Віньковецький районний суд
Хмельницької області
Справа № 670/149/14-ц
Провадження № 2/670/88/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року
смт. Віньківці

Місцевий Віньковецький районний суд
Хмельницької області у складі:

головуючого - судді Потапова О.О.,

при секретарі Білій Л.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду смт. Віньківці
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про виселення із жилого
приміщення без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

У Віньковецький районний суд
звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2.
Позивач просить виселити ОСОБА_2 з
житлового будинку АДРЕСА_1 без надання
іншого житла. Зазначає, що вона є
власником цього будинку за судовим
рішенням від 02 лютого 2010 року. З 1982 року
в ньому проживає колишній зять. ЇЇ
донька померла в червні 2010 року. Після
її смерті відповідач створює нестерпні
умови співжиття. Зловживає спиртними
напоями і влаштовує насилля по
відношенню до неї та своїх повнолітніх
дочок. За це притягувався міліцією до
відповідальності, попереджувався про
недопустимість подібного роду діянь.
Останній раз вона зверталась в міліцію
17.02.2014 року після погроз фізичної
розправи. Заходи впливу виявились
безрезультатними. Вона не має змоги
користуватись належним їй будинком.
Участі в його утриманні та його ремонті
він не приймає. Посилаючись на вимоги
статей 321, 391 ЦК України, вона просить
позов задовольнити, зазначаючи, що
здійснює своє право власника будинку
відповідно до судового рішення на
власний розсуд і закон надає їй
можливість вимагати усунення будь -
яких порушень її прав зі сторони
відповідача.

В судовому засіданні позивачка та її
представник підтримали висунуті
вимоги із зазначених підстав. Надали
акт, яким засвідчили, що відповідач
останнім часом не проживає в
домоволодінні АДРЕСА_1, не користується
ним. Не заперечували, що він приймав
участь в будівництві літньої кухні на
час, коли працював токарем в колишньому
колгоспі. Всі члени сім'ї також
працювали в колгоспі. Він в 2014 році
погрожував їй ножем, побив сапку, руки,
вона вимушена була тікати з
домогосподарства.

Відповідач заперечував проти позову. В
судовому засіданні та в письмовому
запереченні він повідомив, що не
порушує права ОСОБА_1, що вона сама
вчиняє і провокує скандали, що дійсно
викликала дільничного інспектора, але
той не притягував його до
відповідальності ні в 2011, ні в 2014 роках.
Він проживає більше 30 років на
спірному господарстві. Виховав двох
дочок, останнім часом півтора року
доглядав та виховував внучку, працював
в колгоспі, побудував літню кухню, в
якій тепер живе, підтримував
господарство. Зорав город, а вона не дає
його посадити. Кошти вкладав в
господарство. Вважає, що на підставі ст.
ст. 64, 156 ЖК України як колишній член
сім'ї має право на користування житлом
нарівні з власником, яка таємно в 2010
році оформила на себе будинок, про що
він дізнався в цьому судовому
засіданні. Останніх декілька місяців
він проживає в іншої особи, живе
тимчасово, оскільки допомагає їй по
господарству, до свого господарства
його теща не допускає. Власного житла
він не має. Йому нема де приписатись.

Заслухавши пояснення сторін,
представника, свідка, дослідивши
письмові докази, слід вважати позов
таким, що не підлягає задоволенню.

Встановлено у судовому засіданні і не
оспорюється сторонами, що більше 30
років, починаючи з 1982 року, відповідач
проживає в домоволодінні АДРЕСА_1 в с.
Великий Олександрів Віньковецького
району. В 2010 році судовим рішенням за
позивачкою визнано право власності на
це домоволодіння. Вона своє право
зареєструвала в органах реєстрації
прав на нерухоме майно 11.03.2010 року.
Будинок, який вона зареєструвала,
будувала її матір. Матір, вона, зять,
померла донька працювали в колишньому
колгоспі і проживали в цьому будинку.
Побудували літню кухню, в якій живе
зять. Вона живе літом в самому будинку,
а зимувати переходить в літню кухню.
Останніх декілька місяців зять живе в
іншої особи.

Інші обставини оспорювались сторонами.

Згідно з положеннями частини 1 статті 383
ЦК України, власник житлового будинку,
квартири має право використовувати
помешкання для власного проживання,
проживання членів своєї сім'ї, інших
осіб.

Відповідно до вимог ст.ст. 156, 64 ЖК
України, члени сім'ї власника житлового
будинку (квартири) користуються
житловим приміщенням нарівні з
власником, якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
житлом. Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користуватися.

Доведено позивачкою, що в 2010 році вона
юридично реалізувала свої права на
домоволодіння АДРЕСА_1 в с. Великий
Олександрів, зареєструвавши їх у
Віньковецькому МКП «Інвентарбюро» на
підставі судового рішення від 02.02.2010
року. Домоволодіння складається з
будинку, літньої кухні-сараю, гаражу,
сараю, веранди, погріба.

Сім'я відповідача (він, померла дружина
і діти) постійно проживали в літній
кухні домогосподарства, а позивачка - в
будинку, і лише в зимовий період
переселялась в літню кухню.

Згідно ст. 316 ЦК України, право
власності - це право особи на майно, яке
він здійснює відповідно до закону, по
своїй волі і незалежно від волі інших
осіб.

ОСОБА_1 здійснює право власності з 2010
року. Саме з цього періоду вона
зазначає про порушення своїх прав
зятем. Вона на підставі статті 391 ЦК
України вимагає усунути перешкоди у
здійсненні права користування
будинком шляхом виселення ОСОБА_2.

Зміст цієї статті забезпечує усім
власникам рівні умови здійснення
своїх прав. Діяльність власника може
бути обмежена чи припинена, або
власника може бути зобов'язано
допустити до користування його майном
інших осіб лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

ОСОБА_2 не є власником зазначеного
домоволодіння, але сторони
повідомляють, що з 1982 року
добросовісно, відкрито, розумно
користується цим домоволодінням. Не
заперечується відповідачкою, що до 2010
року він не вчиняв їй перешкод.

Відповідно до ст.344 ч.1 ЦК України, особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом 10 років набуває право
власності на це майно.

З 1 січня 2001 року згідно Прикінцевих та
перехідних положень зазначеного
цивільного кодексу почав діяти строк
набувальної давності на домоволодіння
для ОСОБА_2 Літньою кухнею він
користувався до грудня 2013 року.
Позивач, свідок, відповідач
стверджують, що з 1988 року він постійно в
ній проживає. Свідок ОСОБА_4
повідомляє, що батько літню кухню
будував. Цей факт не заперечується
позивачкою, яка додає, що і вона
вкладала кошти в цю будівлю. Із цього
слідує, що позивачка та відповідач
набули право спільної особистої
власності на приміщення літньої кухні,
яке на 1988 рік входило в майно
колгоспного двору і регулювалось ч.2 ст.
112 ЦК України.

Окрім того, ОСОБА_2 набув право в 1991 році
не лише на літню кухню, але і на частину
домоволодіння після набрання чинності
Законом України «Про власність». Він є
колишній член колгоспного двору.
Відповідно до ст. 125 ЦК України (Кодекс
1963 року - розподіл колгоспного двору),
як повнолітній член колгоспного двору,
колишній член колгоспу, нарівні з
тещею, її померлою матір'ю та своєю
покійною дружиною мав право на частку в
майні колгоспного двору і після
ліквідації колгоспного двору і
утворення КСП міг вимагати виділення
йому частки майна в натурі. Відповідно
до ст. 120 цього Кодексу, майно
колгоспного двору належить його членам
на праві спільної власності. Порядок
користування житловими приміщеннями
склався ще з 1988 року (часів роботи в
колгоспі), сім'я відповідача
користувалась літньою кухнею, а
позивачка - будинком літом і літньою
кухнею взимку. Цей порядок не змінився
на час розгляду справи і усно
закріплювався, що не протирічить
вимогам ст. 118 ЦК України.

Гарантуючи захист права власності
позивача, ст.ст.16, 386, 391 ЦК України, закон
надає відповідачу право на захист
речового права на чуже майно (стаття 396
ЦК України). Особа, яка має речове право
на чуже майно, має право на захист цього
права, у тому числі і від власника
майна, відповідно до положень глави 29
цього Кодексу.

Відповідач не скористався своїми
правами (ст.27, 31ЦПК України) і не подав
зустрічний позовом, але ця обставина не
обмежує його в правах на проживання в
домоволодінні № 4 по вул. Польвій.

Окрім зазначеного, позивач не довела у
судовому засіданні, що відповідачем
порушуються її права власника.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
надавши докази відповідно до вимог
ст.ст. 57-60 ЦПК України. В силу ч. 1 ст. 11
ЦПК України, суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Із наданих доказів, на переконання
суду, позивач не довела ті обставини,
на які посилалась як на підставу своїх
вимог, не надала обґрунтованих доводів
відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК
України, через що суд мав би змогу дійти
до іншого висновку у справі, яка
розглядалася.

За ст. 9 ЖК України, право на житло
(користування ним, усунення перешкод у
користуванні ним) підлягає захисту
лише у випадку порушення прав особи.

Позивачка довела суду, що двічі: в 2011 та
в 2014 роках зверталась з заявою до
Віньковецького РВ УМВС України про
насильство зі сторони відповідача.
Проте, ні вона, ні її представник не
довели факт вчинення такого
насильства і не довели, що воно
пов'язане з житловими
правовідносинами.

Свідок ОСОБА_4 повідомила, що тато бабку
не бив. До 2010 року відносини між
сторонами були нормальні, а коли
померла матір, вони погіршились. Він не
може жити з бабкою - нерви не
витримують, тому він тимчасово пішов до
іншої особи. Батько побудував погріб,
літню-кухню, гараж. Виховував сам з 2011
по 2013 року і утримував внучку. Іноді
випиває, але не зловживає спиртними
напоями. Повідомила, що бабка може
щось говорити, а потім відмовитись від
своїх слів.

Відповідно до вимог ст.116 ЖК України,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи які проживають разом з ним
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання з
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

ОСОБА_1 не надала доказів про те, що до
ОСОБА_2 застосовувались будь-які заходи
запобігання і громадського впливу.
Також не довела, що проживає з ним в
одному будинку (він живе в літній
кухні).

Ні вона, ні її представник не бажали
надати суду підтвердження факту
насильства, хоча судом запропоновано
стороні позивача в межах статті 10 ч.4
ЦПК України звернутись до
правоохоронного органу та надати суду
доказ притягнення ОСОБА_2 в 2011 та в 2014
роках до відповідальності. Також вона
не довела систему, систематичність
вчинення відносно неї протиправних дій
під час спільного проживання.

Так, вона спирається на факт
насильства від 17.02.2014 року, проте з її
повідомлення, повідомлення
відповідача та свідка, ОСОБА_2 в цей
період не жив з нею, а тимчасово мешкав
в іншої особи по АДРЕСА_2

Окрім того, конфлікти, з її слів, між
цими особами виникають з приводу
майна: за корову, за сапку, за город.

Із повідомлення Віньковецького РВ УМВС
України в Хмельницькій області № 2085
від 08.05.2014 року, заходи впливу до ОСОБА_2
за заявами ОСОБА_1не застосовувались.

За вказаних обставин, суд позбавлений
можливості встановити факт наявності
перешкод позивачу у користуванні
житлом. Згідно статтей 156, 64, ЖК України,
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє особу права користуватися
житлом.

Оскільки під час судового розгляду
було встановлено, що між сторонами
виник спір з приводу користування
житловим приміщенням і судом
встановлено, що правовідносини між
сторонами регулюються житловим та
Цивільним Кодексом України, позивач не
довела суду, що відповідач порушив
правову норму, оговорену цими
нормативними актами, тому її вимога про
виселення без надання іншого житла
ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 9, 64, 116, 156 ЖК України,
ст.ст. 16, 316, 344, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 8,
10,11,15, 60, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про виселення із жилого приміщення без
надання іншого житла - відмовити

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Хмельницької області через
Віньковецький районний суд
Хмельницької області протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя О.О.
Потапов