Справа № 1329/3281/12
Провадження №2/460/72/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.04.2014 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської
області у складі: головуючого судді
Тесля Б.І.

з участю секретаря Хархаліс
Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Яворові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житловий будинок та
договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернувся до суду із позовною
заявою та уточненням до неї, в якій
вказує на те, що у 1983 році, ОСОБА_3,
захворівши, взяла до себе додому
проживати сім"ю ОСОБА_2. У 1986 році
останні отримали квартиру у м.
Новояворівську та взяли із собою
ОСОБА_3, однак через місяць вигнали її з
дому. З того часу нею почали
опікуватися позивач разом із дружиною:
допомагали їй по господарству,
купували ліки, доглядали за будинком.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла та усе своє
майно заповіла позивачу, який
поховання її здійснював за власний
рахунок та фактично користувався її
майном після її смерті. Тому у 2011 році
звернувся до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» із
заявою про проведення реєстрації права
власності на будинок, однак був
повідомлений про факт оформлення
ОСОБА_2 права власності на даний
будинок на підставі договору довічного
утримання від 29 червня 1984 року, який
позивач вважає укладеним на вкрай
невигідних для ОСОБА_3 умовах, оскільки
остання потребувала додаткових коштів
на лікування. Тому просить суд ухвалити
рішення, яким поновити строк позовної
давності, визнати недійсним договір
довічного утримання від 29.06.1984 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та
скасувати реєстраційне посвідчення
Самбірського міжміського бюро
технічної інвентаризації, що записано
в реєстраційній книзі за № 52 про
реєстрацію за ОСОБА_2 будинковолодіння
АДРЕСА_1 від 03 грудня 1984 року.

В судовому засіданні позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
повністю та надали пояснення
аналогічні тим, що викладені у позовній
заяві. Просять позов задоволити.

Відповідач та його представник у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнали та у задоволенні позову
просять відмовити з мотивів його
безпідставності, оскільки позивач не
являється стороною договору, тому і не
може вимагати визнання його
недійсності. Крім цього, даним
договором не порушено жодних прав,
свобод та інтересів позивача. Також
позивачем і його представником не
наведено жодних підстав, які б
підтверджували, що договір довічного
утримання був укладений на вкрай
невигідних умовах для ОСОБА_3

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Згідно договору довічного утримання
від 29 червня 1984 року, посвідченого
державним нотаріусом ОСОБА_4, гр. ОСОБА_3
передала у власність ОСОБА_2 житловий
будинок АДРЕСА_1, взамін чого остання
зобов'язується забезпечувати ОСОБА_3
утриманням довічно. Крім цього, умовами

- 2
-

даного договору накладено заборону на
відчуження даного житлового будинку до
припинення зобов'язання договору
довічного утримання, яке припиняється
зі смертю відчужувача.

Суд вважає, що ОСОБА_2 правомірно набула
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 після смерті відчужувача
ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1 від 18 червня 2001 року, ОСОБА_3
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у смт. Краковець
Яворівського району Львівської
області.

Заповітом, посвідченим секретарем
Краковецької селищної ради
Яворівського району Львівської
області, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті
усе своє майно, яке буде їй належати,
заповіла ОСОБА_1 , при цьому конкретно
будинок АДРЕСА_1 у заповіті не вказаний.

Судом встановлено, що житловий будинок
АДРЕСА_1 не може бути включеним у
спадкове майно, оскільки він є
предметом договору довічного
утримання та, згідно реєстраційного
посвідчення, виданого Самбірським
міжміським бюро технічної
інвентаризації, зареєстрований за гр.
ОСОБА_2

Довідкою виконавчого комітету
Краковецької селищної ради
Яворівського району Львівської
області № 1046 від 17 травня 2010 року
встановлено факт постійного
проживання ОСОБА_3 у будинку АДРЕСА_1.

Оглядом в судовому засіданні спадкової
справи № 242/2001 встановлено, що ОСОБА_1
звернувся в нотаріальну контору з
метою спадкування майна, яке належало
ОСОБА_3 на праві власності на час її
смерті.

В судовому засіданні показами свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
підтверджено факт проживання сім'ї
ОСОБА_2 із гр. ОСОБА_3 у її житловому
будинку, та факт проживання останньої у
м. Новояворівську у квартирі ОСОБА_2.
Проте, коли ОСОБА_3 повернулась додому,
ОСОБА_2 до неї не навідувалися, по
господарству їй не допомагали.
Допомогу по господарсту їй надавала
сім"я ОСОБА_1.

Показаннями свідка ОСОБА_10 в судовому
засіданні підтверджено факт
постійного догляду сім'ї ОСОБА_10 за гр.
ОСОБА_3

Згідно ст. 744 ЦК України, за договором
довічного утримання (догляду) одна
сторона (відчужувач) передає другій
стороні (набувачеві) у власність
житловий будинок, квартиру або їх
частину, інше нерухоме майно або рухоме
майно, яке має значну цінність, взамін
чого набувач зобов'язується
забезпечувати відчужувача утриманням
та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 статті 57 ЦК УРСР (в редакції
1963 року) передбачено, що угода, укладена
внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на вкрай невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Верховним Судом України у Постанові № 3
від 28 квітня 1978 року «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними» роз'яснено, що невиконання
або неналежне виконання угоди (в тому
числі договору довічного утримання) не
може бути підставою для визнання її
недійсною. У цьому разі сторона вправі
вимагати розірвання договору або
застосування інших встановлених
наслідків, а не визнання угоди
недійсною.

Згідно ч.1 ст. 428 ЦК УРСР (в редакції 1963
року), оскаржити договір довічного
утримання може лише сторона договору,
яким позивач не являється.

Суд вважає, що позивачем не
представлено жодних доказів укладення
угоди про довічне утримання між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на вкрай невигідних для
останньої умовах, при цьому судом
встановлено, що відповідач з сім"єю
проживали з ОСОБА_3 в її будинку, а коли
отримали квартиру в м. Новояворівську,
то забрали її з собою і за свій рахунок
провели її лікування від тяжкої
хвороби, а коли вона повернулась жити в
свій будинок, продовжували надавати їй
допомогу. В подальшому, оформивши
заповіт на ОСОБА_1, ОСОБА_3 заповіла йому
майно, яке буде їй належати на час її
смерті, не вказуючи житлового будинку.

Оцінивши докази по справі в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги

- 3 -

є безпідставними, оскільки договором
довічного утримання від 29.06.1984 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, жодних
прав, свобод чи інтересів позивача не
порушено. Крім цього, суб'єктом права
оскарження договору може бути лише
одна із сторін договору, яким позивач
не являється, та навіть у цьому разі
сторона вправі вимагати розірвання
договору або застосування інших
встановлених наслідків, а не визнання
угоди недійсною, при цьому обставин
укладення угоди на вкрай невигідних
умовах не встановлено, тому в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 та договору довічного
утримання від 29.06.1984 року слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 3,10,11,15, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 та договору довічного
утримання від 29.06.1984 року - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через
Яворівський районний суд Львівської
області шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня
проголошення рішення.

Рішення надруковано в нарадчій
кімнаті в одному примірнику.

СУДДЯ