інстанції - Сидоренко А. П.Номер
провадження 22-ц/788/757/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А., Собини О. І.,

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 12 березня 2014 року

в цивільній справі за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумське
підприємство обслуговування житла» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 12 березня 2014 року задоволено
позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумське
підприємство обслуговування житла».

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Сумське
підприємство обслуговування житла»
заборгованість в сумі 2938 грн. 95 коп. та
судові витрати в сумі 229 грн. 40 коп.

Вказане рішення суду в частині
стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги за період з
жовтня 2000 року по лютий 2010 року
відповідач ОСОБА_3 оскаржила в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вона, посилаючись
на неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, а також на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду в
зазначеній частині скасувати і
ухвалити нове рішення, яким частково
задовольнити позовні вимоги ТОВ
«Сумське підприємство обслуговування
житла», стягнувши з неї заборгованість
за житлово-комунальні послуги за
період з березня 2010 року по жовтень 2013
року в сумі 1798,41 грн., а в решті позову
відмовити за спливом позовної
давності.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що судом першої
інстанції безпідставно не застосовано
строк позовної давності та
необґрунтовано стягнуто з відповідача
всю суму заборгованості, оскільки
позов заявлено позивачем поза межами
трьохрічного строку позовної давності.
Відповідачка не заперечує факту того,
що сплачувала весь спірний період за
комунальні послуги незначні суми, що,
на її думку, має свідчити про
невизнання нею як суми заборгованості,
так і повного розміру нарахування по
місяцях. Як стверджує в апеляційній
скарзі відповідач, сплачуючи плату за
комунальні послуги в меншому розмірі,
ніж нараховував їй позивач, вона
виходила з того, що їй надавались
послуги в неналежному обсязі та
неналежної якості, тому вона вважала за
необхідне проводити лише часткову
оплату нарахованих їй сум за надані
послуги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4 про задоволення апеляційної
скарги, пояснення представника
позивача ТОВ «СПОЖ» Клюшнікової В.Я.
про залишення рішення суду без змін,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідач ОСОБА_3 є власником квартири
АДРЕСА_1. У цьому жилому приміщенні вона
зареєстрована і мешкає разом з сином
ОСОБА_4 (а.с.7, 124).

Відповідно до договору про надання
послуг з утримання будинків і споруд та
прибудинкової території від 01
листопада 2006 року, укладеного між
обслуговуючою організацією та
житлово-будівельним кооперативом,
житловий будинок, в якому мешкає
відповідач, перебуває на
обслуговуванні в ТОВ «Сумське
підприємство обслуговування житла»,
позивача у даній справі (а.с.8-9).

Як вбачається з матеріалів справи, за
спірний період, тобто з 01 жовтня 2000 року
по 31 жовтня 2013 року, з боку
обслуговуючої організації відповідачу
надавались послуги по утриманню
будинку і прибудинкової території, а
відповідач, відповідно, користувалась
вказаними послугами, однак несвоєчасно
та не в повному обсязі сплачувала кошти
за надані послуги, внаслідок чого
виникла заборгованість в сумі 2938 грн. 95
коп., що підтверджується наданим
позивачем розрахунком заборгованості
по сплаті житлово-комунальних послуг
(а.с.37-41).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
несвоєчасно та не в повній мірі
сплачувала надані позивачем послуги з
утримання будинку і прибудинкової
території за період з 01 жовтня 2000 року
по 31 жовтня 2013 року, безпідставно
занижаючи розмір оплати, тому стягнув з
неї борг в сумі 2938 грн. 95 коп.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно з вимогами ст.ст. 20, 21, 22 Закону
України «Про житлово-комунальні
послуги» позивач зобов'язаний
забезпечувати своєчасну та відповідну
якість наданих комунальних послуг, а
відповідач, як споживач таких послуг,
зобов'язана оплачувати комунальні
послуги у строки, встановлені
договором або законом.

Як зазначено в п.17 Правил користування
приміщеннями будинків і прибудинкових
територій, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України № 572 від 08
жовтня 1992 року, платежі за комунальні
та інші послуги власниками квартир,
наймачами і орендарями вносяться
щомісяця не пізніше 10 числа наступного
місяця, якщо договором не встановлені
інші строки.

Позиція відповідача, яку вона зайняла,
не сплачуючи своєчасно і в повній мірі
кошти за надані послуги, як вбачається
зі змісту апеляційної скарги,
зводиться до того, що вона вважає, що
позивач не довів факту про повне і
якісне виконання своїх зобов'язань
щодо надання їй житлово-комунальних
послуг, тому вона мала право на неповну
сплату вартості житлово-комунальних
послуг.

Колегія суддів вважає, що така позиція
відповідача є помилковою і не свідчить
про те, що вона у законний спосіб
намагалася захистити свої права.

Зокрема, відповідно до п.2 ст.10 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» та Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і прибудинковими територіями
власники приватизованого житла в
багатоквартирних будинках (до них
належать і власники квартир у
кооперативних будинках та викуплених
квартир) є співвласниками всіх
допоміжних приміщень будинку та його
технічного обладнання і повинні
сплачувати свою частку витрат у
загальних квартирах на утримання
будинку (житла) та прибудинкової
території пропорційно до займаної
площі. Послуги з утримання будинків і
споруд та прибудинкових територій
зобов'язані сплачувати як
квартиронаймачі, так і власники
викуплених та приватизованих квартир.

Відповідно до ст.13 Закону України «Про
житлово-комунальні послуги» залежно
від функціонального призначення,
житлово-комунальні послуги
поділяються на:

- комунальні послуги (централізоване
постачання холодної та гарячої води,
водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо);

- послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій (прибирання
внутрішньобудинкових приміщень та
прибудинкової території,
санітарно-технічне обслуговування,
обслуговування внутрішньобудинкових
мереж, утримання ліфтів, освітлення
місць загального користування,
поточний ремонт, вивезення побутових
відходів тощо);

- послуги з управління будинком,
спорудою або групою будинків;

- послуги з ремонту приміщень, будинків,
споруд.

Порядок оформлення претензій у сфері
надання житлово-комунальних послуг
передбачений ст.18 Закону «Про
житлово-комунальні послуги» і
зводиться до того, що споживач має
право викликати представника надавача
послуг для складання і підписання
акта-претензії із зазначенням виду,
показника порушення тощо.

З матеріалів справи вбачається, що
акти-претензії між сторонами з приводу
ненадання чи надання неякісних послуг
щодо утримання будинку і прибудинкової
території не складались.

До того ж, сплата відповідачкою
вартості отриманих нею
житлово-комунальних послуг в меншому
розмірі, ніж нарахував позивач, не є
належним і допустимим доказом
підтвердження факту ненадання
позивачем в належному обсязі та
належній якості вказаних послуг, а є
лише підтвердженням факту неналежного
виконання взятих на себе зобов'язань з
боку відповідачки.

Що стосується посилання в апеляційній
скарзі на пропуск позивачем
трьохрічного строку позовної давності,
то вони не заслуговують на увагу
колегії суддів з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

За положеннями ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Вимогами ч.ч.1, 3 ст.264 ЦК України
передбачено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач, починаючи з липня 2001 року,
періодично, хоча і не кожного місяця
сплачувала послуги з утримання будинку
та прибудинкової території, що
свідчить про визнання нею боргу, а
протилежного вона належними,
допустимими, обґрунтованими та
переконливими доказами не довела.

Крім того, зі змісту апеляційної скарги
вбачається, що відповідачка визнає
наявність у неї заборгованості за
спожиті житлово-комунальні послуги,
але просить зменшити розмір боргу,
посилаючись лише на пропуск позивачем
строку позовної давності.

Інші доводи апеляційної скарги також
не є підставою для зміни чи скасування
законного і обґрунтованого рішення
суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду відповідає вимогам
матеріального і процесуального права,
отже, апеляційну скаргу необхідно
відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 12 березня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -