА_4.

Згідно довідки Селидівської БТІ
за №560 від 16.09.2013 року квартира АДРЕСА_1
значиться: 2/3 частини за ОСОБА_4 (1/3
частина, згідно свідоцтва про право
власності, та 1/3 частина згідно
свідоцтва про право на спадщину), а 1/3
частина - за ОСОБА_5, згідно свідоцтва
про право власності.

Згідно висновку експертної
оцінки від 02.09.2013 року ринкова вартість
квартири АДРЕСА_1 складає 20360грн.

Згідно довідки ОСББ «Веста»
м.Новогродівка від 14.10.2013 року в
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані
ОСОБА_1.( позивачка) ОСОБА_6. (дочка),
ОСОБА_7. (син), ОСОБА_4. (чоловік). При
цьому ОСОБА_4. не проживає у вказаній
квартирі з травня 2012 року.

Згідно акту обстеження
матеріально-побутових умов від 12.09.2013
року, складеного депутатом
Новогродівської міської Ради з участю
свідків, позивач ОСОБА_1 проживає
АДРЕСА_1 з дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_7
Відповідач ОСОБА_4 не проживає у
вказаній квартирі протягом 19 років,
проживає в АДРЕСА_2. Відповідач ОСОБА_4
зареєстрований АДРЕСА_1, але не
проживає за вказаною адресою 1,5 роки.

Згідно договору дарування від
06.12.2013 року, посвідченого державним
нотаріусом, позивач ОСОБА_1 подарувала
2/4 частини квартири АДРЕСА_4 своїй дочці
ОСОБА_6, якій також належала 2/4 частина
цієї квартири, та вона стала єдиним
власником цієї квартири (копії
договору та витягів з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
в матеріалах справи).

Згідно рішення Новогродівського
міського суду Донецької області від
11.06.2007 року з відповідача ОСОБА_4
стягнуті аліменти на користь позивача
ОСОБА_1 на утримання двох дітей в
розмірі 1/3 частини заробітку щомісячно.
Сплату аліментів підтверджено
довідкою з місця роботи відповідача
від 27.03.2014 року - ПАТ «Машзавод»
м.Новогродівка.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та фнших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог.

Конституцією України та ст.1
першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року, відповідно до Закону від
17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року, Першого
протоколу та протоколів №2,№4,№7 та №11
до Конвенції», закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України власникові
належить право володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону. При цьому в даному випадку
позивачка заволоділа житловою площею
за згодою відповідачки, яка дала згоду
на реєстрацію її місця мешкання в своїй
квартирі. Отже мало місце заволодіння
майном на підставі договору з
власником.

Згідно ч.3 ст.344 ЦК України, якщо
особа заволоділа майном на підставі
договору з його власником, який після
закінчення строку договору не
пред»явив вимог про його повернення,
вона набуває право власності за
набувальною давністю на нерухоме майно
через 15 років з часу спливу позовної
давності, якщо власник не заявив вимог
про його повернення. В даному випадку
між позивачкою та відповідачкою був
укладений безстроковий договір. В
зв»язку з чим право набувальної
давності в цьому випадку виникає після
спливу строку позовної давності за
вимогою власника про виселення. При
цьому відповідачка з такою вимогою до
позивачки не зверталася.

Визнання за володільцем права
власності на нерухоме майно на
підставі ст.334 ЦК України (набуття права
власності за договором) можливо лише за
наявності необхідних умов:
добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння; за
відсутності власника майна, або
власник якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно; за
наявності необхідного безперервного
строку набувальної давності. Тоді як по
даному спору позивачка не володіла та
не володіє спільним майном, а тільки їм
користується, власником спірної частки
квартири була і залишається
відповідачка, про що було достовірно
відомо позивачу. При цьому
відповідачка не відмовлялася від права
власності на це нерухоме майно. Крім
того, набувальна давність не може
порушувати у відповідачки це право
власності.

Посилання позивачки на ту
обставину, що стан спірної квартири
значно поліпшився за час проживання
внаслідок її трудових та грошових
затрат суд вважає не обґрунтованими,
так як згідно ст.62 СК України (на яку
посилається позивачка): якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
трудових чи грошових затрат другого з
подружжя, воно в разі спору може бути
визнано за рішенням суду об»єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Вказана норма закону
передбачає, що виникнення цього права
можливо на річ, яка належала одному з
подружжя та була спільною сумісною
власністю, при цьому це майно істотно
збільшилося у своїй вартості. Тоді як з
матеріалів справи вбачається, що
спірна квартира не належить позивачці
та не визнана об»єктом спільної
сумісної власності подружжя. Крім того,
згідно експертної оцінки спірної
квартири від 02.09.2013 року, наданої
позивачкою, її фізичний знос складає 40%,
а ринкова вартість 20360грн., що є значно
менше вартості аналогічних квартир по
даному регіону (копія газети з
оголошеннями в матеріалах справи).
Також позивачкою суду не надано
доказів, підтверджуючих на яку саме
суму істотно збільшилась вартість
спірної квартири. Тому пояснення
позивачки та свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11. та ОСОБА_12 суд оцінює, як те, що
до початку користування квартира
знаходилась в належному стані для
мешкання, позивачка дійсно разом з
відповідачем за час спільного
проживання підтримували належний стан
квартири, здійснювали поточні ремонтні
роботи, але не те, що внаслідок трудових
чи грошових затрат позивачки вартість
квартири істотно збільшилась.

Керуючись Конституцією України,
ст. ст. 317,328, 334, 344 ЦК України, ст. ст. 10,11,
60, 212,215, 218 ЦПК України,

В И Р
І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 ОСОБА_5 про розподіл квартири,
визнання права на частину квартири по
набувальній давності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Новогродівський міський суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Рішення виготовлено у нарадчій
кімнаті.

Суддя: