Справа № 473/1692/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

"08" травня 2014 р. Вознесенський
міськрайонний суд Миколаївської
області в складі: головуючого - судді
Вуїва О.В., при секретарі Заблоцькій
М.М.,

за участю: позивачки ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Вознесенську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Прибузький
гранітний кар'єр" про стягнення
вихідної допомоги та середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з таким позовом в якому вказувала,
що з 17 грудня 2012 року по 31 січня 2014 року
вона працювала у відповідача на посаді
заступника директора з економіки та
фінансів.

31 січня 2014 року звільнена з посади за
власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП
України, а саме в зв'язку з порушенням
роботодавцем законодавства про працю
та умов трудового договору.

При звільненні позивачки відповідач не
провів з нею повний розрахунок, а саме
не виплатив заборгованість по
заробітній платі за листопад 2013 року -
січень 2014 року та компенсацію за
невикористану відпустку, а всього в
розмірі 7 656,19 грн., а також вихідну
допомогу в розмірі 9 540 грн.

Враховуючи вказані обставини, ОСОБА_1
просила стягнути з ТОВ "Прибузький
гранітний кар'єр" вихідну допомогу в
розмірі тримісячного середнього
заробітку, що становить 9
540 грн., а також середній заробіток за
час затримки розрахунку при звільненні
за період з 01 лютого 2014 року
по 10 квітня 2014 року, що становить 7 065,60
грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
свої вимоги підтримала в повному
обсязі, надала пояснення, аналогічні
викладеним в позові.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, судом належним
чином про час та місце розгляду справи
повідомлений, причину неявки суду не
повідомив.

Суд вважав можливим провести розгляд
справи в заочному порядку з винесенням
заочного рішення, оскільки позивачка
проти цього не заперечувала.

Заслухавши пояснення позивачки,
дослідивши матеріали справи в межах
заявлених позовних вимог та на
підставі наявних у ній доказів, суд
прийшов до наступного.

Зокрема судом встановлено, що з 17
грудня 2012 року по 31 січня 2014 року ОСОБА_1
працювала у відповідача на посаді
заступника директора з економіки та
фінансів.

31 січня 2014 року звільнена з посади за
власним бажанням згідно ч. 3 ст. 38 КзпП
України, а саме в зв'язку з порушенням
роботодавцем законодавства про працю
та умов трудового договору.

При звільненні позивачки відповідач не
провів з нею повний розрахунок, як це
передбачено положеннями ст.ст. 47, 116
КЗпП України.

Зокрема згідно ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39),
працівникові виплачується вихідна
допомога у розмірі, передбаченому
колективним договором, але не менше
тримісячного середнього заробітку.

При цьому середній заробіток
працівника обчислюється виходячи з
нарахованого та отриманого ним
заробітку за останні два місяці роботи,
що передують звільненню працівника
відповідно до «Порядку обчислення
середньої заробітної плати»,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України за №100 від 08 лютого
1995 року.

Судом встановлено, що протягом
останніх двох місяців перед
звільненням ОСОБА_1 працювала на умовах
офіційно встановленого роботодавцем
скороченого робочого дня та неповного
робочого тижня, нарахування їй
заробітної плати здійснювалося
відповідно до кількості
відпрацьованих робочих годин згідно
табелю обліку робочого часу, а тому її
заробіток за цей період повинен
складати:

- за грудень 2013 року - 18,40 грн.
(годинна тарифна ставка) х 103 год.
(відпрацьований час) = 1 895,20 грн.;

- за січень 2014 року - 18,40 грн.
(годинна тарифна ставка) х 166 год.
(відпрацьований час) = 3 054,40 грн.

Таким чином середньомісячний
заробіток ОСОБА_1 складає 2 474,80 грн.
(1 895,20 грн. + 3 054,40 грн. : 2 місяці).

При цьому суд не приймає до уваги
доводи позивачки щодо необхідності
розрахунку її середньомісячного
заробітку не з фактичного заробітку,
який вона повинна була отримати за
відпрацьований час, а виходячи з
встановленого їй при звичайному режимі
роботи товариства посадового окладу
(місячної тарифної ставки), оскільки
таке нарахування згідно постанови №100
від 08 лютого 1995 року можливе лише в разі
відсутності у працівника незалежно від
його вини будь-якого заробітку
протягом останніх чотирьох місяців
перед звільненням.

Враховуючи встановлені обставини з
відповідача на користь позивачки
підлягає стягненню вихідна допомога в
розмірі тримісячного середнього
заробітку, тобто 7 424,40 грн.
(2 474,80 грн. (розмір середнього заробітку)
х 3 місяці).

Водночас згідно ст. 117 КЗпП України в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Згідно п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України за №13 від 24
грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку
при звільненні, що працівникові не
були виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у
цей день не був на роботі, - наступного
дня після пред'явлення ним
роботодавцеві вимог про розрахунок,
суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на
користь працівника середній заробіток
за весь період затримки розрахунку, а
при непроведенні його до розгляду
справи - по день постановлення
рішення, якщо роботодавець не доведе
відсутності в цьому своєї вини. Сама по
собі відсутність коштів у роботодавця
не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу. При
частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Аналогічні висновки викладені
Верховним Судом України в правових
позиціях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України за 2010-2011
роки та постановах Верховного Суду
України від 24 жовтня 2011 р. у
справі № 6-39цс11, від 21 листопада 2011 р. у
справі № 6-60цс11, ухвалених за
наслідками перегляду судових рішень з
підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК
України, які є обов'язковими до
застосування всіма судами відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України.

Судом встановлено, що вимоги позивачки
щодо стягнення заборгованості із
заробітної плати в розмірі 7 656,19 грн.,
невиплаченої їй при звільненні
задоволені повністю (наказ
Вознесенського міськрайонного суду
від 29 квітня 2014 року по справі
№473/1753/14-ц), в той же час, як раніше
зазначено, вимоги щодо вихідної
допомоги підлягають частковому
задоволенню.

Тому з врахуванням встановленого судом
розміру заборгованості по розрахунку
при звільненні, частку, яку він
становить у заявлених вимогах,
істотність цієї частки порівняно з
середнім заробітком, період, протягом
якого не було проведено розрахунок з
працівником, а тому суд вважає
необхідним зменшити нарахований
позивачкою розмір відшкодування за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 01 лютого 2014 року по 10 квітня 2014
року до 6 000 грн.

Разом з тим, при визначенні сум, які
підлягають стягненню з відповідача,
суд враховує положення п. 6 постанови
Пленуму Верховного Суду України за №13
від 24 грудня 1999 року «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці», згідно якого оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника,
суд, задовольняючи вимоги про оплату
праці, визначає зазначену суму без
утримання цього податку й інших
обов'язкових платежів, про що зазначає
в резолютивній частині рішення.

В силу ст. 88 ЦПК України з відповідача
на користь держави також підлягають
стягненню судові витрати, а саме 243,60
грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 88, 209, 212, 213, 214, 215, 226, 228,
233 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
"Прибузький гранітний кар'єр" про
стягнення вихідної допомоги та
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні -
задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Прибузький
гранітний кар'єр" (р/р
4000 у ПАТ «УкрСиббанк», МФО 351005, ) на користь ОСОБА_1 вихідну
допомогу (без врахування утримання
податку й інших обов'язкових платежів)
в розмірі 7 424 (сім тисяч чотириста
двадцять чотири) гривні 40
копійок, середній заробіток за час
затримки розрахунку при звільненні за
період з 01 лютого 2014 року по 10
квітня 2014 року включно (без врахування
утримання податку й інших обов'язкових
платежів) в розмірі 6 000 (шість тисяч)
гривень, а всього
13 424 (тринадцять тисяч чотириста
двадцять чотири) гривні 40 копійок.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю "Прибузький
гранітний кар'єр" (р/р
4000 у ПАТ «УкрСиббанк», МФО 351005, ) 243 (двісті
сорок три) гривні 60 копійок судового
збору на користь державного бюджету
Вознесенського району (р/р 0113,
банк ГУ ДКСУ в Миколаївській області,
МФО 826013, код платежу 22030001, код
отримувача 38037770, ).

Заочне рішення може бути переглянуте
за письмовою заявою відповідача, яка
може бути подана протягом десяти днів з
дня отримання ним копії рішення.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Миколаївської
області через міськрайонний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
О.В. Вуїв