Номер провадження 22-ц/775/4013/2014
інстанції Грачов Р.Р.
Доповідач Іванова А.П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого НИКИФОРЯКА Л.П.,

Суддів: КІЯНОВОЇ С.В., ІВАНОВОЇ А.П.,

При секретарі Ганжела М.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Донецьку цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Будьоннівського районного
суду м.Донецька від 14 лютого 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - реєстраційна
служба Ворошиловського РУЮ в
м.Донецьку про визначення часток у
праві спільної сумісної власності,
визнання права власності на частку
квартири в порядку спадкування за
законом -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Будьоннівського
районного суду м.Донецька від 14 лютого
2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
реєстраційна служба Ворошиловського
РУЮ в м.Донецьку про визначення часток
у праві спільної сумісної власності,
визнання права власності на частку
квартири в порядку спадкування за
законом відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
просить рішення суду першої інстанції
скасувати, позовні вимоги
задовольнити, посилаючись на порушення
норм матеріального та процесуального
права. В обґрунтування доводів
апеляційної скарги позивач вказав, що
зазначення судом першої інстанції
того, що позивач не з'явився до судового
засідання, не відповідає фактичним
обставинам справи, оскільки 14 лютого 2014
року секретар судового засідання
змусила написати заяву про розгляд
справи без участі позивача, що останній
і зробив, не розуміючи наслідків цієї
заяви. Судом першої інстанції
зазначається, що збільшення площі за
рахунок нежитлової прибудови а-3 може
бути підставою для відмови в
реєстрації права власності та
регулюється ст.376 ЦК України як
самовільне будівництво, однак
прибудова а-1 не може вважатись
самочинним будівництвом, оскільки
рішенням Будьоннівської райради
м.Донецька від 17.12.2008р. узаконено
збільшення загальної площі квартири
АДРЕСА_1 в зв'язку із прибудовою до неї
тамбуру, внаслідок чого загальна площа
стала складати не 47,1 кв.м., а 53,3кв.м.
Судом першої інстанції не враховано, що
в свідоцтві про право власності на
житло від 01.10.1996 року №27 загальна площа
квартири зазначена - 47,1кв.м., в той час
як з урахуванням прибудованого тамбуру
вона складає 53,3кв.м., а в свідоцтві про
право на спадщину також зазначена
загальна площа 47,10кв.м.

Позивач, звернувшись до суду з
позовом до ОСОБА_2, третя особа -
реєстраційна служба Ворошиловського
РУЮ в м.Донецьку про визначення часток
у праві спільної сумісної власності,
визнання права власності на частку
квартири в порядку спадкування за
законом, зазначив, що йому на підставі
свідоцтва про право власності на житло
№27, виданого 01.10.1996р. Донецьким
коксохімічним заводом ім.Кірова,
належить квартира АДРЕСА_1. Зазначена
квартира складає 51/100 від всього
будинку та складається з 3-х кімнат
житловою площею 34,3 кв.м., загальною - 53,3
кв.м. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина
позивача ОСОБА_3, після чого залишилось
спадкове майно, що складається з 1/2
частини вказаної квартири. Спадкове
майно після смерті ОСОБА_3 позивач
прийняв, звернувшись до нотконтори. На
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом, позивачу належить
2/9 частини від 1/2 частини зазначеної
квартири. Таким чином, позивачу
належить 11/18 частин від всієї квартири.
Крім того, спадкоємцем за заповітом
після смерті ОСОБА_3 є відповідач
ОСОБА_2, якому на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом
належить 7/9 частин від 1/2 частини
спірної квартири, що складає 7/18 частин
від всієї квартири. У зв'язку із втратою
правовстановлюючих документів,
позивачем були отримані дублікати, які
позивач не може зареєструвати,
оскільки реєстраційна служба
Ворошиловського РУЮ відмовила в
реєстрації дублікатів двох
правовстановлюючих документів, крім
того, квартира належала співвласникам
на праві спільної сумісної власності
та частки між ним не були визначені.
Крім того, загальна площа квартири була
збільшена внаслідок нежитлової
прибудови а3. Таким чином, просив
визначити, що частки кожного із
співвласників - ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в спірній
квартирі є рівними, тобто по 1/2 частині
квартири, визнати за ним право
власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1
загальною площею 53,3кв.м., в тому числі -
житловою - 34,3кв.м.; визнати за ним в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_3, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1,
право власності на 2/9 від 1/2 квартири
АДРЕСА_1, таким чином, визнавши за ним
право власності на 11/18 частин спірної
квартири загальною площею 53,3кв.м., в
тому числі, житловою - 34,3кв.м.

Відповідач ОСОБА_2 до судового
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином (а.с.67).

Представник третьої особи до
судового засідання не з'явився, про час
та місце розгляду справи повідомлявся
належним чином (а.с.66).

Згідно ч.2 ст.305 ЦПК України неявка
осіб, належним чином повідомлених про
час і місце розгляду справи, не
перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивача ОСОБА_1, який
підтримав доводи апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає за
таких підстав:

Відповідно до частини 1 ст.303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що позивачу ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 на праві спільної сумісної
власності належала квартира АДРЕСА_1
(а.с.10). Загальна площа квартири
становить 47,1кв.м.

23 жовтня 1998 року ОСОБА_3 було
складено заповіт, за яким все належне
їй майно, в тому числі 25,5/100 частини
жилого будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, вона заповіла своєму
сину - ОСОБА_2 (а.с.43).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

На підставі свідоцтва про право
на спадщину за заповітом від 22.08.2000
року, спадкове майно, складається з 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, відповідач
ОСОБА_2 успадкував 7/9 частини квартири
АДРЕСА_1, з яких свідоцтво на
обов'язкову частку 2/9 частку спадкового
майна ще не видана (а.с. 45).

19 серпня 2000 року позивач звернувся
до Дев'ятої донецької державної
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини в порядку
спадкування за законом (а.с. 46).

Згідно свідоцтва про право на
спадщину за законом від 23.08.2000 року
позивач успадкував 2/9 частини квартири
АДРЕСА_1 як обов'язкову частку після
смерті ОСОБА_3 (а.с. 15, 47).

Рішенням виконавчого комітету
Будьоннівської районної ради
м.Донецька №421/2 від 17.12.2008 року
оформлено самовільно збудовану
нежитлову прибудову а3, внаслідок чого
загальна площа збільшилась на 6,2 кв.м. в
квартирі АДРЕСА_1, дозволено
використовувати її за призначенням та
не вважати її самовільно збудованою та
збільшеною, житлову площу квартири
АДРЕСА_1 вирішено вважати 34, 3 кв.м.,
загальну - 53, 3 кв.м (а.с. 18).

Суд першої інстанції правильно
дійшов висновку, що спір між сторонами
регулюється Цивільним кодексом
Української РСР 1963 року.

Згідно ч.ч.1,2 ст.524 ЦК Української
РСР, спадкоємство здійснюється за
законом і за заповітом. Спадкоємство за
законом має місце, коли і оскільки воно
не змінено заповітом.

Частиною 2 статті 370 ЦК
Української РСР встановлено, що у разі
виділу частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Частинами 1,2 статті 71 ЗУ «Про
нотаріат» визначено, що у разі смерті
одного з подружжя свідоцтво про право
власності на частку в їх спільному
майні видається нотаріусом на підставі
письмової заяви другого з подружжя з
наступним повідомленням спадкоємців
померлого, які прийняли спадщину. Таке
свідоцтво може бути видано на половину
спільного майна.

Судом першої інстанції
правильно встановлено, що частка
померлої ОСОБА_3 визначена свідоцтвом
про право на спадщину за заповітом від
22.08.2000 року та свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 23.08.2000 року як 1/2
частини квартири АДРЕСА_1, що свідчить
про безпідставність заявлених
позивачем вимог про визначення часток
у праві власності на спірну квартиру.

Відповідно до п.2 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
практику розгляду судами України справ
про спадкування» від 24.06.1983р. №4 судам
слід мати на увазі, що відповідно до гл.
7 Закону України від 2 вересня 1993р. "Про
нотаріат" свідоцтво про право на
спадщину видається громадянам,
організаціям, державі нотаріальними
конторами за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину у
встановленому чинним законодавством
порядку. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право спадщини вимоги
про визначення права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

Судом першої інстанції
з'ясовано, що 23 серпня 2000 року державним
нотаріусом Дев'ятої державної
нотаріальної контори ОСОБА_1 було
видане свідоцтво про право на спадщину
за законом на 2/9 частини спірної
квартири, як обов'язкову частку після
смерті ОСОБА_3

Враховуючи, що позивачу вже
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом, суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що заявлені
позивачем вимоги щодо визнання права
власності в порядку спадкування за
законом є безпідставними та такими, що
не підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд першої
інстанції правильно встановив, що не
підлягають задоволенню вимоги
позивача щодо визнання за ним права
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, оскільки таке право за ним вже
визнано, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 01.10.1996
року №27 та ніким не оспорюється.

Доводи позивача стосовно
неможливості зареєструвати дублікати
правовстановлюючих документів через
відмову реєстраційної служби не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, як і не
підтверджено відмову в реєстрації
збільшеної загальної площі квартири,
встановленої рішенням виконавчого
комітету Будьоннівської районної ради
м.Донецька №421/2 від 17.12.2008 року, а у
відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання позивача як на підставу
скасування рішення суду першої
інстанції порушення норм
процесуального права в частині
змушення написати заяву про розгляд
справи без його участі не приймаються
апеляційним судом до уваги, оскільки в
матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1
(а.с. 50), доказів про примушення до
вчинення цієї дії або доказів не
усвідомлювання наслідків такої заяви,
позивачем не надано.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції законне і обґрунтоване,
доводи апеляційної скарги не свідчать
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права та були предметом
розгляду судом першої інстанції.

Однак, суд першої інстанції
помилково застосовує до спірних
правовідносин положення постанови
Пленуму Верховного суду України №7 від
30 травня 2008 року «Про судову практику у
справах про спадкування», який не
розповсюджується на спірні
правовідносини, виниклі до його
прийняття, за таких підстав вказане
посилання підлягає виключенню з
мотивувальної частини рішення.

Відповідно ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

У відповідності з вимогами ст.308
ЦПК України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Будьоннівського районного
суду м.Донецька від 14 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: