Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

30 квітня 2014 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька у складі:

головуючого - судді Алтухової О.С.,

секретарі - Щукіна О.В.,

за участю представника позивача
Бурдиги В.О., представника відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовом Донецького
національного університету до ОСОБА_4
про стягнення шкоди, заподіяної
службовою особою, -

встановив:

Позивач Донецький національний
університет звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про стягнення шкоди,
заподіяної службовою особою,
посилаючись на наступні обставини.

За наказами виконуючого обов'язки
ректора ДонНУ ОСОБА_4 були незаконно
звільнені наступні працівники:

ОСОБА_5: звільнена за Наказом № 2105/06 від
11.10.2011р. Поновлена на роботі рішенням
Ворошиловського районного суду
м.Донецька від 03.05.2012р., залишеного у
силі Ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 18.06.2013р. Суд
стягнув з ДонНУ середній заробіток за
час вимушеного прогулу - 6321,95 грн.,
компенсацію моральної шкоди - 1000 грн.
Зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_5 в повному обсязі.

ОСОБА_6, звільнений за Наказом № 2118/06
від 12.10.2011р. Поновлений на роботі
рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 10.05.2012 р. Суд
стягнув з ДонНУ середній заробіток за
час вимушеного прогулу - 12116,60 грн.,
компенсацію моральної шкоди - 500 грн.
Зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_6 в повному обсязі.

ОСОБА_7: була звільнена згідно з Наказом
№2118/06 від 12.10.2011р. Поновлена на роботі
рішенням Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 14.08.2012р. Суд стягнув
з ДонНУ середній заробіток за час
вимушеного прогулу - 6183,84 грн.,
компенсацію моральної шкоди - 500 грн.
Зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_7 в повному обсязі.

ОСОБА_8: звільнена за Наказом №1988/06 від
30.09.2011 р. Поновлена на роботі рішенням
апеляційного суду Донецької області
від 17.04.2012р. Суд стягнув з ДонНУ
середній заробіток за час вимушеного
прогулу - 8115,75 грн., компенсацію
моральної шкоди - 500 грн. Зазначені суми
були перераховані ДонНУ на користь
ОСОБА_8 в повному обсязі.

За Наказом №2367/06 від 02.11.2011р. були
незаконно звільнені і поновлені на
роботі рішенням суду наступні
працівники:

ОСОБА_9: поновлена на роботі відповідно
до мирової угоди, яка була затверджена
Ухвалою Ворошиловського районного
суду м.Донецька від 28.08.2012р. Відповідно
до умов мирової угоди ДонНУ виплатив:
середній заробіток за час вимушеного
прогулу - 15962,94 грн., компенсацію
моральної шкоди - 2000 грн.

ОСОБА_10: поновлена на роботі відповідно
до мирової угоди, яка була затверджена
Ухвалою Ворошиловського районного
суду м. Донецька від 31.08.2012р. Відповідно
до умов мирової угоди ДонНУ виплатив:
середній заробіток за час вимушеного
прогулу - 4920,48 грн., компенсацію
моральної шкоди - 2000 грн.

ОСОБА_11: поновлена на роботі рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 21.06.2012р. Суд стягнув з
ДонНУ середній заробіток за час
вимушеного прогулу - 568,81 грн.,
компенсацію моральної шкоди - 1500 грн.
Зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_11 в повному обсязі.

ОСОБА_12: поновлений на роботі рішенням
Ворошиловського районного суду м.
Донецька від 27.06.2012р. Суд стягнув з
ДонНУ середній заробіток за час
вимушеного прогулу - 2667,84 грн.,
компенсацію моральної шкоди - 1000 грн.
Зазначені суми були перераховані ДонНУ
на користь ОСОБА_12 в повному обсязі.

Загалом за усіма судовими рішеннями з
ДонНУ було стягнуто: 56858,75 грн. -
середній заробіток за час вимушеного
прогулу; 9000 грн. - компенсація моральної
шкоди. Всього: 65858,75 грн.

Керуючись ст.ст.1166, 1172, 1191 ЦК України та
ст.ст.134, 237 КЗпП України, просили суд
стягнути з ОСОБА_4 на користь ДонНУ в
рахунок відшкодування шкоди,
заподіяної незаконним звільненням
працівників 56858,75 грн.; стягнути з
ОСОБА_4 на користь ДонНУ в порядку
регресу кошти, виплачені ДонНУ
незаконно звільненим працівникам в
якості компенсації моральної шкоди у
розмірі 9000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
надав пояснення аналогічні, викладеним
в позовній заяві, наполягав на
задоволенні позову.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти позовних
вимог. Жодних доказів того, що строк
звернення до суду пропущений з
поважних причин, позивачем не надано.
Просила відмовити у задоволенні позову
в повному обсязі.

Суд вислухавши представників сторін,
дослідивши матеріали справи, дійшов
висновку, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, виходячи з
наступного.

П. 8 ч.1 ст.134 КЗпП України визначено, що
відповідно до законодавства
працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації, у
випадках, коли службова особа, винна в
незаконному звільненні або
переведенні працівника на іншу роботу.

Згідно ст.237 КЗпП України, суд покладає
на службову особу, винну в незаконному
звільненні або переведенні працівника
на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду,
заподіяну підприємству, установі,
організації у зв'язку з оплатою
працівникові часу вимушеного прогулу
або часу виконання нижчеоплачуваної
роботи.

Однією з вимог позивача є стягнення з
відповідача у відповідності до ст.1191 ЦК
України моральної шкоди, яка була
сплачена працівникам відповідно до
рішень суду в загальному розмірі 9000,00
грн.

Суд вважає таку вимогу необґрунтованою
та такою, що не ґрунтується на законі,
оскільки до спірних трудових
правовідносин застосовуються
спеціальні норми, що містяться в
Кодексі законі про працю, а саме ст. 237
де зазначено, що службова особа, винна
в незаконному звільненні працівника,
зобов'язана покрити шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації у
зв'язку з оплатою працівникові часу
вимушеного прогулу.

Таким чином суд відмовляє позивачу в
задоволенні його вимоги щодо стягнення
з відповідача суми моральної шкоди в
розмірі 9000,00 грн.

Згідно ч.3 ст.233 КЗпП України, для
звернення власника або уповноваженого
ним органу до суду в питаннях
стягнення з працівника матеріальної
шкоди, заподіяної підприємству,
установі, організації, встановлюється
строк в один рік з дня виявлення
заподіяної працівником шкоди.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, які містяться
в п.4. постанови від 6 листопада 1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», встановлені статтею
233 КЗпП України строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску строків, передбачених
ст. 233 КЗпП України, а також навести у
рішенні мотиви, чому він поновлює або
вважає неможливим поновити порушений
строк.

В постанові Верховного Суду України у
справі № 6-26370кс04 зазначається, що
поважними причинами пропуску
процесуального строку вважаються такі
обставини, за яких своєчасне
здійснення процесуальної дії стає
неможливим або утрудненим.

Тобто, поважними причинами визнаються
лише такі обставини, які є об'єктивно
непереборними, не залежать від
волевиявлення особи, та пов'язані з
дійсними істотними перешкодами чи
труднощами для своєчасного вчинення
відповідних дій та підтверджені
належними доказами.

Як встановлено судом, позивач
звернувся до суду із вказаним позовом
28.11.2013 року.

Відповідно до наявних в матеріалах
справи доказах на підтвердження
проведення позивачем розрахунку з
кожним із працівників, кінцевим
строком звернення із позовом до суду у
межах річного строку є: відносно ОСОБА_5
- 27.06.2013 р.; відносно ОСОБА_6 - 17.05.2013 р.;
відносно ОСОБА_7 - 25.10.2013 р.; відносно
ОСОБА_8 - 24.05.2013 р.; відносно ОСОБА_9 -
вересень 2013 р.; відносно ОСОБА_10 -
вересень 2013 р.; відносно ОСОБА_11 - 27.07.2013
р.; відносно ОСОБА_12 - 27.11.2013 р.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень;
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження поважності пропуску
річного строку для звернення до суду.
Крім того, суд зазначає, що відповідач
впродовж всього періоду перебуває у
трудових відносинах із позивачем
(декан факультету), є членом Вченої ради
університету, тобто для позивача не
могло бути перепон для встановлення як
місця проживання відповідача так й
місця його роботи.

Виходячи з викладеного, суд дійшов
висновку про те, що позов не підлягає
задоволенню через пропуск річного
строку звернення до суду без поважних
причин.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 233, 234 КЗпП України, ст.ст. 5, 6, 10, 11,
60, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову Донецького
національного університету до ОСОБА_4
про стягнення шкоди, заподіяної
службовою особою - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
через Ворошиловський районний суд м.
Донецька протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя Ворошиловського

районного суду м. Донецька
О.С.Алтухова