Справа №467/69/14-ц 01.04.2014 01.04.2014 01.04.2014
Провадження № 22-ц/784/972/14
інстанції: Кологрива Т.М.
Суддя-доповідач
апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Миколаївської
області у складі:

головуючого:
Базовкіної Т.М..,

суддів:
Кушнірової Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання:
Яценко Л.В.,

за участі заявника ОСОБА_3,
представників: заявників - ОСОБА_4,
заінтересованої особи - ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Миколаєві цивільну
справу за апеляційною скаргою
управління Державної міграційної
служби України

в
Миколаївській області

на рішення Арбузинського районного
суду Миколаївської області від 03
лютого 2014 року за заявою ОСОБА_3, ОСОБА_7
про встановлення факту постійного
проживання на території України,

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 р. ОСОБА_3, ОСОБА_7
звернулися до суду з заявою про
встановлення факту постійного
проживання на території України.

В обґрунтування своїх вимог
заявники вказували, що народилися в
Азербайджанській РСР. У 1988 р. вони
переїхали проживати до Вірменії, а в
квітні 1991 р. - до України і з того час
постійно проживають однією сім'єю в
АДРЕСА_1.

Посилаючись на вказані обставини,
заявники просили встановити факт їх
постійного проживання на території
України з квітня 1991 р. по даний час,
оскільки такий факт є необхідним для
отримання українського громадянства
та соціальної допомоги на дітей.

В якості заінтересованої особи до
участі у справі залучено Арбузинський
районний сектор управління державної
міграційної служби України в
Миколаївській області.

Рішенням Арбузинського районного
суду Миколаївської області від 03
лютого 2014 р. заява ОСОБА_3 та ОСОБА_7
задоволена.

Постановлено встановити факт
постійного проживання заявників на
території держави Україна з квітня 1991
р. по теперішній час.

В апеляційній скарзі управління
державної міграційної служби України в
Миколаївській області вказує на
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими, й просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні заяви.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення представників
заінтересованої особи, заявника,
представника заявників, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що згідно із даними
паспортів громадян СРСР ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 народилися в Азербайджанській
РСР відповідно ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ІНФОРМАЦІЯ_2

ОСОБА_3 до липня 1988 р. був
прописаний на території
Азербайджанської РСР, з 14 вересня 1988 р. -
на території Вірменської РСР.

ОСОБА_7 до квітня 1989 р. була
прописана на території
Азербайджанської РСР, з 05 травня 1989 р. -
на території Вірменської РСР.

06 квітня 1994 р. заявників було
прописано в АДРЕСА_1.

Як вбачається із довідки, виданої
начальником відділу Арбузинської
районної державної адміністрації від 12
липня 2005 р. № 202 ОСОБА_3 був прийнятий у
члени КСГП «Вільна Україна» згідно
протоколу загальних зборів членів
господарства від 15 лютого 1994 р.

Заявники мають двох спільних
дітей: дочку ОСОБА_8, яка народилася
ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Москві та дочку ОСОБА_9,
яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 в АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦПК
України окреме провадження - це вид
непозовного цивільного судочинства, в
порядку якого розглядаються цивільні
справи про підтвердження наявності або
відсутності юридичних фактів, що мають
значення для охорони прав та інтересів
особи або створення умов здійснення
нею особистих немайнових чи майнових
прав або підтвердження наявності чи
відсутності неоспорюваних прав.

Як вбачається зі змісту ч. 2 ст. 256
ЦПК України, у судовому порядку можуть
бути встановлені факти, зазначені в
частині 1 цієї статті, а також інші
факти, від яких залежить виникнення,
зміна або припинення особистих чи
майнових прав фізичних осіб, якщо
законом не визначено іншого порядку їх
встановлення.

Так, у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК суди
встановлюють факти, що породжують
право особи на набуття громадянства
України, зокрема постійного проживання
на території України.

Встановлення факту постійного
проживання на території України на
момент проголошення незалежності
України або набрання чинності Законом
від 18 січня 2001 р. N 2235-III "Про
громадянство України" (далі - Закон N
2235-III) є підставою для оформлення
належності до громадянства України
відповідно до пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 3 цього
Закону.

Для встановлення факту належності до
громадянства України відповідно до
положень ст. 256 ЦПК та залежно від
підстав цього встановлення предметом
розгляду в суді можуть бути заяви про
встановлення таких фактів: постійного
проживання на території України станом
на 24 серпня 1991 р.; постійного проживання
на території України станом на 13
листопада 1991 р.

Таким чином встановлення факту
проживання на території України станом
на квітень 1991 р. має для заявників
юридичне значення, оскільки це
пов'язано з можливістю отриманням ними
громадянства та паспортів громадянина
України.

Задовольняючи заяву, суд вважав,
що заявниками доведено факт їх
постійного проживання на території
України з квітня 1991 р., а тому для
встановлення такого факту є
передбачені законом підстави.

Однак, з таким погодитись не
можна.

Так, документально підтверджено
проживання заявників на території
України з 06 квітня 1994 р. - дати їхньої
прописки на території АДРЕСА_1.

Згідно відміток у паспортах
громадян СРСР заявники були виписані з
попередніх постійних місць проживання
у Вірменській РСР 06 квітня 1994 р. на
запит.

За такого видані 09 грудня 2013 р.
Любоіванівським сільським головою
Арбузинського району Миколаївської
області довідки про те, що ОСОБА_7 та
ОСОБА_3 з квітня 1991 р. постійно
проживали АДРЕСА_1, а також пояснення
свідків ОСОБА_10 (родича ОСОБА_7) та
ОСОБА_11 (сільського голови) про їх
проживання на території України з
квітня 1991 р. не можна вважати належними
та достовірними доказами постійного
проживання заявників на території
України з квітня 1991 р.

Інших об'єктивних та переконливих
доказів, що з квітня 1991 р. заявники мали
постійне місце проживання в Україні,
ними не надано.

З урахуванням викладеного
колегія суддів вважає, що всупереч
положенням ст. 60 ЦПК України заявниками
не було доведено факту їхнього
постійного проживання на території
України до квітня 1994 р., а тому відсутні
підстави для задоволення заяви, у
зв'язку з чим рішення суду в силу
положень п. 2 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
необхідно скасувати, ухвалити нове про
відмову у задоволення заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу управління
Державної міграційної служби України в
Миколаївській області задовольнити.

Рішення Арбузинського районного
суду Миколаївської області від 03
лютого 2014 року скасувати, ухвалити нове
рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_3,
ОСОБА_7 про встановлення факту
постійного проживання на території
України відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: