Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року Справа №607/21771/13-ц
Тернопільський міськрайонний суд в
складі:

головуючого В.М.
Братасюка

за участю секретаря І.М.
Дилієвської

представників сторін ОСОБА_1, ОСОБА_2,
відповідача за первісним позовом -
позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про
стягнення коштів за розпискою, та
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання правочину удаваним , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області з позовом до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за за
розпискою.

В обґрунтування вимог зазначає, що
відповідач позичив, згідно розписки
від 28.02.2012 року, у позивача 2000 доларів
США під зобов'язання повернути
позичені кошти в зазначений у розписці
строк - до 30 березня 2012 року, однак кошти
не повернув й у добровільному порядку
повертати не збирається, а тому лише в
судовому порядку позивач може
захистити порушене право.

Крім того позивач просить суд, в
порядку ст. 625 ЦК України, стягнути з
відповідача 3% річних за невиконання
грошового зобов'язання з своєчасного
повернення позичених коштів,
нарахованих за період з 31.03.2012 року по
20.11.2013 року, що становить 98, 63 доларів
США.

Кошти позивач просить стягнути в
гривневому еквіваленті, за офіційним
курсом НБУ, станом на дату проведення
розрахунку боргу - 21.11.2013 року.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені вимоги підтримав та
просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
відповідача в судовому засіданні
визнали факт отримання коштів від
ОСОБА_4 в сумі 2000 доларів США, однак
заперечили, що між сторонами виникли
боргові зобов'язання, оформлені
розпискою про позику коштів -
зазначили, що спірна розписка є
удаваним правочином, а дійсним є
договір авансу на суму 2000 доларів США,
сплачених ОСОБА_4 ОСОБА_3 в рахунок
вартості 5100 частин цілісного майнового
комплексу по АДРЕСА_1, щодо якого між
сторонами спору було підписано договір
08.02.2012 року, посвідчений нотаріально в
реєстрі за № 109.

У зв'язку з наведеним ОСОБА_3 заявив до
ОСОБА_4 зустрічний позов - в порядку ст.
235 ЦК України, просить визнати, що
спірна розписка є удаваним правочином,
а дійсним є вищезазначений договір
авансу.

Представник ОСОБА_4 зустрічний позов
заперечив за недоведеністю заявлених
вимог.

Заслухавши пояснення сторін,
всесторонньо, повно та об'єктивно
дослідивши докази у справі, суд
встановив наступні обставини.

Щодо первісного позову.

28. 02.2012 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_4 2000
доларів США під зобов'язання повернути
кошти до 30 березня 2012 року, що
стверджується письмовою розпискою з
власноручним підписом ОСОБА_3, оригінал
якої (розписки) знаходиться в
матеріалах справи.

Згідно ст.1046 ЦК України, за договором
позики одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів або таку ж кількість речей того
ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.
(ч.1 ст.1047 ЦК України).

Отже письмова форма правочину, яким
оформлена позика, є доказом не лише
факту укладання договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладання, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми.

Належних та допустимих доказів
повернення, отриманих згідно спірної
розписки коштів в сумі 2000 доларів США
до 30.03.2012 року, стороною відповідача за
первісним позовом суду не надано, хоча,
в силу ст. 60 ЦПК України, на кожну із
сторін покладається обов'язок
доказування обставин, на котрі вона
посилається в обґрунтування вимог або
заперечень.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлено строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк . (ч.1
ст.530 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві кошти у такій самій сумі,
що були йому передані позикодавцем у
строк та в порядку, що встановлені в
договорі.

Статтею 192 ЦК України передбачено, що
платіжним засобом, обов'язковим до
приймання за номінальною вартістю на
всій території України, є грошова
одиниця України - гривня.

У п.14 Постанови №14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
Пленум Верховного суду України
зазначає, що при задоволенні позову про
стягнення грошових сум суди повинні
зазначати в резолютивній частині
рішення розмір суми, що підлягає
стягненню, цифрами і словами у грошовій
одиниці України - гривні. У разі
пред'явлення позову про стягнення
грошової суми в іноземній валюті суду
слід у мотивувальній частині рішення
навести розрахунки з переведенням
іноземної валюти в українську за
курсом, встановленим Національним
банком України.

Системний аналіз доказів дозволяє суду
зробити висновок про порушення
договірних зобов'язань зі сторони
відповідача за первісним позовом, а
тому вимога ОСОБА_4 до ОСОБА_3 є
підставною та підлягає до задоволення,
шляхом стягнення з відповідача на
користь позивача позичених, згідно
розписки від 28.02.2012 року, коштів у
гривневому еквіваленті, за офіційним
курсом НБУ.

Вищезазначено, що борг ОСОБА_4 просить
стягнути в гривневому еквіваленті за
офіційним курсом НБУ станом на дату
проведення розрахунку боргу - 21.11.2013
року

Згідно офіційного курсу НБУ, станом на
21.11.2013 року, 1 долар США = 7, 99 гривень .

Відтак з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 слід
стягнути, позичені згідно розписки від
28.02.2012 року, 2000 доларів США, що
еквівалентно 15 986 гривень.

Щодо вимог про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 3% річних за невиконання
грошового зобов'язання, суд наголошує
на наступному.

Відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Стаття 625 ЦК України, враховуючи
специфіку грошового зобов'язання,
передбачає стягнення за порушення
грошового зобов'язання процентів
річних та інфляційних витрат. Такі
проценти річних не є неустойкою,
оскільки неустойка у ст. 534 ЦК України, і
проценти розглядаються як окремі
категорії, тому й обмеження,
передбачені законом для неустойки, не
можуть застосовуватися, а є формою
цивільно - правової відповідальності
за користування грошовими коштами.

Вищезазначено, що позичені у ОСОБА_4
кошти, згідно розписки від 28.02.2013 року,
ОСОБА_3 зобов'язався повернути до 30.03.2012
року.

Позивач ОСОБА_4 наполягає на стягненні
з відповідача ОСОБА_3 на 3% річних за
період з 31.03.2012 року по 20.11.2013 року -
згідно наданою стороною позивача за
первісним позовом розрахунку, котрий
наявний у справі, сума 3% річних за
зазначений період складає 98, 63 долара
США, що еквівалентно, згідно офіційного
курсу НБУ, станом на 21.11.2013 року, 788, 34
гривень.

Правильність розрахунку 3% річних, за
невиконання грошового зобов'язання,
оформленого розпискою про позику
грошей від 28.02.2012 року, стороною
відповідача за первісним позовом не
спростована, а тому, на думку суду, дана
вимога також ґрунтується на законі та
підлягає до задоволення.

Щодо зустрічного позову.

Судом встановлено, що 08.02.2012 року, між
ОСОБА_3, як продавцем, та ОСОБА_5, і
ОСОБА_6, як покупцями, було підписано
договір купівлі - продажу, посвідчений
нотаріально в реєстрі за № 109, згідно
умов якого продавець продав, а покупці
купили 5100 частин цілісного майнового
комплексу по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 просить суд визнати, що спірна
розписка є удаваним правочином, а
дійсним є договір авансу на суму 2000
гривень, сплачених ОСОБА_4 ОСОБА_3 в
рахунок вартості 5100 частин цілісного
майнового комплексу по АДРЕСА_1, щодо
якого між сторонами спору було
підписано договір 08.02.2012 року,
посвідчений нотаріально в реєстрі за №
109.

При цьому зазначає, що дійсною датою
написання розписки є не 28.02.21012 року, а
28.01.2012 року - дата , коли було передано
аванс.

Вирішуючи питання удаваності спірної
розписки суд зазначає наступне.

Правочином є правомірна вольова дія
суб'єкта цивільних правовідносин, що
спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків. Презупція правомірності
правочину закріплена в ст.. 204 ЦК
України, та може бути спростована,
насамперед, нормою закону яка містить
відповідну заборону.

У ст. 203 ЦК України, в якій визначено
основні критерії чинності правочину,
зазначено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним та
відповідати його внутрішній волі, а
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків.

Удаваним є правочин, що вчинюється з
метою приховання іншого правочину,
який сторони насправді вчинили.(ч.1 ст.
235 ЦК України).

Тому при укладанні удаваного правочину
до відносин його учасників
застосовуються правила щодо правочину,
який його сторони мали на увазі. Однак
саме на позивача, як сторону яка
вимагає визнання правочину недійсним
як укладеного з метою приховати інший
правочин, покладається обов'язок
доказування, що спірний правочин
укладено з такою метою.

Представником ОСОБА_4 заперечено факт
удаваності розписки від 28.02.2012 року, з
метою приховування договору авансу, та
факт складання розписки не 28.02.2012 року,
а 28.01.2012 року.

Відповідно абз.2 ч.1 ст. 218 ЦК України,
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
його окремих частин не може
доказуватися показами свідків, про що
зазначає в абзаці 2 п.12 своєї Постанови
№ 9 «Про судову практику розгляду
цивільних справі про визнання
правочинів недійсними», від 06
листопада 2009 року Пленум Верховного
Суду України, а тому в клопотанні
ОСОБА_3 про допит свідків ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 з метою підтвердження написання
розписки не 28.02.2012 року, а 28.01.2012 року,
судом було відмовлено.

Жодних інших належних та допустимих
доказів написання спірної розписки
ОСОБА_3 не 28.02.2012 року, а 28.01.2012 року,
стороною позивача за зустрічним
позовом суду не надано, хоча, як
зазначено вище, в силу ст. 60 ЦПК України,
на кожну із сторін покладається
обов'язок доказування обставин, на
котрі вона посилається в обґрунтування
вимог або заперечень.

Відтак суд зазначає, що спірну
розписку, згідно дати її написання
28.02.2012 року, було складено після
укладання згадуваного договору
купівлі продажу 08.02.2012 року, що виключає
сам факт передачі авансу, оскільки
аванс передається в рахунок вартості
майна до укладання договору.

Крім того критичність оцінки судом
доводів ОСОБА_3 про удаваність розписки
від 28.02.2012 року про позику 2000 доларів
США ОСОБА_3 у ОСОБА_4, також полягає в
тому, що належними та допустимими
доказами ОСОБА_3 суду взагалі не
доведено факту наявності
домовленостей сторін договору від
08.02.2012 року купівлі - продажу, до
укладання договору передати суму
авансу 2000 доларів США в рахунок
вартості 5100 частин цілісного майнового
комплексу по АДРЕСА_1: згідно п. 3
Договору зазначено, що продаж вчинено
за 35 720 гривень, які продавець одержав
від покупців до підписання договору -
тобто суд вбачає, що покупці за
договором розрахувалися з продавцем за
придбане майно одним платежем в валюті
України гривні, а не частково авансовим
платежем в доларах США.

Також судом критично оцінюється зміст
наданих сторонами спору, з метою
доказування вимог та заперечень по
первісному та зустрічному позовах,
рішень Борщівського районного суду
Тернопільської області та
Господарського суду Тернопільської
області у справах № 12, та,
відповідно, №92187713-г3, оскільки
висновки, викладені в даних рішеннях,
не мають доказового значення в
розумінні предмета спору в даній
справі - щодо стягнення боргу за
розпискою, та визнання розписки
удаваним правочином.

Керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60, 61, 119, 120, 212- 215,
222 ЦПК України, ст.15, 16, 202, 203, 204, 215, 235, 526,
ч.1 ст.530, ч.1 ст.533, 625, 1046 - 1051 ЦК України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України №14 від 18.12.2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі»,
Постановою №9 Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справі про визнання
правочинів недійсними», від 06
листопада 2009 року, суд , -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення
коштів за розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
позичені, згідно розписки від 28.02.2012
року, кошти в сумі 2000 доларів США, що у
гривневому еквіваленті становить 15 986
гривень, та 3% річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання,
нарахованих за період з 31.03.2012 року по
20.11.2013 року, в сумі 788, 34 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 229,
40 гривень сплаченого при зверненні до
суду судового збору.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання удаваним правочину,
оформленого розпискою, від 28.02.1012 року,
про позику ОСОБА_3 у ОСОБА_4 2000 доларів
США, а справжнім укладання договору
авансу - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги.

Апеляційна скарга може бути подана
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення до апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд.

Головуючий суддяВ. М. Братасюк