Справа №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2014 року

м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючого судді - Притуляка С.А.

при секретарі Коверченковій М.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом про визнання договору
купівлі-продажу квартири дійсним та
визнання за ним права власності на
квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Позовні
вимоги мотивовані тим, що він у 2005 році
домовився з громадянами ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 про продаж належної їм на праві
приватної власності квартири за
адресою: АДРЕСА_1. При цьому, як зазначає
позивач сторонами були виконані усі
істотні умови, що випливають з договору
купівлі-продажу, а саме: позивачем
сплачено грошові кошти за вказану
квартиру, а громадяни ОСОБА_5 та ОСОБА_6
передали йому квартиру. Домовленість
щодо продажу квартири мала усний
характер, а оформити договір
купівлі-продажу нотаріально сторони не
встигли, оскільки громадяни ОСОБА_6
померли. Відповідач у справі є донькою
померлих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 і, в силу
ст.1261 ЦК України, спадкоємцем першої
черги за законом.

Позивач та його представник -
ОСОБА_2, який діє на підставі
довіреності від 21.02.2014р., у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги та
просили їх задовольнити. Надали для
долучення до матеріалів справи
документи, які були прийняті судом та
долучені до матеріалів справи.

Відповідач у судовому засіданні
позов визнала в повному обсязі та не
заперечувала проти задоволення
позовних вимог. Зазначила, що спадщину
в вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1
у встановленому законом порядку не
приймала та не збирається, а також
вказувала на те, що їй відомо про
наявність усної домовленості її
батьків з позивачем щодо продажу даної
квартири, і що вона на неї не претендує.

Ухвалою суду від 21.02.2014р. було
відмовлено ОСОБА_3 у прийнятті визнання
позову ОСОБА_1 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності, а судовий розгляд
продовжено.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши надані ними докази та
вивчивши матеріали справи, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог з огляду на
наступне.

Позивач просить визнати дійсним
усний договір купівлі-продажу
нерухомого майна - квартири за адресою:
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.657 ЦК України (в
редакції станом на момент виникнення
спірних правовідносин), договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або
іншого нерухомого майна укладається
у письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин
є вчиненим з моменту його державної
реєстрації (ч.1 ст.210 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України,
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації -
з моменту державної реєстрації.

Таким чином, договір
купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та
громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (в разі
наявності відповідної домовленості та
досягнення усіх істотних умов
договору) мав укладатися в письмовій
формі, підлягав і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації.

Втім, як свідчать матеріали
справи та не спростовано позивачем,
жодної із вказаних вимог дотримано не
було.

Відповідно до позиції Верховного
Суду України, викладеної в п.13
Постанови Пленуму №9 від 06.11.2009р.),
вирішуючи спір про визнання
правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
частини другої статті 220 ЦК України не
застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
оскільки момент вчинення таких
правочинів відповідно до статей 210 та
640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Таким чином, враховуючи
відсутність державної реєстрації,
договір купівлі-продажу квартири між
ОСОБА_1 та громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6
не є укладеним і не створює прав та
обов'язків для сторін.

Щодо посилань позивача на
положення ст.218 ЦК України, в якості
підстави для задоволення позову, суд
зазначає наступне.

За приписами ст.218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом.

Заперечення однією із сторін
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
грунтуватися на свідченнях свідків.
Якщо правочин, для якого законом
встановлена його недійсність у разі
недодержання вимоги щодо письмової
форми, укладений усно і одна із сторін
вчинила дію, а друга сторона
підтвердила її вчинення, зокрема
шляхом прийняття виконання, такий
правочин у разі спору може бути
визнаний судом дійсним (ч.2 ст.218 ЦК
України).

Позивач вказує на те, що були
виконані усі істотні умови, що
випливають з договору купівлі-продажу,
а саме: позивачем сплачено грошові
кошти за вказану квартиру, а громадяни
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 передали йому
квартиру.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК
України, кожна сторона на засадах
змагальності повинна довести
належними та допустимими доказами ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог та заперечень.

Однак, всупереч наведених норм,
позивачем не надано жодного доказу на
підтвердження як досягнення між
сторонами згоди щодо істотних умов
договору купівлі-продажу квартири
(ціни, предмету, строків виконання
тощо), так і факту виконання ними умов
такого договору (сплату коштів за
квартиру продавцеві, передачу квартири
покупцеві тощо). В матеріалах справи
взагалі відсутні будь-які докази
існування між ОСОБА_1 та громадянами
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 домовленості про
продаж належної їм на праві приватної
власності квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Визнання ж відповідачкою, яка є
донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_6, позову, не
може вважатися доказом на
підтвердження вказаних обставин,
оскільки з огляду на положення абзацу
другого частини першої статті 218 ЦК
України не може доводитися свідченням
свідків не лише заперечення факту
вчинення правочину

або оспорювання окремих його частин,
а й факт його вчинення, а також
виконання зобов'язань, що виникли з
правочину (аналогічної позиції
дотримується й Верховний Суд України в
п.12 Постанови Пленуму №9 від 06.11.2009р.).

До того ж, як вже зазначено судом,
внаслідок відсутності державної
реєстрації, договір купівлі-продажу
квартири між ОСОБА_1 та громадянами
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є укладеним і не
створює прав та обов'язків для сторін.

З огляду на наведене, суд
приходить до висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог про
визнання договору купівлі-продажу
квартири дійсним.

Враховуючи те, що договір
купівлі-продажу квартири між ОСОБА_1 та
громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не є
укладеним і не створює прав та
обов'язків для сторін, а також
відсутність інших підстав для визнання
за позивачем права власності на
вказану квартиру, суд відмовляє також й
у задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на квартиру
за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно положень ст.88 ЦПК України,
витрати по сплаті судового збору
покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 203, 210, 218, 640, 657 ЦК
України, ст.ст.10, 60, 88, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним та визнання
права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення ухвалено, оформлено і
підписано в нарадчій кімнаті суддею.

Суддя

Притуляк С.А.

21.02.2014