АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного
провадження:22-ц/796/4541/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Семенюк Т.А. Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
7 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючого - Семенюк Т.А.
Суддів - Махлай Л.Д., Музичко С.Г.
при секретарі - Круглику В.В.,
розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Солом'янського районного суду м. Києва
від 5 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу
та стягнення аліментів, -
В С Т А Н О В И Л А :
Рішенням Солом'янського районного
суду м. Києва від 5 лютого 2014 року позов
задоволено частково.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 на
утримання доньки ОСОБА_5 аліменти у
розмірі ј частини від усіх видів його
доходів, але не менше 30% прожиткового
мінімуму для дитини відповідного віку
щомісячно, починаючи з 19 серпня 2013 року
і до повноліття дитини.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду змінити, вважаючи,
що судом порушено норми матеріального
та процесуального права, не враховано
обставини, які мають суттєве значення
для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, доводи апеляційної
скарги, заперечення, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду та матеріали справи в межах
апеляційного оскарження, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Судом встановлено, що у серпні 2013 року
позивач звернулася до суду з позовом до
відповідача про розірвання шлюбу та
стягнення аліментів, посилаючись в
обґрунтування своїх вимог на те, що 27
січня 1995 року між сторонами
зареєстровано шлюб, проте в подальшому
спільне життя між ними не склалося,
часто виникали сварки, конфлікти, що
призвело до втрати взаємоповаги та
любові між ними. Від шлюбу мають доньку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач з дитиною
проживають окремо. У зв'язку із
викладеним, просила суд шлюб між ОСОБА_4
та ОСОБА_3 розірвати, стягнути з
відповідача аліменти на утримання
ОСОБА_5 у розмірі Ѕ частини від усіх
видів заробітку (доходу) щомісячно
починаючи з дня пред'явлення позову і
до досягнення донькою повноліття.

Як вбачається з матеріалів справи, 27
січня 1995 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
відділом реєстрації актів
громадянського стану Жовтневого
району м. Києва зареєстровано шлюб.

Від спільного проживання мають доньку -
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час
проживає з позивачкою.

Судом встановлено, що сторони не
підтримують шлюбних стосунків та не
ведуть спільного господарства,
проживають окремо.

З матеріалів справи вбачається, що
позивачем витрачено кошти у сумі 2500
грн. на правову допомогу.

Судом встановлено і відповідачем не
заперечується, що він працює у
Київському муніципальному
академічному театрі опери та балету
для дітей і юнацтва та має постійний
дохід.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, шлюб
розривається, якщо судом буде
встановлено , що подальше спільне життя
подружжя і збереження шлюбу суперечило
б інтересам одного з них, що мають
істотне значення.

Згідно до ст. 180 СК України, батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття.

За положенням ст. ст. 182,183 СК України,
частка заробітку (доходу) батька, яка
буде стягуватись як аліменти на дитину,
визначається судом, та за жодних
обставин не може бути меншим ніж 3-
відсотків прожиткового мінімуму
доходів громадян.

Статтею 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» визначено,
що розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних справах, в
яких така компенсація виплачується
стороні, на користь якої ухвалено
судове рішення, іншою стороною, а в
адміністративних справах - суб'єктом
владних повноважень, не може
перевищувати 40 відсотків встановленої
законом мінімальної заробітної плати
у місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу , у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції вважав їх
обґрунтованими.

Проте, з таким висновком суду повною
мірою погодитися не можна.

Стягуючи правову допомогу з
відповідача у сумі 946 грн., суд першої
інстанції виходив з того, що
представником позивача витрачено 1
годину у 2013 році та 1 годину у 2014 року,
проте, як вбачається з матеріалів
справи судові засідання у 2013 році та 2014
році тривали по 29 хвилин.

1 година роботи адвоката за 2013 року
відповідно до Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» складала 458
грн. 80 коп. (40% від 1147 грн. - мінімальна
заробітна плата за 2013 рік)80 коп., у 2014
році 487 грн. 20 коп. (40% від 1218 грн. -
мінімальна заробітна плата у 2014 році).

Таким чином плата за правову допомогу
надану у 2013 році складає 221 грн. 75 коп.
(458,80:60х29), а плата за правову допомогу
надану у 2014 року становить 235 грн. 48 коп.
(487,2:60х29).

Загальна сума , яка підлягає стягненню
з ОСОБА_3 за правову допомогу складає 457
грн. 23 коп. (221 грн. 75 коп. +235 грн. 48 коп.).

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції у резолютивній частині
рішення неправильно зазначену адресу
проживання відповідача, а саме :
АДРЕСА_1, замість АДРЕСА_1, не можуть
бути прийняті судом до уваги, оскільки
відповідач не позбавлений права
звернутися до суду першої інстанції із
заявою про виправлення описки в
рішенні суду.

Також колегія суддів не може
погодитися з доводами апелянта про те,
що у резолютивній частині рішення суду
повинно бути відображено визначення
місця проживання дитини, оскільки такі
позовні вимоги позивачем не
заявлялися, відповідач не звертався до
суду з зустрічною позовною заявою про
визначення місця проживання дитини, а
суд не може виходити за межі позовних
вимог.

Стягуючи аліменти з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 на утримання доньки у розмірі ј
частини з усіх видів заробітку (доходу),
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що відповідач офіційно працює
та має регулярний дохід.

Задовольняючи позовні вимоги про
розірвання шлюбу, суд виходив з того, що
сторони не підтримають шлюбних
стосунків, не ведуть спільного
господарства та на примирення не
згодні.

Рішення суду в цій частині в
апеляційному порядку не оскаржене.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині стягнення витрат
на правову допомогу підлягає зміні, а
саме - зменшенню розміру з 946 грн. до 457
грн. 23 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 5 лютого 2014 року в частині
стягнення витрат на правову допомогу
змінити, зменшивши з 946 грн. до 457 грн. 23
коп..

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з моменту
його проголошення, може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді