Справа № 247/5695/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року Торезький міський суд
Донецької області в складі:

головуючого-судді
Стріжакової Т.В.

при секретарі
Воробйової І.О., Ходун І.Б.

за участю: позивача
ОСОБА_1

позивача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Торезі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною
заявою до ОСОБА_2 та неповнолітньої
ОСОБА_3, третя особа орган піки та
піклування Торезької міської ради, про
визнання їх такими, що втратили право
користування житловим приміщенням.
Свої вимоги мотивував тим, що з
відповідачкою знаходився в
зареєстрованому шлюбу з 21.09.2002 року, від
шлюбу мають неповнолітню дочку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу йому
подарована квартира, розташована за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору
дарування, посвідченого державним
нотаріусом м. Тореза 14.02.2003 року. У
зв'язку з тим, що вони з відповідачкою
проживали однією сім'єю, то після
отримання квартири в дар, він
зареєстрував в ній відповідачку та
дочку як членів своєї сім'ї. У березні
2008 року шлюб між ним та відповідачкою
розірваний, вона зібрала їх майно та
разом з дочкою пішла від нього, стала
проживати з дитиною у своїх батьків за
адресою: АДРЕСА_2. З вказаного часу вона
з дочкою в його житловому приміщенні не
проживають без поважних причин, не
проводять оплату комунальних послуг,
тобто вона втратила інтерес до житла.
Він несе матеріальні витрати по оплаті
комунальних послуг з врахуванням
реєстрації відповідачки та дочки. На
підставі ст.405 ЦК України просить
відповідачку та неповнолітню дочку
ОСОБА_3 визнати такими, що втратили
право користування житловим
приміщенням, розташованим в АДРЕСА_1
(а.с.13).

17.12.2013 року позивач ОСОБА_1 надав
позовну заяву в новій редакції, в якій
свої вимоги мотивував аналогічно,
просив визнати відповідачку ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, розташованим за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.31).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1
дав пояснення аналогічні викладеним у
позові, додатково пояснив, що спірну
квартиру, розташована за адресою:
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
йому подарував батько в 2003 році, коли
він перебував у шлюбі з відповідачкою,
тому він і зареєстрував відповідачку в
цій квартирі. У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_9
року народилася дочка ОСОБА_3, яка теж
зареєстрована в даній квартирі. У 2008
році шлюб між ним та відповідачкою
розірвано. До нового 2008 року вона у
квартирі не проживала, але при зустрічі
запропонувала разом зустрічати 2008
новий рік, він погодився, і вони разом
зустрічали свято у спірній квартирі.
Коли сусіди стали шуміти, відповідачка
попросила його заспокоїти їх, він
пішов, а коли повернувся в квартиру,
приїхала міліція, його затримали, 10.11.2008
року Торезьким міським судом винесений
вирок, він був визнаний винним у
скоєнні злочинів, передбачених ст.ст.296
ч.1, 121 ч.1, 129 ч.1 КК України, засуджений до
позбавленні волі з іспитовим строком. З
11.01.2008 року по вересень 2008 року він
знаходився у слідчому ізоляторі, а
ключі від квартири знаходилися у неї, і
ніхто їх у неї не забирав. З 2008 року
відповідачка у його квартирі не
проживала, комунальні послуги не
оплачувала, поки він був у слідчому
ізоляторі, вона виїхала з квартири
добровільно і без поважної причини.
Вона вивезла із квартири усі речі, у
тому числі меблі, спеціально обламала
ключ в замковій щілині, його батьки не
могли попасти в квартиру, тому вони
замінили замок, новим ключем від
квартири відповідач не цікавилася, не
просила, спроб вселитися знову не
робила. Він ніяких перешкод у
проживанні відповідача в спірній
квартирі не утворював. Він не проти
того, щоб вона приходила в квартиру, але
не проживала в ній, оскільки у неї вже
інша сім'я, вона зробила свій вибір,
живе з іншим чоловіком на мікрорайоні
АДРЕСА_3. У нього є інша сім'я, є дитина,
вони живуть разом, однією сім'єю, у
спірній квартирі роблять ремонт. Він
платить аліменти відповідачці на дочку
ОСОБА_3, станом на 2014 рік заборгованості
по аліментах не має. Просив позовні
вимоги задовольнити повністю,
відповідачку ОСОБА_2 визнати такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, розташованим за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 пояснила, що вона
знаходилася з позивачем в
зареєстрованому шлюбі до 2008 року, разом
проживали у квартирі за адресою:
АДРЕСА_1, в ній вона та їх дочка ОСОБА_3
зареєстровані. У 2008 році шлюб з
позивачем розірвано, в цьому ж році
позивача вироком Торезького міського
суду було засудженого до позбавлення
волі. В період знаходження позивача у
СІЗО (на початку 2008 року) він дзвонив їй
кожен день, погрожував, тому вона
вирішила зібрати усі речі, які
знаходилися у квартирі та виїхати з
неї. Коли вона повернулася у квартиру
за речами дитини, то побачила, що ключ
не підходить, батьки позивача вже
змінили замок. Меблі, які вона забрала
із квартири продала, оскільки
необхідно було купувати продукти
харчування, кормити дочку, грошей було
недостатньо, на той час вона не
працювала, з дочкою жила у матері,
матеріальної допомоги не отримувала. У
позивача була заборгованість по сплаті
аліментів, станом на теперішній час він
її погасив, але не сплатив пеню, тому
вона звернулася до суду із відповідною
позовною заявою. У теперішній час вона
бажає проживати в даній квартирі, але
не має до неї доступу, батьки позивача
ключ не давали, казали, що квартира
належить їх сину, що вони збираються її
продавати. У теперішній час вона живе з
бабусею в АДРЕСА_2, раніше проживала у
найманій квартирі на АДРЕСА_3, іншого
житла не має. Між нею та позивачем
ніякої домовленості не було, їй з
дитиною необхідно десь жити, позивач
постійно знаходиться в місцях
позбавлення волі, квартира порожня, в
ній ніхто не проживає. Вона просила
позивача продати квартиру, в рахунок
погашення заборгованості по сплаті
аліментів на утримання дитини купити
дочці однокімнатну квартиру, але він
сплатив заборгованість по аліментам.
Просила у задоволенні позовних вимог
відмовити повністю.

У подальшому відповідач ОСОБА_2 у
судове засідання не з'явилася, до суду
подала заяву, в якій вказала, що позовні
вимоги не визнає, просила у їх
задоволенні відмовити, справу
розглянути у її відсутність; заявлене
нею клопотання про виклик свідків вона
не підтримує; положення ст.10,11,60 ЦПК
України їй роз'яснені та зрозумілі,
просила розглядати справу на підставі
доказів, які знаходяться в матеріалах
справи (а.с.76).

Вислухавши позивача, відповідача,
дослідивши матеріали справи, судом
фактично встановлено, що згідно з
договором дарування квартири від 14.02.2003
року, посвідченим державним нотаріусом
Торезької державної нотаріальної
контори, зареєстрованим в реєстрі за №
3-245, даруватель ОСОБА_5, подарував, а
обдарований ОСОБА_1 прийняв у дар
квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8). Згідно з
витягом з Державного реєстру
правочинів даний правочин
зареєстрований Торезькою нотаріальною
конторою, виданий дублікат вказаного
договору дарування від 14.02.2003 року
(а.с.9).

Згідно з рішенням Торезького міського
суду від 06.03.2008 року сторони перебували
у зареєстрованому щлюбі,
зареєстрованому 21.09.2002 року, актовий
запис №338, мають доньку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюбні відносини
припинені в 2007 році, сторони спільно не
проживають, не господарюють, сім'я
фактично розпалася, вирішено розірвати
шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.69).

У довідці КП «Житлокомунсервіс» від
04.06.2013 року вказано, що ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за
адресою: АДРЕСА_1, його склад сім'ї:
колишня дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4,
дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с.10).

У свідоцтві про народження ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками вказані: ОСОБА_1
та ОСОБА_2 (а.с.7), шлюб між яким розірвано
21.03.2008 року, актовий запис за № 67 (а.с.6).

Згідно з актом ЖЕП № 4 від 04.06.2013 року
квартира АДРЕСА_1, належить ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі договору
дарування від 14.02.2003 року. З 18.09.2004 року
за даною адресою зареєстровані: його
колишня дружина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4,
дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; зі слів
сусідів того ж будинку (ОСОБА_6 -
квартира НОМЕР_1 та ОСОБА_7 - квартира
НОМЕР_2) ОСОБА_2 фактично з 2008 року за
даною адресою не проживає разом із
дочкою ОСОБА_3 Акт підписаний
начальником ЖЕП №4, робітником ЖЕП №4
та сусідами ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с.11).

Згідно з даними Торезького МВ ГУ ДМС
України в Донецькій області за адресою:
АДРЕСА_1 зареєстровані: з 08.09.2004 року
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, та з 09.09.2004 року
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.66,67).

У письмовій заяві ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_8,
вказано, що вона підтверджує факт
проживання її онуки ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з нею за адресою:
АДРЕСА_2, що можуть підтвердити сусіди
(а.с.35).

Суд не може прийняти надану
відповідачкою заяву ОСОБА_8 на
підтвердження її заперечень за
позовом, оскільки ОСОБА_8 не
попереджена про кримінальну
відповідальність за завідомо
неправдиві пояснення, клопотання про
її допит у якості свідка відповідачка
не заявляла.

Свідок ОСОБА_9 пояснив, що живе у одному
будинку з позивачем, у сусідньому
під'їзді, знав сторони як сусідів.
Позивач та відповідач з дочкою жили
однією сім'єю. Зараз вони разом не
живуть, розійшлися, і відповідач вже
приблизно 5-6 років, з 2008 року, не
проживає в квартирі. Він не бачив і не
чув сам, не чув від сусідів, що б дружина
позивача хотіла попасти в квартиру, а
її не пускали в неї. Сусіди йому
говорили, що ввечері, у пізній час вона
зібрала речі, під'їхала велика важна
машина, і вона, вантажники завантажили
на машину речі. У цей час позивача дома
не було, а то він би їй не дав
вантажитися.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він живе
у одному під'їзді з позивачем ОСОБА_1,
раніше в його квартирі НОМЕР_3
проживали він, ОСОБА_1, його дружина
ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3., він з ними був у
гарних стосунках. Потім вони
розійшлися, і відповідач в квартирі не
проживає вже приблизно 5-6 років,
протягом цього часу він не бачив ні її,
ні дитину біля їх будинку, біля
квартири. Чому відповідач виїхала з
даної квартири, він не знає, це їх
особисті справи. Він не чув ні від неї,
ні від кого, що б її виганяли з цієї
квартири, що б вона приходила і її не
пускали в цю квартиру, якщо б щось таке
було він би знав. Він зустрічав її у
місті через 3 роки як вона виїхала,
спитав у неї про справи, вона сказала,
що у неї усе в порядку. У 2013 році
відповідача за даною адресою
розшукував банк у зв'язку з
заборгованістю за кредитом, він дуже
здивувався, що її шукали за цією
адресою, оскільки був впевнений, що
вона з цієї квартири виписалася.
Оскільки вони з нею були у добрих
стосунках, щоб не нараховувалися їй
зайві проценти, він знайшов адресу її
бабусі, вони з дружиною ходили туди
двічі, але нікого не застали.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Статтею 11 ЦПК
України передбачено, що суд розглядає
справи у межах заявлених вимог та
підставі доказів сторін.

Судом сторонам роз'яснювалися
положення цих статей. Позивач
наполягає на задоволенні своїх
позовних вимог, від сторін не надійшло
клопотань про витребування або
долучення до справи інших доказів,
виклик свідків, відповідач подала
заяву, що заявлене нею клопотання про
виклик свідків вона не підтримує;
сторони просять справу розглянути на
підставі наявних в ній доказів.

Тому справа розглядається у межах
заявлених вимог і на підставі наявних в
справі доказів.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу, одним
із способів захисту цивільних прав та
інтересів є припинення дії, яка порушує
право.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
своєю волею, незалежно від волі інших
осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Відповідно до ст.ст.319,321 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.383 ЦК України будинок
використовується власником для
власного проживання та проживання
членів його сім'ї.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право користування
цим житлом відповідно до закону. Член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Відповідно п. 10 постанови № 2 від 12
квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду
України " Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" у справах
про визнання наймача або члена його
сім"ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з"ясувати причини
відсутності відповідача понад
встановлених строків. В разу їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірності поведінки
інших членів сім"ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

В судовому засіданні встановлено, що
позивач ОСОБА_1, який є власником
житлової квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований в ній,
та відповідач ОСОБА_2 перебували у
шлюбі, зареєстрованому 21.09.2002 року, та
проживали однією сім'єю. 18.09.2004 року
відповідач як член сім'ї власника
квартири (дружина) була зареєстрована у
вказаній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_9 року у
сторін народилася дочка ОСОБА_3. 21.03.2008
року шлюб між сторонами розірваний. В
період знаходження позивача у СІЗО (на
початку 2008 року, коли щодо нього була
порушена кримінальна справа)
відповідач вирішила зібрати речі, які
знаходилися в квартирі, та виїхати з
неї. Меблі, які вона забрала із квартири
продала, так як їй необхідно було
купувати продукти харчування, кормити
дочку, з дочкою вона жила у матері. Дані
обставини сторонами не оспорюються та
визнаються.

Судом встановлено, що з 2008 року
відповідач не проживає за місцем
реєстрації, що підтверджується актом
ЖЕП №4 та поясненнями свідків ОСОБА_9,
ОСОБА_7, які проживають по-сусідству.
Так свідок ОСОБА_9 пояснив, що сторони
зараз разом не живуть, і відповідач з 2008
року не проживає у спірній квартирі;
він не бачив і не чув сам, не чув від
сусідів, що б відповідач хотіла попасти
в квартиру, а її не пускали в неї. Сусіди
йому говорили, що ввечері вона зібрала
речі, завантаживши їх у велику важну
машина; позивача у цей час не було.
Свідок ОСОБА_7 пояснив, що у квартирі
позивача проживав останній з дружиною
та дочкою, потім вони розійшлися.
Відповідач в квартирі не проживає
приблизно 5-6 років. Він (свідок) не чув
ні від неї, ні від кого, що б її виганяли
з цієї квартири, що б вона приходила і
її не пускали в цю квартиру. Він
зустрічав її у місті, вона говорила, що
у неї усе в порядку. У 2013 році
відповідача за даною адресою
розшукував банк, він дуже здивувався,
що її шукали за цією адресою, так як був
впевнений, що вона з цієї квартири
виписалася. Він хотів її про це
повідомити, але її не знайшов.

Суд звертає увагу на те, що у судовому
засіданні відповідач визнала, що після
розірвання шлюбу та засудження
позивача вона у 2008 році вирішила
зібрати усі речі, які знаходилися у
квартирі та виїхати з неї. З квартири
вона забрала меблі, їх вона продала,
оскільки за позивачем була
заборгованість по сплаті аліментів, з
дочкою вони жили у матері. Вона просила
позивача продати квартиру в рахунок
погашення заборгованості по сплаті
аліментів. До того ж зазначає, що у
теперішній час вона бажає проживати в
даній квартирі, коли пройшов такий
тривалий час.

Відповідач не надала та в судовому
засіданні не здобуто доказів того, що
відповідач виїхала зі спірної квартири
не добровільно, а примусово, що це було
не її рішення, а їй були створені
перешкоди у проживанні та користуванні
квартирою. Добровільне залишення нею
квартири, виїзд з неї на проживання до
батьків підтверджується ще й тим, що
вона розірвала з позивачем шлюб,
вивезла меблі та їх продала, вивезла
свої речі, просила позивача, щоб він
продав квартиру і сплатив
заборгованість по аліментах.

Відповідач не надала та в судовому
засіданні не здобуто доказів того, що
вона не проживала у спірному житловому
приміщенні тривалий час (з 2008 року,
тобто понад один рік) з поважних причин,
що таке право їй надано законом, що
мається про це домовленість з
власником житлового приміщення.

Суд не приймає до уваги твердження
відповідача про те, що в період
знаходження позивача у СІЗО (на початку
2008 року) він дзвонив їй кожен день,
погрожував, тому вона вирішила зібрати
усі речі, які знаходилися у квартирі та
виїхати з неї, оскільки ніяких належних
та допустимих доказів на підтвердження
таких своїх висновків відповідач до
суду не надала, хоча у відповідності до
ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

Таким чином, відповідач у
добровільному порядку перестала
проживати у спірному житловому
приміщенні, не проживає в нього вже
тривалий час, майже п'ять років, не
встановлено будь-яких обставин, які б
свідчили, що позивач своїми діями
заважав праву проживання відповідача у
квартирі, що позивач змусив
відповідача залишити житлове
приміщення, переїхати. Не встановлено
будь-яких домовленостей між позивачем
та відповідачем стосовно подальшого
проживання відповідача у даній
квартирі.

Тому у судовому засіданні знайшов
підтвердження факт відсутності
відповідача за місцем своєї реєстрації
без поважних причин понад 1 рік, інше не
встановлено домовленістю між
відповідачем і позивачем, власником
житла, не встановлено законом, тому
вимоги позивача про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування жилим приміщенням
підлягають задоволенню.

Керуючись ст.316, 317, 319, 321, 383, ч.2 ст.405 ЦК
України, ст.3,10,11,15,60,79,88,197, 209,210,212,214,215,223
ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Т. В. Стріжакова