Ухвала

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Кафідової О.В.,
Попович О.В.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовами ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про стягнення коштів, набутих
без законних підстав, та про стягнення
боргу за договором позики, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 07 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 11 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості за договором
позики, в обґрунтування якого зазначив,
що 07 липня 2011 року між сторонами було
укладено договір позики, згідно з
умовами якого ОСОБА_4 позичив у нього 560
000 грн, що еквівалентно 70 000 доларів США,
і зобов'язався повернути до 31 грудня 2012
року рівними частинами. Факт укладення
договору позики та отримання коштів
підтверджується розпискою, яку ОСОБА_4
на підставі ч. 2 ст. 1047 ЦК України
власноручно склав та підписав у
присутності свідків. Однак взяті на
себе договірні зобов'язання не виконав
та суму позики у визначений строк не
повернув.

У червні 2012 року позивач ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом про
стягнення з відповідача безпідставно
отриманих та збережених коштів. В
обґрунтування позову зазначив, що 07
липня 2011 року між ним та ОСОБА_4 було
досягнуто домовленості та фактично
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, за яким останній
продав йому земельну ділянку площею
0,3590 га, що розташована в АДРЕСА_1, яка
надана для ведення особистого
селянського господарства. Продаж
земельної ділянки вчинено у сумі 800 000
грн. На виконання цієї домовленості
ОСОБА_4 видав на йому ім'я довіреність
на право продажу зазначеної земельної
ділянки, а дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_6 цього
ж дня надала йому згоду на продаж
земельної ділянки.

Одночасно з передачею йому довіреності
та згоди дружини він оплатив ОСОБА_4
вартість проданої земельної ділянки у
сумі 800 000 грн. Після отримання грошей
ОСОБА_4 власноручно в присутності
свідків склав та підписав гарантійного
листа про те, що не буде відкликати
видану йому довіреність, а в разі
відкликання зобов'язується повернути
йому ці кошти.

Враховуючи, що 03 серпня 2011 року ОСОБА_4
скасував видану йому довіреність, тому
вважає, що останній повинен повернути
йому кошти у сумі 800 000 грн.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 07
червня 2013 року, яке залишено без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 11 грудня 2013 року, у
задоволенні позовів ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 07 червня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 11 грудня 2013 року, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 07 липня 2011 року
ОСОБА_4 власноручно у присутності
свідків написав розписку про те, що
позичає у ОСОБА_3 560 000 грн, що
еквівалентно 70 000 доларів США, які
зобов'язується повернути до 31 грудня 2012
року рівними частинами.

У цей же день ОСОБА_4 склав гарантійний
лист про те, що 07 липня 2011 року надав
довіреність ОСОБА_3 на продаж земельної
ділянки та гарантував, що не буде
відкликати її, а у разі відкликання
зобов'язався повернути ОСОБА_3 100 000
доларів, що еквівалентно 800 000 грн.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, виходив з того, що
жодних доказів того, що ОСОБА_3 передав
відповідачу 800 000 гривень після
отримання 07 липня 2011 року довіреності з
правом продажу земельної ділянки,
сторонами не надано. Відмовляючи у
задоволенні позовних вимог про
стягнення заборгованості за договором
позики, суди зазначили, що докази, які
містяться в матеріалах справи,
спростовують факт передачі
відповідачеві коштів у сумі 560 000 грн.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти або інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того роду та такої ж
якості.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника,
яка посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей. Однак
такий доказ повинен містити в собі
визначені законом і сторонами істотні
умови правочину.

Згідно зі статтею 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК
України позичальник має право оспорити
договір позики на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Суди ухвалили рішення на основі
неповно з'ясованих обставин, не
встановили дійсні обставини справи,
які мають значення для правильного
вирішення справи, а саме: факт передачі
грошових коштів за договором позики,
надали перевагу одним доказам над
іншими без належного обґрунтування
цього, а тому судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338
ЦПК України є підставою для їх
скасування із передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 07
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 11
грудня 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О.
Дьоміна

Судді:

О.В. Кафідова

О.В. Попович

О.В. Ступак

С.П. Штелик