Номер провадження: 22-ц/785/4033/14
Номер справи місцевого суду: 509/56/14-ц
Головуючий у першій інстанції Куркан
Доповідач Станкевич В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:
головуючого - Станкевича В.А.

суддів - Варикаші
О.Д.

- Ступакова
О.А.

при секретарі - Стадніченко
А.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за скаргою
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на дії державного
виконавця відділу ДВС Ізмаїльського МР
УЮ в Одеській області Слюсаренко М.Ю.,
за апеляційною скаргою начальника
відділу державної виконавчої служби
Ізмаїльського МР УЮ в Одеській області
Дрангой Д.О. на ухвалу Овідіопольського
районного суду Одеської області від 19
лютого 2014 року,-

встановила:

В січня 2014 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4
звернулись до суду з вищевказаною
скаргою, в якій зазначили, що на
примусовому виконанні у вищевказаного
відділу знаходяться виконавчі листи №
2-266-2003 Овідіопольського районного суду
Одеської області від 10.07.2006 року про
стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3
майнової та моральної шкоди в розмірі
2025 грн. і на користь ОСОБА_4 - майнової та
моральної шкоди в розмірі 5970 грн.

На протязі трьох місяців з дати
отримання вищевказаних виконавчих
листів вищевказаний відділ не
відкривав виконавче провадження та не
надсилав стягувачам відповідних
постанов рекомендованими листами. В
зв'язку з чим, 18 грудня 2013 року
стягувані звернулися до заступника
начальника ГУЮ в Одеській області -
начальника ВДВС з відповідною скаргою

Після чого, 27 грудня 2013 року державним
виконавцем вищевказаного відділу на
адрес стягувачів були надіслані не
обґрунтовані постанови від 17 грудня 2013
року про повернення вищевказаних
виконавчих документів стягувачам.

За вищевказаних підстав вимушені
звернутися до суду та просити суд
визнати діяльність державного
виконавця відділу ДВС Ізмаїльського МР
УЮ в Одеській області Слюсаренко М.Ю.
щодо виконання вищевказаних
виконавчих листів незаконною; визнати
незаконними та скасувати постанови
вищевказаного відділу від 17.12.2013 року
про повернення виконавчих документів
стягувачам; зобов'язати вищевказаний
відділ поновити виконавче провадження
по примусовому виконанню вищевказаних
виконавчих листів; зобов'язати
вищевказаний відділ надати витяг з
реєстрових Книг реєстрації прав
власності на житловий будинок в
АДРЕСА_1 з приводу визначення частки
майна боржника ОСОБА_7 згідно ст. 379 ЦПК
України; стягнути з вищевказаного
відділу судовий збір в сумі 230 грн.

13 лютого 2014 року від відділу ДВС
Ізмаїльського МРУЮ в Одеській області
до суду надійшло заперечення, в якому
начальник відділу зазначав, що
державним виконавцем у відповідності
до Закону України «Про виконавче
провадження» було прийняте законне та
обґрунтоване рішення щодо виконання
вищевказаних виконавчих листів, у
зв'язку з чим, просив залишити
вищевказану скаргу без задоволення та
розглянути її без участі їх
представника. (а. с. 5)

В судовому засіданні ОСОБА_4 скаргу
підтримав.

Ухвалою Овідіопольського районного
суду Одеської області від 19 лютого 2014
року скарга ОСОБА_3, ОСОБА_4 на дії
державного виконавця відділу ДВС
Ізмаїльського МР УЮ в Одеській області
Слюсаренко М.Ю. задоволена частково.

Постанова державного виконавця
Державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції Одеської області
від 17.12.2013 р. про повернення виконавчого
документу стягувачам ОСОБА_4, ОСОБА_3
скасована.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування ухвали суду та
постановлення нової ухвали, якою
відмовити ОСОБА_4, ОСОБА_3 у задоволенні
скарги.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість ухвали
суду в межах заявлених вимог і доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Судом встановлено, що у відділі ДВС
Ізмаїльського МРУЮ в Одеській області
на примусовому виконанні знаходились
виконавчі листи № 2-266-2003
Овідіопольського районного суду
Одеської області від 10.07.2006 року про
стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3
майнової та моральної шкоди в розмірі
2025 грн. і на користь ОСОБА_4 - майнової та
моральної шкоди в розмірі 5970 грн.

01.10.2013 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в
установленому законом порядку подали
до відділу ДВС Ізмаїльського МР УЮ в
Одеській області заяву про відкриття
виконавчого провадження разом з
оригіналами вищевказаних виконавчих
листів для примусового їх виконання
|(а.с. 37-38, 41-42)

03.10.2013 року державним виконавцем
вищевказаного відділу були винесені
постанови про відкриття виконавчих
проваджень та направлені сторонам
(а.с.39,40, 43,44)

З копій виконавчих проваджень
надісланих відділом ДВС Ізмаїльського
МР УЮ в Одеській області вбачається, що
державний виконавець після відкриття
цих проваджень зробив відповідні
запити до реєструючих органів для
встановлення майнового стану боржника,
на що отримав відповіді про те, що право
власності у боржника на рухоме та
нерухоме майно відсутнє, на обліку в
податковій інспекції та УПФ боржник не
перебуває, як фізична - особа
підприємець не зареєстрований, пенсію
не отримує, місце роботи відсутнє, (а. с.
45-50)

23.10.2013 року, держаним виконавцем
вищевказаного відділу було здійснено
виїзд на місце проживання ОСОБА_7 та
встановлено, що майно, грошові кошти,
цінні папери належні боржникові на
праві власності відсутні, (а.с.51-52)

В зв'язку з чим, 17 грудня 2013 р. державний
виконавець вищевказаного відділу
виніс постанови про повернення
вищевказаних виконавчих листів ОСОБА_4
і ОСОБА_3 з підстав, передбачених п. 2 ч. 1
ст. 47 Закону України «Про виконавче
провадження». ( а.с. 8-9)

Крім того, 20.03.2012 року за поданням
вищевказаного відділу Ізмаїльським
міськрайонним судом Одеської області
було винесено ухвалу про тимчасову
заборону ОСОБА_7 виїзду з України до
повного виконання вищевказаних
виконавчих листів, (а.с. 56)

Між тим, суд першої інстанції дійшов
висновку, що заявителі обґрунтовано
вважали, що акт державного виконавця
від 23.10.2013 р. викликає сумнів у його
правдивості, оскільки він складений у
присутності понятих, які не мешкають в
тому місці, де вказаний акт складався, а
саме в с. Муравльовка, Ізмаїльського
району.

А також суд першої інстанції вважав, що
державний виконавець не перевіривши
належним чином наявність майна
боржника, передчасно виніс постанову
про повернення виконавчого документа
стягувачу.

На підставі наведеного суд першої
інстанції частково задовольнив скаргу
та скасував постанову державного
виконавця Державної виконавчої служби
Ізмаїльського міськрайонного
управління юстиції Одеської області
від 17.12.2013 р. про повернення виконавчого
документу стягувачам ОСОБА_4, ОСОБА_3 та
зобов'язав вказаний відділ провести
всі передбачені законом України «Про
виконавче провадження» виконавчі дії в
межах зазначеного закону.

Судова колегія не може погодитись з
таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони
виконавчого провадження мають право

звернутися до суду із скаргою, якщо
вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Згідно ст. 11 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець зобов'язаний вживати
передбачених цим Законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до п. 2 ч. І ст. 47 Закону
України «Про виконавче провадження»
виконавчий документ, на підставі
якого відкрито виконавче
провадження, за яким виконання не
здійснювалося або здійснено частково,
повертається стягувачу, якщо у
боржника відсутнє майно, на яке може
бути звернено стягнення, а здійснені
державним виконавцем відповідно до
цього Закону заходи щодо розшуку
такого майна виявилися
безрезультатними.

Частиною 3 статті 15 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
як поняті можуть бути запрошені
будь-які дієздатні особи, які не мають
особистої заінтересованості у
провадженні виконавчих дій і не
пов'язані між собою або з учасниками
виконавчого провадження родинними
зв'язками, підлеглістю чи
підконтрольністю.

Будь-яких інших обмежень участі
понятих у провадженні виконавчих дій
Законом не передбачено.

Судом першої інстанції не встановлено,
що поняті не дієздатні особи, або мають
особисту заінтересованість у
провадженні виконавчих дій, або
пов'язані між собою або з учасниками
виконавчого провадження родинними
зв'язками, підлеглістю чи
підконтрольністю.

При таких даних у суду першої інстанції
не було законних підстав вважати, що
акт державного виконавця від 23.10.2013 р.
викликає сумнів у його правдивості
саме із-за участі понятих, які не
мешкають в тому місці, де вказаний акт
складався.

Більш того суд першої інстанції
зазначив, що акт державного виконавця
від 23.10.2013 р. викликає сумнів у його
правдивості.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення
по справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Таким чином суд першої інстанції
ухвалюючи рішення фактично
ґрунтувався на припущеннях, що є
неприпустимим.

Що стосується стверджень суду першої
інстанції про те, що державний
виконавець не перевірив належним чином
наявність майна боржника, то суд першої
інстанції не зазначив, що саме
державний виконавець не виконав
відповідно до своїх обов'язків.

З матеріалів справи вбачається, що
державний виконавець здійснив всі
необхідні дії для встановлення
наявності майна боржника відповідно до
вимог передбачених Законом України
«Про виконавче провадження».

Тому, враховуючи викладене, судова
колегія погоджується з доводами
апеляційної скарги та вважає, що ухвала
суду першої інстанції від 19 лютого 2014
року, постановлена з порушенням норм
матеріального права.

Таким чином, на підставі викладеного,
ухвалу Овідіопольського районного
суду Одеської області від 19 лютого 2014
року необхідно скасувати та
постановити нову ухвалу, якою в
задоволенні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
дії державного виконавця відділу ДВС
Ізмаїльського МР УЮ в Одеській області
Слюсаренко М.Ю. відмовити.

Керуючись ст. 304, 307, 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу начальника відділу
державної виконавчої служби
Ізмаїльського МР УЮ в Одеській області
Дрангой Д.О. - задовольнити.

Ухвалу Овідіопольського районного
суду Одеської області від 19 лютого 2014
року по цивільній справі за скаргою
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на дії державного
виконавця відділу ДВС Ізмаїльського МР
УЮ в Одеській області Слюсаренко М.Ю. -
скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою в
задоволенні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 на
дії державного виконавця відділу ДВС
Ізмаїльського МР УЮ в Одеській області
Слюсаренко М.Ю. - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом 20 днів з дня
набрання ухвалою суду законної сили.

Головуючий:
В. А. Станкевич

Судді:
О.Д. Варикаша

О.А. Ступаков