Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/1504/14 Головуючий у 1
інстанції: Жупанова І.Б.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 13» травня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

при секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Відділ по Шевченківському
району служби (управління) у справах
дітей Запорізької міської ради, про
визначення місця проживання дитини, за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
третя особа: Відділ по Шевченківському
району служби (управління) у справах
дітей Запорізької міської ради, про
визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4

В обґрунтування позову зазначив, що з
2004 року перебував у фактичних шлюбних
відносинах з відповідачкою.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син -
ОСОБА_5. 12 лютого 2010 року сторони уклали
шлюб, який було розірвано рішенням
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 20 березня 2013 року.

До квітня 2013 року сторони проживали в
одному будинку та він повністю
утримував дитину. У квітні 2013 року
відповідач з сином переїхали на інше
місце проживання. Наприкінці квітня 2013
року відповідач залишила дитину його
матері, дізнавшись про це, позивач
забрав сина до себе, де дитина проживає
до теперішнього часу.

Позивач має постійний доход, постійне
місце проживання, в якому є всі
необхідні умови, дбає про фізичний та
моральний розвиток дитини,
відповідально відноситься до
виконання батьківських обов'язків.

Відповідач вихованням дитини не
займається, аліменти на утримання
дитини витрачає на власний розсуд та
свої потреби.

Просив визначити місце проживання
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_3

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулась
до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3

Зазначила, що з 2004 року почала
проживати однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 в неї
народився син ОСОБА_5, батьком якого є
ОСОБА_3 12 лютого 2010 року сторони
зареєстрували шлюб. 20 березня 2013 року
Шевченківським районним судом м.
Запоріжжя, задоволено її позов та
розірвано шлюб між нею та ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 став
проживати разом зі нею. У зв'язку з
ухиленням ОСОБА_3 від матеріального
забезпечення малолітнього звернулась
до суду із позовом про стягнення
аліментів на неповнолітню дитину.
Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 16
квітня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на її
користь аліменти на утримання
малолітнього сина ОСОБА_5

З липня 2013 року ОСОБА_5 проживає разом з
батьком, при цьому ОСОБА_3 фактично
ізолював сина від неї, не дозволяє їй
спілкуватися із сином, брати участь у
його вихованні, налаштовує сина проти
неї.

Посилалась на те, що має гнучкий графік
роботи, через що має можливість більше
приділяти уваги вихованню сина,
позитивно характеризується за місцем
проживання та за місцем роботи,
шкідливих звичок не має, спиртні напої
та наркотичні засоби не вживає.

Вважає, що проживання малолітнього
сина ОСОБА_5 разом зі нею повністю
відповідатиме інтересам дитини,
позитивно позначиться на його
фізичному, духовному та моральному
розвитку.

Просила визначити місце проживання
малолітньої дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом зі матір'ю - ОСОБА_4

Ухвалою судді Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 27
листопада 2013 року прийнято зустрічну
позовну заяву ОСОБА_4 до спільного
розгляду з первісним позовом ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2014 року
позов ОСОБА_3 залишено без задоволення,
зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.
Визначено місце проживання ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_4

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
який, посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
визначити місце проживання ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком - ОСОБА_3

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи зустрічний позов та
відмовляючи у задоволенні первісного
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що місце проживання малолітнього
сина ОСОБА_5 слід визначити з матір'ю,
виняткових обставин, які дають
підстави для відібрання дитини у
матері, не має.

Такі висновки суду відповідають
вимогам закону та ґрунтуються на
матеріалах справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
з 2004 року сторони перебували у
фактичних шлюбних відносинах.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син -
ОСОБА_5 (а.с.4). 12 лютого 2010 року сторони
уклали шлюб, який було розірвано
рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 20 березня 2013 року (
а.с. 30,32).

На даний час сторони проживають окремо,
малолітній син ОСОБА_5 проживає з
батьком ОСОБА_3 в буд. АДРЕСА_1, який
належить останньому.

Відповідно до ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини.

За положеннями ст. 6 СК України правовий
статус дитини має особа до досягнення
нею повноліття. Малолітньою вважається
дитина до досягнення нею чотирнадцяти
років.

Згідно з ч. ч. 1 ст. ст. 160, 161 СК України
місце проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Декларацією прав дитини, прийнятою
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, у принципі 6 проголошено, що
дитина для повного і гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння. Вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків і в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
врахував зазначені вимоги закону та
принцип 6 Декларації прав дитини від 20
листопада 1959 року, в якій вказано, що
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виключні обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 24 постанови від 12 червня 1998
року № 16 "Про застосування судами
деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю
України", вирішуючи спори між батьками,
які проживають окремо (в тому числі в
одній квартирі), про те, з ким із них і
хто саме з дітей залишається, суд
виходячи із рівності прав та обов'язків
батька й матері щодо своїх дітей
повинен постановити рішення, яке
відповідало б інтересам неповнолітніх.
При цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання.

Судом першої інстанції було правильно
встановлено, що обидва батьки
проявляють увагу до дитини, займаються
її вихованням та мають належні умови
для цього.

З пояснень обох сторін та з матеріалів
справи вбачається, що після розлучення
подружжя ними було вирішеною, що дитина
проживатиме та виховуватиметься з
матір'ю. Цей факт не заперечувався
сторонами в суді апеляційної
інстанції.

Підстав, які були б достатніми для
зміни визначеного місця проживання
дитини, позивачем не надано.

За таких обставин суд, врахувавши вік
малолітнього ОСОБА_5, ставлення батьків
до виконання своїх батьківських
обов'язків, їх майновий стан, стан
здоров'я батьків та дитини, дійшов
вірного висновку про визначення місця
проживання дитини з матір'ю. Крім того,
перевага у матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дитини.

Сама по собі думка дитини про бажання
проживати з батьком з огляду на її вік,
враховуючи нетривалий період окремого
проживання батьків, стосунки, які
складися між батьками, не може бути
вирішальною для зміни та визначення
нового місця проживання дитини.

Суд першої інстанції обґрунтовано
зазначив, що висновок органу опіки та
піклування про доцільність проживання
дитини з батьком носить рекомендований
характер.

В ході розгляду справи не знайшли
підтвердження і ті обставини, що
відповідач аліменти на утримання
дитини витрачає на власний розсуд та
свої потреби.

Навпаки, як вбачається з листа
директора Запорізької
загальноосвітньої школи I-II ступенів
№53 від 30.08.2013 року № 205, в якій
навчається малолітній ОСОБА_5, всі
фінансові питання стосовно проблем
сина останнім часом вирішувала мати
(а.с.47).

Інші приведені в апеляційній скарзі
доводи є такими, що не спростовують
висновків суду першої інстанції та не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
вони зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм права.

За таких обставин колегія вважає, що
ухвалене в справі судове рішення
відповідає вимогам закону й підстави
для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 310, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2014 року у
цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: