АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 5486 /2014
інстанції - Голік Н.О.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача Орлової Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Текнос» про виплату
заборгованості по заробітній платі,
виплату середнього заробітку за час
затримки розрахунку, відшкодування
моральної шкоди;

за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Текнос»,
поданою представником Готовською
Катериною Дмитрівною

на рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 23 січня2014 року

в с т а н о
в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 23.01.2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з
ТОВ «Текнос» на користь ОСОБА_2 суму
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 4 500,00 Євро, що за комерційним
курсом обслуговуючого компанією банку
становить 48 330 грн. 00 коп., середній
заробіток за час затримки розрахунку в
сумі 173 184 грн. 00 коп., судовий збір у сумі
597,21 грн. Стягнуто з ТОВ «Текнос» на
користь держави судовий збір в розмірі
1617грн. 93 коп. В задоволенні іншої
частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ГотовськаК.Д., діючи в інтересах ТОВ
«Текнос», подала апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог.
Посилається на незаконність
ухваленого рішення, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції не було надано належної
оцінки наданим Товариством доказам, а
саме наказам про затвердження штатного
розпису та штатному розпису
відповідача. Позивач не звертався ні до
відповідача, ні до КТС, а ні до суду з
приводу порушення його прав у зв'язку
із зміною умов праці щодо встановлення
нового розміру заробітної плати.
Доказів протилежного позивач не надав,
за поновленням пропущеного строку на
звернення до суду не звертався, що є
підставою для відмови у позові. На
момент звільнення позивач не заявляв
вимог про перегляд розміру заробітної
плати, натомість позивач отримував
нараховану йому заробітну плату із
розрахунку 11 690 грн. на місяць без
будь-яких заперечень щодо її розміру.
Таким чином, на момент звільнення
позивача у Товариства не існувало
заборгованості із виплати заробітної
плати, оскільки позивачем не
оскаржував ся новий розмір заробітної
плати у встановлені чинним
законодавством строки. Крім того, судом
безпідставно взято до уваги розрахунок
заробітної плати, наданий позивачем,
оскільки він не відповідає дійсним
обставинам справи.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача Орлова Н.В.
підтримала апеляційну скаргу в повному
обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній. Позивач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_3 заперечували проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
наказом ТОВ «Текнос» № 6-к від 12.07.2010
року ОСОБА_2прийнято на роботу на
посаду торгового представника з 12.07.2010
року з місячним окладом згідно
трудового договору та штатного
розкладу.

12.07.2010 року між позивачем ОСОБА_2 та
відповідачем ТОВ«Текнос» було
укладено безстроковий трудовий
договір №4/2010.

Пунктом 2.1.1. трудового договору №4/2010
роботодавець зобов'язався виплачувати
працівнику заробітну плату згідно з
умовами, зазначеними у цьому договорі
та додатках до нього.

Відповідно до п. 4.1., 4.2 трудового
договору №4/2010, працівник одержує
заробітну плату, згідно штатного
розпису, що на момент підписання цього
договору становить еквівалент у
національній валюті (гривні) місячної
брутто зарплати у сумі еквівалентній
1500,00 Євро, на постійну основу, що
перераховується за комерційним курсом
обслуговуючого компанію банку. Розмір
заробітної плати не може бути
зменшеним без додатково укладених
сторонами письмових угод до договору.

Наказом ТОВ«Текнос» № 01-к від 28.02.2013
року, на підставі Наказу № 1/02-2012 від
20.12.2012 року, ОСОБА_2 звільнено з 01.03.2013
року з роботи, згідно п. 1. ст. 40 КЗпП
України, у зв'язку із скороченням штату.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції правомірно не
взято до уваги посилання представника
відповідача на укладення між позивачем
та відповідачем додаткової угоди від
30.03.2012 року, якою встановлено зменшений
розмір місячної брутто зарплати у
розмірі 1050,00 Євро, оскільки
відповідачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
зазначеного твердження та не надано
оригіналу (чи належним чином
посвідченої копії) вказаної угоди, яка
б була підписана позивачем та
відповідачем. ОСОБА_2 заперечує
укладання такої додаткової угоди,
посилаючись на те, що зазначена
Товариством обставина не відповідає
дійсності, оскільки такої додаткової
угоди з ним укладено не було і його не
попереджали про те, що зменшується
розмір його заробітної плати. Таким
чином, колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції про
те, що Товариством не доведено факту
змін умов праці позивача, а саме зміну
розміру його заробітної плати та
наявності його згоди на такі дії, чи
факту повідомлення позивача про такі
зміни.

Таким чином, відповідач має
заборгованість перед позивачем по
заробітній платі, оскільки в порушення
умов безстрокового трудового договору
№4/2010 не виплачував позивачу частину
місячної брутто заробітної плати у
розмірі 450 Євро на місяць, що складає 4
833,00 грн. за комерційним курсом
обслуговуючого компанію банку, а отже
має заборгованість перед позивачем із
виплати брутто заробітної плати станом
на 01.10.2013 року у сумі 4500,00 Євро, що
складає 48330,00 гривень за комерційним
курсом обслуговуючого компанію банку.
При звільненні позивачу не були
виплачені зазначені кошти, а отже,
вимога позивача щодо стягнення з
відповідача суми невиплаченої брутто
заробітної плати у сумі 4500,00 Євро, що
складає 48330,00 гривень за комерційним
курсом обслуговуючого компанію банку,
задоволена судом першої інстанції
законно та обґрунтовано.

Так, згідно ст.47 КЗпП власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку і
провести з ним розрахунок у строки,
зазначені в статті 116 Кодексу. У разі
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
він зобов'язаний також у день
звільнення видати йому копію наказу
про звільнення з роботи.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організацій, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Оскільки відповідач, в порушення
вимогст. 117 КЗпП України, не виплатив в
повному обсязі належні позивачу кошти
при звільненні, позивачу підлягає
виплаті середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні з
01.03.2013 року по день винесення судового
рішення.

328 днів х (15840,00 грн. (середньомісячного
заробітку): 30 днів) = 173184,00 грн.

Враховуючи, що відповідач доказів
поважності причини невиплати належних
працівникові при звільненні сум не
надав, суд першої інстанції
дійшовобгрунтованого висновку про те,
що було порушено право позивача на
отримання заробітної плати при
звільненні, а тому позовні вимоги
ОСОБА_2 в частині стягнення суми
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні також
задоволено судом вірно.

Пунктом 4.2 Безстрокового
трудового договору № 4/2010 від 12.07.2010р.
чітко визначено, що розмір заробітної
плати не може бути зменшений без
додатково укладених Сторонами
письмових угод до Договору.

Твердження відповідача про те, що
позивач погодився на зміну суттєвих
умов праці (зменшення розміру оплати
праці) є безпідставним, оскільки такої
згоди позивач не надавав. Посилання
відповідача на не існуючу Додаткову
угоду (без зазначення її номеру та дати
складання) є безпідставним та
необгрунтованим, оскільки позивачем
факт підписання такої Додаткової угоди
категорично заперечується.

Стаття 60 ЦПК України встановлює
обов'язок кожної із сторін довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки оригінал зазначеної
Додаткової угоди відповідачем не
надано, його твердження про її
існування судом першої інстанції вірно
оцінено як безпідставне,
необгрунтоване та не є належним
доказом по справі.

Представник Товариства стверджує, що
зазначена додаткова угода зникла з
офісу, про що Товариством було подано
відповідну заяву до правоохоронних
органів.

Для встановлення факту наявності
кримінального провадження стосовно
позивача, 24.10.2013р. представником
позивача було подано відповідний
інформаційний запит до
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві. Згідно відповіді
Шевченківського РУ ГУ МВС України в м.
Києві, за підписом першого заступника
начальника слідчого відділу
Шевченківського райуправління, станом
на 14.11.2013р. позивач не являється
стороною або учасником жодного
кримінального провадження, яке
знаходиться у провадженні слідчого
відділу Шевченківського райуправління
МВС.

Крім цього, стаття 17 КПК України
встановлює презумпцію невинуватості і
визначає особу невинуватою у вчиненні
кримінального правопорушення, доки її
вину не буде доведено і встановлено
обвинувальним вироком суду, що набрав
законної сили. Наразі повідомлення про
підозру у вчиненні злочину позивачу не
вручалось (ст. 276 КПК України) і
обвинувальний вирок суду стосовно
позивача відсутній.

Таким чином, подана Товариствомдовідка
за підписом слідчого Холодок Є.0. не є
підтвердженням вини позивача у скоєнні
злочину і не може розглядатись в якості
належногодоказу вини позивача у
зникненні додаткової угоди.

Посилання відповідача на пропуск
позивачем строку звернення до суду є
необгрунтованим, оскільки ст. 233 КЗпП
України встановлює право на звернення
до суду за вирішенням трудових спорів,
зокрема тримісячний строк, який
розпочинається з дня, коли працівник
дізнався чи повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Оскільки відповідач посилається на
Додаткову угоду без дати та номеру, як
на підставу зменшення заробітної плати
позивача, а позивач таку угоду
категорично заперечує, з урахуванням
того, що всі письмові вимоги позивача
про надання оригіналу такої угоди,
залишилися без задоволення, перебіг
строку на пред'явлення позову
розпочався у позивача з дати
звільнення та отримання розрахунку -
01.03.2013р. ОСОБА_2 звернувся з позовом до
суду 29.03.2013 року (а.с. 22-конверт), а тому
строк звернення до суду позивачем не
пропущено.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів, поданих
сторонами.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Текнос»,
подану представником
ГотовськоюКатериною Дмитрівною
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Києва від 23 січня 2014
рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: