Справа № 161/2151/14-ц Провадження №
22-ц/773/594/14 Головуючий у 1 інстанції:
Кихтюк Р.М. Категорія: 57 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Федонюк
С.Ю.,

при секретарі Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Луцької міської ради,
ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення
Луцької міської ради та визнання
недійсним державного акта на право
власності на землю за апеляційною
скаргою представника позивача ОСОБА_2
на рішення Луцького міськрайонного
суду від 04 березня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся з даним позовом до
суду покликаючись на те, що рішенням
Луцької міської ради №401 від 13.09.1990 року
йому виділено у власність земельну
ділянку за адресою АДРЕСА_1 для
будівництва власного житлового
будинку. Не зважаючи на наявність
даного рішення, у жовтні 2012 року з листа
управління Держкомзему у місті Луцьку
дізнався про те, що на підставі рішення
сесії Луцької міської ради № 27/2.1 від
20.03.2006 р. його дружині ОСОБА_4 видано
державний акт на право власності на
земельну ділянку, площею 0,1000 га, що
знаходиться за цією ж адресою. Вказує,
що ОСОБА_4 безпідставно надано у
власність дану земельну ділянку, яка
набута ним значно раніше та ніким не
вилучалась.

Вважає, що рішення Луцької міської ради
в частині виділення ОСОБА_4 у власність
спірної земельної ділянки винесене з
порушеннями вимог закону, а тому
просить визнати його недійсним, а також
визнати недійсним державний акт на
право власності серії ЯГ № 542251 від
20.06.2006 року на земельну ділянку за
адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 4 березня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить
скасувати це рішення і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позов в
повному обсязі, покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неповне з'ясування цих обставин.

Заслухавши осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу представника позивача слід
задовольнити, а рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове з
наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Луцької
міської ради № 27/2.1 від 02.03.2006 р. «Про
передачу у власність земельних ділянок
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, ведення садівництва
та надання в оренду» та витягу з
додатку № 1 до цього рішення, передано
безоплатно у власність для
обслуговування жилих будинків,
господарських будівель і споруд ОСОБА_4
земельну ділянку, площею 0,1000 га, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с.
9-10).

На підставі вищезазначеного рішення,
ОСОБА_4 видано державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
0,10 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо визнання недійсними
вищезгаданого рішення та державного
акту, суд першої інстанції вважав, що
позивачем не представлено доказів, які
б підтверджували належність йому
земельної ділянки на яку отримано
правовстановлюючі документи ОСОБА_4

Однак при цьому, суд першої інстанції
залишив поза увагою та не дав
відповідної правої оцінки наявним у
справі письмовим доказам.

Стаття 15 Земельного кодексу
Української РСР (в редакції чинній на
час виникнення земельних
правовідносин) передбачала, що надання
земельних ділянок у користування
здійснюється в порядку відведення.

Відведення земельних ділянок
провадиться на підставі постанови Ради
Міністрів УРСР або рішення виконавчих
комітетів обласної, районної, міської,
селищної і сільської Рад народних
депутатів в порядку, встановлюваному
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

У постановах або рішеннях про надання
земельних ділянок вказується мета, для
якої вони надаються, і основні умови
користування землею.

Як вбачається з архівної виписки з
рішення № 401 виконкому Луцької міської
ради народних депутатів від 13 вересня
1990 року ОСОБА_2 для будівництва
власного житлового будинку було
вирішено виділити земельну ділянку по
АДРЕСА_1 (а. с. 11).

Згідно з довідкою житлово-комунального
підприємства №7 (а. с. 67) АДРЕСА_1 в 2004
році перейменована на АДРЕСА_1

Відповідно до акту про винесення в
натурі меж земельної ділянки для
будівництва індивідуальних державних
і кооперативних будівель (а. с. 202)
представник управління архітектури та
містобудування виніс в натурі межі
земельної ділянки площею 0,0652 га, яка
рішенням Луцької міської ради народних
депутатів від 13 вересня 1990 року № 401
виділена ОСОБА_2 під будівництво
індивідуального житлового будинку в
АДРЕСА_1. При цьому в даному акті
зазначено, що межі земельної ділянки
закріплені на місцевості знаками і
передані під охорону ОСОБА_2 Акт
скріплений круглою гербовою печаткою
Управління архітектури та
містобудування Луцької міської ради.

Відповідно до приписів Земельного
кодексу земельна ділянка являє собою
частину земної поверхні з
установленими межами, певним місцем
розташування, з визначеними щодо неї
правами.

Відтак після виділення в натурі та
винесення меж, які закріплені були на
місцевості, земельна ділянка, що була
надана ОСОБА_2 відповідно до рішення
Луцької міської ради народних
депутатів від 13 вересня 1990 року № 401
набула юридичних характеристик, як
того вимагало Земельне законодавство,
а саме: наявність меж, зафіксованість
місця розташування та визначеність
права на земельну ділянку.

В судовому засіданні позивач
вказував, що після виділення земельної
ділянки та винесення меж в натурі він
приступив до будівництва житлового
будинку на даній земельній ділянці. При
цьому вказував, що не може надати
відповідних документів, оскільки вони
знаходяться у ОСОБА_4, яка не бажає їх
надати.

Разом з тим, на підтвердження своїх
доводів ОСОБА_2 надав технічну
документацію на газифікацію житлового
будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 194-202). За
змістом якої вбачається, що
газифікація належного ОСОБА_2 по
АДРЕСА_1 будинку була розпочата у
грудні 1999 року і цього ж місяця монтаж
газифікації був закінчений.

Відтак слід дійти висновку, що уже
станом на грудень 1999 року ОСОБА_2 було
використано за цільовим призначенням
земельну ділянку, що надана йому
відповідно до рішення Луцької міської
ради від 13 вересня 1990 року, та зведено
на ній житловий будинок.

Хоча і ОСОБА_2, як того передбачав
чинний на той час Земельний кодекс і не
було отримано державного акту на право
власності чи право користування
спірною земельною ділянко, однак він
вважався законним землекористувачем в
силу прийнятого міською радою рішення
про надання йому земельної ділянки,
акту винесення меж в натурі цієї
ділянки та використання її за цільовим
призначенням.

Крім того, як вбачається з
протоколів встановлення в натурі
зовнішніх меж землекористування
суміжних з земельною ділянкою по
АДРЕСА_1 землекористувачів, якими є
ОСОБА_5 (АДРЕСА_2) та ОСОБА_6 (АДРЕСА_3)
саме ОСОБА_2 (АДРЕСА_1) зазначений як
суміжний землекористувач та
погоджував відповідні межі (а. с. 138-139).

Також, з надісланих головним
управлінням держемагенства у
Волинській області,
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку по АДРЕСА_1
вбачається, що при зверненні щодо
оформлення права власності на дану
земельну ділянку ОСОБА_4 надавала саме
архівну виписку з рішення № 401
виконкому Луцької міської ради
народних депутатів від 13 вересня 1990
року про надання ОСОБА_2 для
будівництва власного житлового
будинку земельної ділянки по АДРЕСА_1
(а. с. 206-210)

При тому, слід зауважити, що шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було зареєстровано
лише 28 травня 1999 року (а. с. 19). На час
прийняття рішення від 13 вересня 1990 року
про надання спірної земельної ділянки
ОСОБА_2, останній перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 (а. с. 18,
20).

Заслуговує на увагу і та обставина, що
звертаючись у травні 2004 року з позовом
про визнання права власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1 позивач
ОСОБА_4 зазначала, що даний житловий
будинок був побудований на земельній
ділянці, що надана її чоловіку ОСОБА_2
відповідно до рішення Луцької міської
ради від 13.09.1990 року.

Частиною 4 ст. 16 Земельного кодексу
Української РСР передбачено, що
надання земельної ділянки, що є в
користуванні, іншому
землекористувачеві провадиться тільки
після вилучення даної ділянки в
порядку, передбаченому статтями 37 - 41
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 36 Земельного кодексу
Української РСР право громадян на
користування наданою земельною
ділянкою підлягає припиненню
відповідно повністю або частково у
випадках: 1) добровільної відмови від
користування земельною ділянкою; 2)
закінчення строку, на який було надано
земельну ділянку; 3) переїзду на інше
постійне місце проживання всіх членів
двору або сім'ї, за винятком випадків,
передбачених частиною другою статті 1061
цього Кодексу; 4) припинення трудових
відносин, у зв'язку з якими було надано
службовий наділ, за винятком випадків,
передбачених статтею 134 цього Кодексу,
а також інших випадків, передбачених
законодавством СРСР і Української РСР;
5) смерті всіх членів двору або сім'ї; 6)
виникнення необхідності вилучення
земельної ділянки для державних або
громадських потреб.

Право користування земельною ділянкою
може бути припинене у випадках
вчинення громадянином дій,
передбачених статтею 169 цього Кодексу,
а також при невикористанні протягом
двох років підряд земельної ділянки
або використанні її не відповідно до
тієї мети, для якої вона надана.

Припинення права користування землею у
випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4
частини першої і частиною другою цієї
статті, провадиться за рішенням
(постановою) органів, які надали
земельні ділянки, а у випадках,
передбачених пунктом 6 цієї статті, - за
рішенням (постановою) органів, які
мають право вилучати земельні ділянки.

В судовому засіданні встановлено, що
будь-яка підстава передбачена
вищенаведеною нормою Кодексу була
відсутньою.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_4 вказувала, що право
користування ОСОБА_2 спірною земельною
ділянкою було припинено у зв'язку з
невикористанням ним протягом двох
років цієї земельної ділянки за
цільовим призначенням. При цьому не
заперечувала, що відповідне рішення
відповідних органів, як це передбачено
частиною 3 вищезгаданої норми відсутнє.

За змістом ст. 59 ЗУ «Про місцеве
самоврядування в Україні» акти органів
та посадових осіб місцевого
самоврядування повинні відповідати
Конституції та законам України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України
правовий порядок в Україні ґрунтується
на засадах, відповідно до яких ніхто не
може бути примушений робити те, що не
передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Рішенням Луцької міської ради № 27/2.1
від 02.03.2006 р. «Про передачу у власність
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
ведення садівництва та надання в
оренду» в частині передачі у власність
ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1 не
в повній мірі відповідає вимогам
Закону.

Не встановивши та не переконавшись у
припиненні в передбачений законом
порядок права користування ОСОБА_2
земельною ділянкою по АДРЕСА_1, Луцька
міська рада прийняла рішення про
виділення цієї ж земельної ділянки
ОСОБА_4

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23 лютого 2006 року суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію та практику Суду як джерело
права.

У рішенні у справі «Рисовський проти
України» Європейський суд підкреслив
особливу важливість принципу
«належного урядування». Він
передбачає, що у разі, коли йдеться про
питання загального інтересу, зокрема,
якщо справа впливає на такі
основоположні права людини, як майнові
права, державні органи повинні діяти
вчасно та в належний і якомога
послідовніший спосіб. Зокрема, на
державні органи покладено обов'язок
запровадити внутрішні процедури, які
посилять прозорість і ясність їхніх
дій, мінімізують ризик помилок і
сприятимуть юридичній визначеності у
цивільних правовідносинах, які
зачіпають майнові інтереси.

З врахуванням викладеного ОСОБА_2, як
законний землекористувач, наданої йому
у визначений законом порядок земельної
ділянки, у передбачений Законом спосіб
звернувся до суду за захистом свого
права та просив визнати недійсними
рішення та виданий на його підставі
державний акт про передачу у власність
ОСОБА_4 земельної ділянки.

Рішення суду як найважливіший акт
правосуддя покликане забезпечити
захист гарантованих Конституцією
України прав і свобод людини та
здійснення проголошеного Основним
Законом України принципу верховенства
права (п. 2 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове
рішення у цивільній справі")

За таких обставин задоволення позову
ОСОБА_2 у повному обсязі відновить
порушене право позивача на
користування земельною ділянкою по
АДРЕСА_1.

У зв'язку з наведеними порушенням норм
матеріального права та
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, що призвело до
неправильного її вирішення,
оскаржуване рішення слід скасувати і
ухвалити нове рішення про задоволення
позову відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
від 04 березня 2014 року в даній справі
скасувати та ухвалити нове.

Позов задовольнити.

Визнати недійсним рішення Луцької
міської ради №27/2.1 від 02.03.2006 року про
передачу у власність громадянам міста
земельних ділянок для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд,
ведення садівництва та надання в
оренду, в частині передачі у власність
ОСОБА_4 земельної ділянки по АДРЕСА_1
(колишня АДРЕСА_1) площею 1000 кв.м.

Визнати недійсним Державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯГ № 542251, виданий 20.06.2006 року
Луцьким міським управлінням земельних
ресурсів.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: