РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

28.04.2014 року Калінінський
районний суд м. Горлівки Донецької
області

у складі : головуючого -судді
Хомченко Л.І.

при секретарі
Зибарєва Т.М...

розглянув у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Горлівка
справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 ОСОБА_6, ОСОБА_5 Про
визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням, -

В С Т А Н
О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом до відповідачів про визнання
осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
мотивуючи свій позов тим, що згідно з
договором від 17.07.2013 року він є
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1. Відповідачи не являються
членами родини позивача та договір
найму житлового приміщення з ними не
укладався. Крім того відповідачі у
будинку не проживають не сплачують
комунальні послуги , в зв'язку з чим
позивач просить суд визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.

У судовому засідання позивач
підтримав заявлені вимоги ,просив
позов задовольнити по підставах
викладених у позовній заяві .

Відповідачі_ у судове засідання не
з'явилися, хоча про час та місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, про причини неявки суду
не повідомили.

Дослідивши матеріали справи та подані
докази в межах заявлених позовних
вимог ( ст. 11 ЦПК України), суд встановив
наступне:

Позивач є власником
будинку 8 по вул. Бондаря у м Горлівка
Донецької області , що підтверджено
договором купівлі продажу будинку та
витягом з державного реєстру речових
прав (арк..с4-6 ),.

За відомостями адресно-довідкового
відділу УГІРФО ГУМВС України в
Донецькій області відповідачі
зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .За
вказаною адресою не мешкають більше 6
місяців як вбачається з пояснень
позивача .

Із встановлених обставин
випливають цивільні житлові
правовідносини, які регулюються ст., ст
41 Конституції України та ст. 1 Першого
протоколу до Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод, до якої
Україна приєдналася 17 липня 1997 року,
відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня
1997 року "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", ст.
ст. 316, 317, 319, 321, 386, 391, 838 ЦК України, 116,
150 ЖК України, п. 17 Постанови пленуму
верховного суду України «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України». За вимогами останніх,
зокрема, закріплено принцип
непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Гарантуючи захист
права власності, закон надає власнику
право вимагати усунення будь-яких
порушень його права, хоч би ці
порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Права власника
житлового будинку (квартири)
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження
чи втручання в право власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Відповідно до статті 98 Житлового
Кодексу України наймач жилого
приміщення та члени його сім'ї, які
проживають разом з ним, можуть за
взаємною згодою дозволити тимчасове
проживання в жилому приміщенні, що є у
їх користуванні, інших осіб без
стягнення плати за користування
приміщенням (тимчасових жильців), в
тому числі опікуна чи піклувальника,
який не є членом сім'ї наймача.

У відповідності до вимог статті 150
Житлового Кодексу України громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Отже, оцінивши подані сторонами в силу
ст. 60 ЦПК України докази в їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
відповідачі не є членами сім'ї власника
будинку 1 і ніколи ними не були,
добровільно усунути перешкоди шляхом
зняття р реєстрації з вказаної
квартири не бажають, чим безумовно
порушують право власника - позивача
вільно проживати у вказаному будинку
та на свій розсуд користуватись та
розпоряджатись ним. А тому позовні
вимоги про визнання відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням підлягають
задоволенню у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного,
керуючись статтями 319, 321, 150, 383, 391ЦК
України, ст.. 150 ЖК України 11,60, 88, 209,
212-228 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

Визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_6
ОСОБА_5 такими ,що втратили право
на користування житловим приміщенням
у будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути
оскаржене в апеляційному порядку до
Донецького апеляційного суду через
Калінінський районний суд м Горлівки
шляхом подачі в 10 денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги .

Суддя: