Справа № 437/6877/13-ц
Провадження № 22ц/782/1580/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Кострицького
В.В.,

суддів: Бережної С.В.., Стахової Н.В.,

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника Державної виконавчої
служби України на ухвалу Ленінського
районного суду м. Луганська від 19
березня 2014 року по справі за скаргою
ОСОБА_2 на дії та бездіяльність
посадових осіб Державної виконавчої
служби України, на постанову про
повернення виконавчого документу
стягувачу з вимогами скасування
постанови та зобов'язання вчинити
певні дії, -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на
дії та бездіяльність посадових осіб
Державної виконавчої служби України.
Ухвалою Ленінського міського суду
Луганської області від 19 березня 2014
року скаргу ОСОБА_2 задоволено
частково, визнано бездіяльність
посадових осіб Державної виконавчої
служби України Миронюк І.В., Вовченко
О.В., Каращук К.Л., Калевич В.А., що
виразились у тривалому невиконанні
судового рішення, що набрало законної
сили, ухвали апеляційного суду
Луганської області від 09.07.2009 року,
неправомірною. У задоволенні решти
вимог відмовлено за необґрунтованістю.

31.03.2014 р. представник Державної
виконавчої служби України звернувся з
апеляційною скаргою на оскаржувану
ухвалу суду першої інстанції, вважає,
що вона винесена з порушенням норм
матеріального, процесуального права,
тому ухвалу необхідно скасувати та
прийняти нове рішення, яким у
задоволенні скарги ОСОБА_2
відмовити у повному обсязі. Апелянт
вважає, що вимоги заявника щодо
визнання дій та бездіяльності не
підлягають задоволенню у зв'язку з
пропущенням строку на їх оскарження.
Доводами апеляційної скарги є ті
обставини, що в мотивувальній частині
ухвали Ленінського районного суду м.
Луганська не зазначено обґрунтування
задоволених вимог. Крім того, на думку
апелянта, заявник не надав жодного
нормативного обґрунтування
неправомірності дій та бездіяльності
посадових осіб Державної виконавчої
служби України, а також старшого
державного виконавця Карашук К.Л. та
начальника відділу примусового
виконання рішень Калевича В.А.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість ухвали суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, однак апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування ухвали.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга є необґрунтованою і не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
законною і обґрунтованою є ухвала, коли
суд виконав всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом на основі повного і всебічного
з'ясування обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_2 на дії та
бездіяльність посадових осіб
Державної виконавчої служби України,
суд першої інстанції виходив з того, що
посадові особи ДВС - Миронюк І.В.,
Вовченко О.В., Каращук К.Л., Калевич В.A.
необізнані у нормах чинного
законодавства, що привело, до тривалого
невиконання судового рішення - ухвали
апеляційного суду Луганської області
від 09 липня 2009 року про стягнення з
державного бюджету, шляхом
зобов'язання Державного казначейства
України списати з єдиного
казначейського, рахунку на користь
ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди
50000,00 грн, яке набрало законної сили та
за якою 27 серпня 2009 року Ленінським
районним судом м. Луганська було видано
виконавчий лист. Таким чином, суд
вирішив, що вимоги ОСОБА_2 в частині
визнання дій та бездіяльності
відповідних посадових осіб Державної
виконавчої служби України є такими, що
підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
відповідає обставинам справи і вимогам
закону.

Судом встановлено та з матеріалів
справи вбачається, що ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 09.07.2009 року ухвалу Ленінського
районного суду м. Луганська від 16.10.2008
року змінено в частині стягнення
матеріальної шкоди у розмірі 10 900,00 грн,
ухвалу суду в частині відмови ОСОБА_2 у
задоволенні вимог про повернення
вилученого майна скасовано та у цій
частині його вимоги задоволено,
зобов'язано ВАТ «Облрембиттехніка»
повернути майно ОСОБА_2, а в частині
стягнення з Державного казначейства
України за рахунок коштів Державного
бюджету України на користь ОСОБА_2 на
відшкодування матеріальної шкоди 10900,00
грн, моральної шкоди 50000,00 грн ухвалу
суду залишено без змін (а.с. 56-61, 64). 27.08.2009
року Ленінським районним судом м.
Луганська було видано виконавчий лист
про стягнення з державного бюджету
шляхом зобов'язання Державного
казначейства України списати з єдиного
казначейського рахунку на користь
ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди
50 000,00 грн (а.с. 8). Ухвалою Ленінського
районного суду м. Луганська від 04.10.2010
року визнано неправомірними дії
старшого державного виконавця
Черноволова В.А. щодо несвоєчасного
спрямування на адресу заявника копії
постанови від 20.10.2009 року, визнано
неправомірними дії Державного
виконавця Сироєжко Я.В. щодо
несвоєчасного спрямування на адресу
заявника копії постанови від 28.12.2009
року, визнано неправомірною
бездіяльність державного виконавця
Сироєжко Я.В. в; частині порушення
строків встановлених Законом України
«Про виконавче провадження» щодо
вчинення виконавчих дій та виконання
рішення суду; ухвала набрала законної
сили та підлягала виконанню (а.с. 75-79). Із
наявних копій матеріалів виконавчого
провадження № 1626/8-2011 (а.с. 31-137)
вбачається, що останнє перебувало
упровадженні ДВС МЮУ у державного
виконавця Сироєжко Я.В. з 22 грудня 2009
року по 16 квітня 2010 року, у державного
виконавця Каращук К.Л. з 31 січня 2011 року
по 14 грудня 2011 року та з 16 липня 2012 року,
державного виконавця Вовченка О.В., з 21
січня 2011 року по 21 жовтня 2011 року;
начальниками цього відділу ДВС у
період з 29 січня 2010 року по 15 березня 2010
року був Пелих О.A., 22 листопада 2010 року
по 27 січня 2011 року - Миронюк І.В., з 23
вересня 2011 року по 16 липня 2012 року -
Калевич В. А.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про
виконавче провадження" виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших
органів(посадових осіб) - це сукупність
дій органів і посадових осіб,
визначених у цьому Законі, що
спрямовані на примусове виконання
рішень судів та інших
органів(посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно - правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню.

Статтею 383 ЦПК України встановлено, що
сторони виконавчого провадження
мають право звернутися до суду із
скаргою, якщо вважають, що рішенням,
дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ч.1 ст. 82 Закону України "Про
виконавче провадження" рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника
відділу, якому безпосередньо
підпорядкований державний
виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Частиною 1 ст. 384 ЦПК України
передбачено, що скаргу може бути подано
до суду безпосередньо або після
оскарження рішення, дії або
бездіяльності державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби до начальника
відповідного відділу державної
виконавчої служби.

Згідно ч.2 ст. 387 ЦПК України у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Статтею 11 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено,
що державний виконавець повинен
здійснювати заходи, необхідні для
своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
Законом. Відповідно до п. 4.7.4.
Інструкції про проведення виконавчих
дій, затвердженої наказом Міністерства
юстиції України N 74/5 від 15.12.99 року (далі
- Інструкція), після усунення обставин,
які стали підставою для зупинення
виконавчого провадження, державний
виконавець не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини, зобов'язаний поновити
виконавче провадження за власною
ініціативою або за заявою стягувача,
про що виноситься постанова. Копія
постанови про поновлення виконавчого
провадження надсилається сторонам та
органу (посадовій особі), який прийняв
рішення.

Судова колегія погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
поновлення ОСОБА_2 строку на звернення
із скаргою на дії та бездіяльність
посадових осіб Державної виконавчої
служби України, та вважає доводи
апелянта стосовно того, що вимоги
заявника щодо визнання дій та
бездіяльності не підлягають
задоволенню у зв'язку з пропущенням
строку на їх оскарження, як такі, що не
спростовують висновків суду першої
інстанції. Так, при вирішенні питання
про те, які підстави можна вважати
поважними для поновлення строку
звернення до суду з відповідною
скаргою, суд має керуватися тим, що
вичерпного переліку таких підстав ЦПК
не містить, вони у кожному конкретному
випадку залежать від певних ситуацій.
При цьому судом також має
враховуватися прецедентна практика
Європейського суду з прав людини щодо
застосування статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, яка гарантує справедливий
судовий розгляд, а виконання рішення
суду є завершальною та невідємною
частиною розгляду цивільної справи.
Оскільки з матеріалів справи
вбачається, що копію постанови
отримано заявником 20.07.2012 року, а
представником Державної виконавчої
служби України не надано жодного
доказу на спростування факту отримання
постанови у зазначену дату, тому судом
обґрунтовано поновлено строк на
подання відповідної скарги.

Доводи апеляційної скарги стосовно тих
обставини, що в мотивувальній частині
ухвали Ленінського районного суду м.
Луганська не зазначено обґрунтування
задоволених вимог, а заявник не надав
жодного нормативного обґрунтування
неправомірності дій та бездіяльності
посадових осіб Державної виконавчої
служби України, а також старшого
державного виконавця Карашук К.Л. та
начальника відділу примусового
виконання рішень Калевича В.А.,
спростовуються наявними в матеріалах
справи доказами, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що направивши на
адресу Ленінського районного суду
заяву від 16 квітня 2010 року про зміну
способу та порядку виконання рішення
суду, державним виконавцем тривалий
час не вживалися заходи щодо розгляду
цієї заяви. Так, запит про результати
розгляду заяви від 16 квітня 2010 року
було направлено тільки 22 листопада 2010
року, тобто, через 7 місяців після
звернення до суду. Крім того, з
матеріалів виконавчого провадження №
1626/8-2011 (а.с. 31-137) вбачається, що останнє
перебувало упровадженні ДВС МЮУ у
державного виконавця Сироєжко Я.В. з 22
грудня 2009 року по 16 квітня 2010 року, у
державного виконавця Каращук К.Л. з 31
січня 2011 року по 14 грудня 2011 року та з 16
липня 2012 року, державного виконавця
Вовченка О.В., з 21 січня 2011 року по 21
жовтня 2011 року; начальниками цього
відділу ДВС у період з 29 січня 2010 року
по 15 березня 2010 року був Пелих О.A., 22
листопада 2010 року по 27 січня 2011 року -
Миронюк І.В., з 23 вересня 2011 року по 16
липня 2012 року - Калевич В.А., проте
згідно із ст.. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець повинен здійснювати заходи,
необхідні для своєчасного і в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
Законом. Тому судом першої інстанції
правомірно та на законних підставах
визнано вказаних посадових осіб
причетними до вчинення тяганини з
приводу виконання судового рішення, що
набрало законної сили, та
протиправними їх дії, що перешкодили
виконанню судового рішення.

З огляду на зазначене, відповідно до
пункту 1 ст. 312 ЦПК України, колегія
суддів відхиляє апеляційну скаргу і
залишає ухвалу без змін, як таку, що
постановлена з додержанням вимог
закону.

На підставі статті 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
Державної виконавчої служби України
відхилити.

Ухвалу Ленінського районного суду м.
Луганська від 19 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набуває чинності негайно, але
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий: Судді: