Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2014 року
Ленінський районний суд
міста Луганська

в складі: головуючого судді: Женеску
Е.В.,

при секретарі: Бондаренко А.Т.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Луганська
цивільну справу за позовом Луганського
міського комунального підприємства
«Теплокомуненерго» до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про стягнення суми заборгованості за
надання послуг з теплопостачання та
гарячого водопостачання, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2013 року ЛМКП
«Теплокомуненерго» звернулося до
Ленінського районного суду м.
Луганська із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про стягнення суми заборгованості за
надання послуг з теплопостачання та
гарячого водопостачання.

В обґрунтування позову зазначено, що
позивач постачає теплову енергію в
квартиру відповідачів за адресою:
АДРЕСА_1. Між сторонами склалися
фактичні договірні відносини з приводу
надання житлово-комунальних послуг на
підставі відкритого особового рахунку
№ НОМЕР_1. З оборотної відомості даного
рахунку вбачається, що відповідачі
своєчасно розрахунки за надану теплову
енергію не здійснювали, у зв'язку з чим
виникла заборгованість по сплаті за
послуги з централізованого опалення та
гарячого водопостачання за період 01
червня 1997 року по 01 травня 2013 року у
сумі 9 912,88 грн.

Відповідачі зобов'язані сплатити за
спожиті послуги, а позивач має право
вимагати від відповідачів виконання
обов'язку щодо оплати наданих послуг.
Відповідачі за прострочення виконання
повинні сплатити позивачу нараховану
суму заборгованості з урахуванням
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми. Таким
чином, загальний розмір заборгованості
відповідачів перед позивачем складає:
суму основної заборгованості, розмір
інфляційних нарахувань та 3% річних, що
становить в цілому 17 351,62 грн. Ухвалою
Ленінського районного суду від 22 липня
2013 року позивачу було відмовлено у
прийнятті заяви про видачу судового
наказу у зв'язку з тим, що спір повинен
вирішуватися в судовому порядку.

Враховуючи викладене, позивач просив
суд стягнути з відповідачів солідарно
заборгованість за послуги з
теплопостачання та гарячого
водопостачання в сумі 9 912,88 грн.
основного боргу, 5 388,84 грн. - втрати від
інфляційних процесів; 2 049,90 грн. - 3%
річних, а всього стягнути - 17 351,62 грн.,
а також витрати по сплаті судового
збору.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримала,
просила суд задовольнити позов в
повному обсязі.

Відповідачі в судовому засіданні
позовні вимоги визнали, крім того
надали заяву у якій просили
застосувати строк позовної давності до
позовних вимог щодо стягнення
заборгованості, а також просили
розстрочити виплату визнану ними
заборгованість, посилаючись на скрутне
матеріальне становище та стан здоров'я
на 6 місяців.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши надані докази, суд
приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач здійснює
свою господарську діяльність з метою
теплопостачання житлового фонду,
відповідачі, які проживають за адресою:
АДРЕСА_1, є споживачами послуг з
теплопостачання та гарячого
водопостачання (а.с. 5, 12-13).

За адресою: АДРЕСА_1, відкрито особовий
рахунок № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 (а.с. 6).

Правовідносини у сфері
житлово-комунальних послуг
регулюються Конституцією України,
Житловим Кодексом, Законом України
„Про житлово-комунальні послуги",
Законом України „Про теплопостачання",
іншими нормативно-правовими актами.

Згідно преамбули Закону України „Про
житлово-комунальні послуги" №1875-ІV від
24.06.2004 року цей Закон визначає основні
засади організаційних, господарських
відносин, що виникають у сфері надання
та споживання житлово-комунальних
послуг між їхніми виробниками,
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки.

Відповідно до ст. 13 Закону від 24 червня
2004 р. N 1875-IV "Про житлово-комунальні
послуги" залежно від функціонального
призначення житлово-комунальні
послуги поділяються на: 1) комунальні
послуги (централізоване постачання
холодної та гарячої води,
водовідведення, газо - та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); 2) послуги з утримання
будинків і споруд та при будинкових
територій (прибирання внутрішньо
будинкових приміщень та прибудинкової
території, санітарно-технічне
обслуговування, обслуговування
внутрішньо будинкових мереж, утримання
ліфтів, освітлення місць загального
користування, поточний ремонт,
вивезення побутових відходів тощо); 3)
послуги з управління будинком,
спорудою або групою будинків
(балансоутримання, укладання договорів
на виконання послуг, контроль
виконання умов договору тощо); 4)
послуги з ремонту приміщень, будинків,
споруд (заміна та підсилення елементів
конструкцій та мереж, їх реконструкція,
відновлення несучої спроможності
несучих елементів конструкцій тощо).
Примірні переліки житлово-комунальних
послуг та їх склад залежно від
функціонального призначення
визначаються центральним органом
виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Статтями 20, 21 зазначеного Закону
визначені права та обов'язки споживача
й виконавця житлово-комунальних
послуг. При цьому, правом споживача є
одержання вчасно та відповідної якості
житлово-комунальних послуг згідно із
законодавством та умовами договору на
надання житлово-комунальних послуг, а
обов'язком - оплата житлово-комунальних
послуг у строки, встановлені договором
або законом, зокрема не пізніше 20 числа
кожного місяця вносити плату за
користування жилим приміщенням
(квартплату) та за комунальні послуги.
Обов'язком виконавця - надання послуг
вчасно та відповідної якості згідно із
законодавством та умовами договору, а
також підготовка та укладення із
споживачем договору про надання
житлово-комунальних послуг з
визначенням відповідальності за
дотримання умов його виконання згідно
з типовим договором.

Такі ж права та обов'язки встановлені і
вищевказаними Правилами надання
послуг з централізованого опалення,
постачання холодної та гарячої води і
водовідведення та типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення,
Правилами користування приміщеннями
житлових будинків і гуртожитків.

Судом встановлено, що відповідачі,
будучи мешканцями квартири АДРЕСА_1,
користувалися послугами з
теплопостачання та гарячого
водопостачання, проте оплату проводили
нерегулярно, внаслідок чого особовому
рахунку № НОМЕР_1 утворилася
заборгованість за період з 01.06.1997 року
по 01.05.2013 року у розмірі 9 912,88 грн. (а.с.
6).

Таким чином, відповідачі, як споживачі
послуг з теплопостачання, належним
чином не виконували своє зобов'язання
щодо своєчасної та в повному обсязі
оплати за надані послуги, прострочивши
виконання грошового зобов'язання.

Правовідносини, які виникли у сфері
надання комунальних послуг,
регулюються спеціальним
законодавством, а саме: Законом України
«Про житлово-комунальні послуги».
Разом з тим, відповідно до загальних
умов виконання зобов'язання,
установлених ст. 526 ЦК України,
зобов'язання повинно виконуватись
належним чином згідно з умовами
договору та вимогами ЦК України, інших
актів цивільного законодавства.
Недотримання таких вимог призводить
до порушення зобов'язань.

Доказів того, що послуги не надавалися
або надавалися у меншому розмірі
відповідачем до суду не надано.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідач, як боржник, що прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми.

Позивачем заявлено вимогу про
стягнення з відповідачів в солідарному
порядку заборгованість за надані
послуги за період з 01.06.1997 року по 01.05.2013
року.

Згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Згідно ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Аналіз вищенаведених норм, свідчить, що
строки позовної давності
застосовуються судом за заявою
відповідача, і їх сплив є підставою
для відмови у позові.

Згідно вимог ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

У заяві відповідачі просили
застосувати строк позовної давності до
вимог про стягнення з них
заборгованості.

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 в якому просив стягнути
заборгованість, що виникла за період з
01.06.1997 року по 01.05.2013 року у сумі 9 912,88
грн.

За таких обставин, з урахуванням
трирічного строку звернення до суду, з
відповідачів на користь позивача
підлягає стягненню заборгованість за
послуги теплопостачання та гарячого
водопостачання за період 22 липня 2010
року по 01 травня 2013 року у сумі 1 140,07
грн.

У задоволенні позовних вимог за період
з 01.06.1997 року по 21.07.2010 року позивачу
слід відмовити у зв'язку з пропуском
строку звернення до суду.

Таким чином, між сторонами фактично
склались відносини, які регулюються
нормами Закону України «Про
житлово-комунальні послуги», тобто
позивач фактично надавав відповідачу
послуги з газопостачання, а останній
був зобов'язаний такі послуги оплатити.

Виходячи з юридичної природи
правовідносин сторін як грошових
зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2
ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в п. 10 ч. З ст. 20 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» правова норма щодо
відповідальності боржника за
несвоєчасне здійснення оплати за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені не виключає застосування правових
норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК
України.

Отже з відповідачів на користь
позивача підлягають стягненню
інфляційні втрати у розмірі 70,96 грн. та
три відсотки річних в сумі 73,61 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 217 ЦК України, суд,
який ухвалив рішення, може визначити
порядок його виконання, надати
відстрочку або розстрочити
виконання, вжити заходів для
забезпечення його виконання, про що
зазначає в рішенні.

Враховуючи стан здоров'я та
матеріальний стан відповідачів, з
урахуванням визнання ними
заборгованості за вказаним позовом,
суд вважає за можливе надати
відповідачам розстрочку виконання
рішення суду в частині стягнення
заборгованості у розмірі грн. строком
на 6 місяців зі сплатою заборгованості
по 214 грн. 10 коп. щомісячно.

Враховуючи вимоги ч.1 ст. 88 ЦПК України,
яка встановлює, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати
присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а тому суд присуджує
стягнення судових витрат, пов'язаних
з розглядом справи, у сумі 17 грн. (а.с. 1,2)
з відповідачів солідарно.

Керуючись ст. ст. 256, 257, 267, 526, 541-543, 625 ЦК
України, Законом України «Про
житлово-комунальні послуги», ст. ст. 10,
11, 15, 57, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,
-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» - задовольнити
частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
користь Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» (Код 24047779, р/р
501, МФО 300272, відділення №1 ПАТ
«Енергобанк» в м.Луганську) суму боргу
за надані послуги з теплопостачання та
гарячого водопостачання у сумі - 1 284
(тисяча двісті вісімдесят чотири)
гривні 64 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго»
витрати по сплаті судового збору в сумі
17 (сімнадцять) гривень.

Розстрочити виконання рішення по
виплаті заборгованості за надання
послуг з газопостачання терміном на 6
шість місяців зі сплатою
заборгованості по 214 (двісті
чотирнадцять) грн. 10 коп. щомісячно.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити у зв'язку із пропуском строку
звернення до суду.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Луганської області через
Ленінський районний суд міста
Луганська шляхом подачі в десятиденний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
Е.В.
Женеску