АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/769/5359/2014
Головуючий у 1-ін.- Антипова
Доповідач - Слободянюк
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді - Слободянюк
С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф.,
Шебуєвої В.А.,

при секретарі - Калініній Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 27 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити
перешкод у користуванні квартирою та
вселення та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, -

В С
Т А Н О В И Л А:

В лютому 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом, в якому просить
зобов'язати відповідача ОСОБА_2 не
чинити їй перешкоди в користуванні
квартирою АДРЕСА_1 та вселити її у
спірну квартиру.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначала, що відповідно до ордеру на
житлове приміщення №2478 від 11 липня 1994
року позивач, як член сім'ї відповідача
ОСОБА_2, отримала право на проживання в
АДРЕСА_1. Починаючи з 1994 року позивач
постійно проживала в спірній квартирі
з відповідачем - її батьком, матір'ю та
молодшим братом. В 2001 році стався
конфлікт, після якого відповідач
вигнав позивача разом із матір'ю та
молодшим братом зі спірної квартири та
з того часу чинить їй всіляко перешкоди
у проживанні, до квартири не впускає. У
зв'язку із тим, що позивач має нагальну
потребу в окремому житлі, так як на
даний момент проживає в квартирі своєї
матері, вітчима, де окрім неї проживає
ще п'ятеро осіб, вона вимушена
звернутися до суду з даним позовом, за
захистом свої законних прав та
інтересів.

В липні 2013 року ОСОБА_2 подав зустрічний
позов до ОСОБА_3 і просив суд визнати
особу такою, що втратила користування
житловим приміщенням.

Рішенням Дніпровського районного
суду м. Києва від 27 грудня 2013 року
задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні квартирою та вселення.
Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод
ОСОБА_3 у користуванні квартирою
АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_3 в квартиру
АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва від 06 березня 2014
року доповнено рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 27 грудня 2013
року наступним: стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 витрати по сплаті
судового збору в розмірі 114 грн. 71 коп.

Не погоджуючись з рішенням
Дніпровського районного суду м. Києва
від 27 грудня 2013 року, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій з посиланням
на порушення норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування оскаржуваного рішення,
ухвалення нового, яким відмовити в
задоволені позовних вимог ОСОБА_3, а
зустрічним позов ОСОБА_2 задовольнити.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не дав належної оцінки
обставинам, що мають значення для
вирішення справи

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну
скаргу підтримав ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилась, про дату, час та
місце повідомлена належним чином, про
що свідчить зворотне повідомлення про
вручення поштового відправлення (а.с.84).

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарги
з наступних підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до ордеру на житлове
приміщення №2478 від 11 липня 1994 року
позивач за первісним позовом ОСОБА_3, як
член сім'ї відповідача ОСОБА_2 отримала
право на проживання в АДРЕСА_1 (а.с.7)

Відповідно до довідки Ф-3, виданої
ЖРЕО-418 в спірній квартирі
зареєстровані та проживають позивач
ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 (а.с. 8)

З 1994 року позивач ОСОБА_3 постійно
проживала в спірній квартирі разом зі
своїм батьком - відповідачем ОСОБА_2,
своєю матір'ю - колишньою дружиною
відповідача та своїм молодшим братом.

В 2001 році через конфлікт із дружиною -
матір'ю позивача, відповідач вигнав
позивача разом із молодшим братом та
матір'ю зі спірної квартири та з того
часу чинить їй перешкоди у
користуванні житлом.

Після досягнення повноліття позивач
тричі зверталася до ЖРЕО-418 із заявами
про неможливість проживання в квартирі
та перешкоди, які чинить їй відповідач,
(а.с.9- 11)

Також з приводу вказаних перешкод
позивач 16 травня 2012 року зверталася до
правоохоронних органів з відповідною
заявою та отримала відповідь, в якій
зазначено, що факти, викладені в заяві
знайшли своє підтвердження та
запропоновано звернутися до суду.
(а.с.12-14)

Через неправомірну поведінку
відповідача ОСОБА_2 позивач не може
реалізувати своє законне право на
проживання в спірній квартирі.

Крім того, ОСОБА_3 змушена проживати в
квартирі своєї матері та вітчима, де
окрім неї проживають ще п'ятеро осіб, що
підтверджується довідкою, виданою
ЖРЕО-418 (а.с. 15), іншого житла в неї немає.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен
має право на житло. Держава створює
умови, за яких кожний громадянин матиме
змогу побудувати житло, придбати його у
власність або взяти в оренду.
Громадянам, які потребують соціального
захисту, житло надається державою та
органами місцевого самоврядування
безоплатно або за доступну для них
плату відповідно до закону. Ніхто не
може бути примусово позбавлений житла
інакше як на підставі закону за
рішенням суду.

Відповідно до ч. З ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Таким чином, з огляду на представлені
докази по справі та їх оцінку, судова
колегія погоджується з висновком суду
першої інстанції, що вимоги позивача
ОСОБА_3 знайшли своє підтвердження, в
зв'язку із чим позов підлягав
задоволенню в повному обсязі.

Відповідно ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична
особа не може бути виселена або іншим
чином примусово позбавлена житла, крім
випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї
власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Окрім того, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції, що не може бути визнано
відповідача за зустрічним позовом
ОСОБА_3 такою, що втратила право
користування спірною квартирою
відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України,
оскільки член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

ОСОБА_2 не доведено факт не проживання
відповідача ОСОБА_3, в спірній квартирі
понад строк, встановлений законом, з
власної ініціативи, що і було
спростовано останньою наданими в
судовому засіданні доказами, в зв'язку
із чим в задоволенні зустрічного
позову слід відмовити в повному обсязі.

Таким чином висновки суду щодо підстав
задоволення позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Обставин, які б дали суду апеляційної
інстанції підстави для спростування
указаних висновків суду, апеляційна
скарга представника позивача не
містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд
приходить до висновку про те, що судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому підстав для
скасування оскаржуваного рішення
немає.

Керуючись ст.ст.303,307,308, 313 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді