Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі :

головуючого судді
Григоренка М.П.,

суддів: Ковальчук Н.М.,
Максимчук З.М.,

секретар судового засідання Демчук
Ю.Ю., з участю позивача, представника
позивача адвоката ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2 та її представника адвоката
ОСОБА_3, розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_4 на рішення Острозького
районного суду від 19 лютого 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_5 про виселення з житлового
будинку, стягнення матеріальної та
моральної шкоди,

В С Т А Н О
В И Л А :

22 липня 2013 року ОСОБА_4 звернулася
в Острозький районний суд з позовною
заявою, в якій вказала, що відповідно до
договору дарування від 28 серпня 1996 року
вона є власником житлового будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

В 2007 році вона дозволила своєму
рідному братові ОСОБА_5 та його дружині
ОСОБА_2 тимчасово проживати у своєму
будинку, при умові, що останні будуть
сплачувати комунальні послуги на
рівні із нею.

Проте, відповідачі не дотримались
вказаної домовленості, а навпаки,
створили їй нестерпні умови проживання
в цьому будинку, в зв'язку із чим вона
неодноразово зверталась до
правоохоронних органів.

08 жовтня 2012 року ОСОБА_5,
перебуваючи у стані алкогольного
сп'яніння, зламав двоє міжкімнатних
дверей в житловому будинку, в зв'язку із
чим вона взяла кредит в сумі 7550 грн. для
відновлення вказаних дверей.

25 грудня 2012 року вона направила
відповідачам лист-попередження про
виселення з її будинку в добровільному
порядку, однак вони не відреагували на
її

________________________________________________________________________
___________

Провадження № 22-ц/787/719/2014
Головуючий у 1 інстанції Василевич
О.В.

Доповідач :
Григоренко М.П.

пропозицію та продовжують проживати в
будинку, створюючи для неї нестерпні
умови.

У зв'язку із викладеним, позивач
просила суд виселити відповідачів із
належного їй на праві приватної
власності житлового будинку, а також
стягнути із них в солідарному порядку
7500 грн. та 10000 грн. в рахунок
відшкодування завданої матеріальної
та моральної шкоди, відповідно.

Рішенням Острозького районного
суду від 19 лютого 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

В поданій на рішення суду апеляційній
скарзі ОСОБА_4 покликається на його
незаконність, через порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, а також
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи.

Зазначає, що відповідачі не є
членами її сім'ї, спільним побутом з нею
не пов'язані та не мали і не мають
спільного бюджету.

Вказує, що відповідачі
відмовилися від укладення договору
найму житла та проживали в будинку
тимчасово.

Крім того, судом першої інстанції
не взято до уваги покази свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які
стверджували, що сторони по вказаній
справі не проживають однією сім'єю.

Також судом не взято до уваги та
не долучено до матеріалів справи
довідку КП РОБТІ від 09.01.2014 року про
забезпечення відповідачів власним
житлом, про що останні не заперечували.

Відповідач не заперечував в
судовому засіданні, що двері ним дійсно
були пошкодженні.

Суд першої інстанції
безпідставно не прийняв до уваги
надані нею докази щодо понесених
витрат у зв'язку з пошкодженням
міжкімнатних дверей.

Із цих підстав просить скасувати
оскаржуване рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким її позов
задовольнити повністю.

В поданих запереченнях на
апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_5
вказують, що вважають рішення суду
першої інстанції законним та
обґрунтованим, тому просять апеляційну
скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

В ході апеляційного розгляду справи
позивач та її представник підтримали
апеляційну скаргу та просили її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник
просили апеляційну скаргу відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволенні
позову про виселення відповідачів із
належного позивачу на праві приватної
власності житлового будинку, суд
першої інстанції послався на положення
статті 157 ЖК України та вказав, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не можуть бути
виселені із вказаного будинку,
оскільки вони є членами сім'ї позивача
і остання не надала належних та
допустимим доказів, які б доводили
наявність підстав для виселення
відповідачів відповідно до положень
статті 116 ЖК України.

Залишаючи без задоволення позовні
вимоги ОСОБА_4 щодо відшкодування
відповідачами завданої їй
матеріальної шкоди та моральної шкоди,
суд першої інстанції вказав, що дані
вимоги є недоведеними, оскільки в
матеріалах справи відсутні належні та
допустимі докази з даного приводу.

Проте, на розсуд колегії суддів,
рішення Острозького районного суду від
19 лютого 2014 року в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_4 щодо
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5 з житлового
будинку, який належить їй на праві
приватної власності, підлягає
скасуванню, у зв'язку із
невідповідністю висновків суду першої
інстанції обставинам справи та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, з ухваленням в цій
частині нового рішення.

По справі встановлено, що позивач є
власником житлового будинку, що
знаходиться в АДРЕСА_1, на підставі
договору дарування від 28 серпня 1996 року
(а.с. 8).

Також, по справі встановлено і це не
заперечується сторонами у справі, що
відповідачі вселилися у вищевказаний
будинок в 2007 року з дозволу позивача
без укладення будь-якого договору.

Частиною 2 статті 3 СК України
визначено, що сім'ю складають особи,
які спільно проживають, пов'язані
спільним побутом, мають взаємні права
та обов'язки, тобто всі ці три ознаки
мають існувати одночасно.

В рішенні апеляційного суду
Рівненської області від 18 червня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення коштів за
оплату житлово-комунальних послуг,
дійсно зазначено, що відповідачі були
вселені в її житловий будинок як члени
сім'ї і суд першої інстанції поклав
даний висновок в основу оскаржуваного
рішення, але належним чином не з'ясував,
як довго позивач і відповідачі після
цього проживали як одна сім'я, пов'язані
спільним побутом та взаємними правами
та обов'язками.

Позивач ОСОБА_4, як при зверненні до
суду із позовом так і під час судового
розгляду вказувала, що хоча вона і
проживала разом із сім'єю свого рідного
брата в одному житловому будинку, який
належить їй на праві приватної
власності, але вони ніколи не були
пов'язані спільним побутом та не мали
взаємних прав та обов'язків, окрім
домовленості, що відповідачі будуть
нарівні з нею нести витрати по оплаті
комунальних послуг.

Будь-яких доказів, які б вказували на
те, що позивач та відповідачі були
пов'язані спільним побутом та мали
взаємні права та обов'язки, окрім
домовленості, що відповідачі будуть
нарівні з позивачем нести витрати по
оплаті комунальних послуг, в
матеріалах справи немає.

З того ж самого рішення апеляційного
суду Рівненської області від 18 червня
2013 року вбачається, що після виникнення
між сторонами у даній справі
конфліктів, в липні 2012 року позивачка
звернулась до відповідачів із вимогою
про укладення договору найму житлового
приміщення, а у вересні того ж року
звернулась до суду із позовом про
стягнення із відповідачів на її
користь витрат, понесених нею по
оплаті комунальних послуг за період із
серпня 2009 року по серпень 2012 року і цей
позов було задоволено.

Факт наявності між сторонами
конфліктних ситуацій, які вказують на
неможливість спільного проживання
сторін у даній справі в одному
житловому будинку, підтверджуються
відповідними постановами
правоохоронних органів (а.с.18, 19.)

В матеріалах справи міститься
звернення позивача до відповідача
ОСОБА_5 із вимогою звільнити її
житловий будинок до 20 листопада 2012 року
(а.с.21), у зв'язку із тим, що останній
допускає зловживання алкогольними
напоями та влаштовує скандали та бійки.

Відповідно до ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї.

Стаття ст. 391 ЦК України передбачає, що
власник майна вправі вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

Статтями 116 та 157 ЖК України визначено,
наймача та члена сім'ї власника жилого
будинку може бути виселено в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення, якщо вони систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одному будинку, а заходи
запобігання і громадського впливу
виявились безрезультатними.

З матеріалів справи видно, що
відповідачу ОСОБА_2 належить на праві
приватної власності 12 частина
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

Виходячи із загальних засад цивільного
судочинства, зокрема справедливості,
добросовісності та розумності, колегія
суддів вважає, що позивач має право на
вільне користування своєю власністю,
при тому, що сім'я відповідачів має у
власності своє власне житло.

Оцінюючи всі обставини по справі в
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що позов ОСОБА_4 про
виселення відповідачів із житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 і
який належить їй на праві приватної
власності, підлягає задоволенню.

В решті оскаржуване рішення підлягає
залишенню без змін, оскільки позивач
дійсно не довела розмір матеріальної
шкоди, завданої їй відповідачем ОСОБА_5
пошкодженням дверей, які вже тривалий
час перебували в експлуатації, а
експертиза з даного приводу не була
проведена через те, що позивач
відмовилась її оплатити.

Так само, суд першої інстанції
ґрунтовно відмовив позивачу і у
відшкодуванні завданої моральної
шкоди, так як в матеріалах справи
дійсно відсутні докази, відповідно до
яких можливо було встановити, що ця
шкода дійсно була завдана з вини
відповідачів.

На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Острозького районного суду від
19 лютого 2014 року в частині відмови в
задоволені позову ОСОБА_4 щодо
виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5 з житлового
будинку, який належить їй на праві
приватної власності, скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення.

Виселити ОСОБА_2, ОСОБА_5 з житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 і
належить ОСОБА_4 на праві приватної
власності, без надання іншого
житлового приміщення.

В решті оскаржуване рішення залишити
без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 та ОСОБА_5, в
солідарному порядку, на користь ОСОБА_4
351 грн. 40 коп., в рахунок відшкодування
судових витрат пов'язаних із сплатою
судового збору за подачу позову та
апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають право оскаржити
рішення апеляційного суду до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ним
законної сили.

Головуючий
Григоренко М.П.

Судді :
Ковальчук Н.М.

Максимчук З.М.