Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №2-605/11

30 квітня 2014 року
Богородчанський районний суд
Івано-Франківської області

в складі
головуючого-судді Битківського Л.М.

секретар
Дякун М.В.

з участю представників
позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника
відповідача с/р ОСОБА_3

представників відповідача
ОСОБА_4, ОСОБА_5

відповідача
ОСОБА_6

третьої особи

на стороні
відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_8, ОСОБА_11 до ОСОБА_6, Виконкому
Марківської сільської ради
Богородчанського району
Івано-Франківської області, третя
особа на стороні відповідача ОСОБА_7
про визнання нечинним рішення
виконавчого комітету Марківської
сільської ради від 09.11.1999 року №42,
визнання нечинним свідоцтва про право
власності на житловий будинок,
визнання права власності на ? частину
будинковолодіння та його реальний
розподіл і встановлення порядку
користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_8, ОСОБА_11 звернулись в суд із
позовом до ОСОБА_6, Виконкому
Марківської сільської ради
Богородчанського району
Івано-Франківської області з приводу
визнання нечинним свідоцтва про право
власності на будинковолодіння в
АДРЕСА_1, яке було видане на ім'я ОСОБА_10
на підставі рішення виконкому
Марківської сільської ради від 09.11.1999
року №42, а також свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_6,
яке видано Богородчанською державною
нотаріальною конторою 18.04.2000 року на
вказане домоволодіння. Крім того,
позивачами поставлено питання про
визнання за кожним з них права
власності на ? частку у домоволодінні -
майні колишнього колгоспного двору та
виділення їм спільно ? частки
домоволодіння в натурі.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що в
період з 14.02.1985 року по 25.12.2011 року
позивачка та відповідач ОСОБА_6
перебували у зареєстрованому шлюбі. У
шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син
ОСОБА_11. Подружжя з сином проживало в
господарстві матері відповідача
ОСОБА_10 і господарство відносилось до
колгоспного двору. У період з 1986 по 1990
року членами колгоспного двору спільно
побудовано новий житловий будинок та
господарські споруди, які існують на
даний час. З 1994 року позивача ОСОБА_8
виїхала на тимчасове проживання до США
і не була обізнана з тим, що у 1999 році за
рішенням Марківської сільської ради
право власності на усе домоволодіння
було визнано одноосібно за матір'ю
відповідача ОСОБА_10, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року. На підставі
незаконно виданого свідоцтва про право
власності на ОСОБА_10, відповідач у 2000
році успадкував домоволодіння в
АДРЕСА_1 в цілому. Про те, у який спосіб
відповідач оформив право власності на
себе позивачі довідались лише при
підготовці позовної заяви до суду. До
2007 року позивачка разом з
неповнолітнім сином перебувала
закордоном на нелегальному становищі і
тому не могла виїхати в Україну для
вирішення спірних правовідносин,
згодом син продовжував навчання.
Вказані причини вважає поважними і
просила поновити строк позовної
давності щодо вимог про скасування
незаконно виданих свідоцтв про право
власності.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_8
заявлений позов підтримала, пояснила,
що з 14.02.1985 року, з моменту одруження
перейшла проживати до чоловіка в
господарство ОСОБА_10 Ще до народження
дитини, через відсутність нормальних
житлових умов, почали скуповувати
будівельні матеріали за весільні
гроші. Частину будівельних матеріалів
було придбано нею та її батьками ще до
одруження. Після народження сина у
квітні-травні 1986 року розпочали
будівництво нового житлового будинку.
Отримані декретні кошти в сумі 1300 руб.
були використані на будівництво. Її
родичі фізичною працею допомагали у
виконанні усіх будівельних робіт. В 1990
році вони перейшли проживати до нової
хати, де повністю готовою була половина
будинку. В 1991 році виїхала на 3 місці до
США і повернувшись, привезла 2
тис.дол.США, які також були використані
на завершення будівництва. В 1991 році
було завершено літню кухню, в якій
надалі проживала мати відповідача. В 1993
році навесні провели опоряджувальні
роботи в другій половині будинку, яка
була приданою для проживання. Станом на
1993 рік не було завершено ремонт лише у
веранді і кухні. У червні 1994 року
виїхала знову до США на заробітки. Шлюб
розірвано в 2001 році, після того, як
довідалась, що відповідач підтримує
стосунки з іншою жінкою. Через
відсутність документів на легальне
перебування у США не мала змоги
приїхати в Україну до 2007 року. В 2007 році
змогла приїхати в Україну на кілька
днів, відповідач запевнив, що визнає їх
з сином право на половину
домоволодіння і пообіцяв добровільно
вирішити питання шляхом дарування в
користь сина половини будинку. З цією
метою в останній день їх перебування в
Україні їздив з сном до нотаріуса в
Богородчани, однак ввів його в оману,
фактично оформивши заповіт.
Відповідачем самостійно без її участі
було газифіковано будинок, проведено
воду до літньої кухні, зроблено ванну
та оббито сайдингом літню кухню. Однак
з 1994 року відповідач не брав жодної
участі в утриманні дитини. Оскільки
разом з сином мають право на частку в
будинку,просила виділити їм належну
частину в натурі.

Представники позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2
заявлений позов підтримали з наведених
в заяві підстав. Вказали, що станом на
1991 рік житловий будинок і господарські
споруди були збудовані членами
колгоспного двору і позивачі, мають
право на частку в майні колгоспного
двору. Після смерті голови двору
ОСОБА_10 відповідач, скориставшись
своїм службовим становищем сільського
голови с. Маркова, у незаконний спосіб
оформив право власності на усе
домоволодіння на покійну ОСОБА_10, а
потім в порядку спадкування отримав
свідоцтво про право власності на усе
домоволодіння на своє ім'я. Просили
позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_6 заявлені вимоги в
судовому засіданні не визнав. Вказав,
що шлюбні стосунки з позивачкою були
фактично припинені з моменту її виїзду
в 1994 році до США. До виїзду позивачки
закордон у житловому будинку була
вилагоджена лише 1 кімната та кухня.
Веранда та дві інші кімнати були
непридатними для проживання. З
господарських будівель і споруд була
побудована літня кухня дерев'яна та
стодола. Обидві господарські споруди
були незавершені, опоряджувальні
роботи проводились ним особисто в 2002-2008
роках. З 2002 року він офіційно
зареєстрував шлюб з ОСОБА_7, разом з
якою проводили роботи по газифікації
будинку, проведенню води, а також усі
опоряджувальні роботи - зовнішню
штукатурку будинку, влаштування ванни,
заміну столярки в приміщенні літньої
кухні, в будинку була відремонтована
веранда, прихожа, вимурувана піч у
прихожій, зроблені сходи на горище,
тощо. Вважає, що позивачі, попри те, що
до сьогоднішнього дня зареєстровані в
житловому будинку, фактично в ньому не
проживають з 1994 року, а тому втратили
право на користування цим житлом. В 2002
році позивачка зверталась до суду з
заявою про поділ майна, однак через її
неявку в судове засідання позов було
залишено без розгляду. В 2007 році після
першого приїзду в Україну позивачі не
зупинялись на проживання в цьому житлі,
таким чином вони втратили право на це
житло.

Представники відповідача ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 в судовому засіданні вказали, що
заявлені позовні вимоги вважають
безпідставними і не обґрунтованими.
Шлюб між позивачкою та відповідачем
був розірваний 25.12.2001 року, а позовна
заява подана до суду в червні 2011 року.
Тому вважають, що позивачі пропусти
строк позовної давності . Клопотання
про поновлення строку вважать таким, що
не підлягає задоволенню, оскільки
перебування закордоном, на яке
посилається позивачка, не перешкодило
їй подати аналогічну заяву до
Богородчанського районного суду в 2004
році, яка була залишена без розгляду.
Крім того, рішення виконавчого
комітету Марківської сільської ради
від 09.11.1999 року відповідно до ст. 99 КАС
України, могло бути оскаржене
позивачами в місячний строк. Крім того
вказали, що позивачка неподала ніяких
доказів того, що брала участь у
будівництві житлового будинку.
Віс=сутні докази на підтвердження того,
що позивачка допомагал відповідачу
матеріально, крмі висилання посилок з
речами. Позивач ОСОБА_11 на момент
виїзду закордон мав лише 8 років тому не
може претендувати на майно. Також
зазначили, що поданими до матеріалів
справи квитанціями на ім'я ОСОБА_7
підтверджено, що вона придбавала
будівельні матеріали, які згодом
використовувались для ремонтних робіт.
Тому просили в задоволенні позову
відмовити.

Представник Марківської сільської
ради ОСОБА_3 в судовому засіданні
пояснив, що про обставини прийняття
сільською радою оскаржуваного рішення
йому нічого невідомо. При вирішенні
спору поклався на розсуд суду. Вказав
також, що знає, що в 2007-2008 роках ОСОБА_6
та ОСОБА_7 звертались з проханням до
сільської ради надати дозвіл на
переобладнання частини будинку під
магазин і такий дозвіл отримали, однак
магазин так і не обладнали.

Третя особа на стороні відповідача
ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснила,
що з 1998 року підтримувала стосунки з
ОСОБА_6 і в 1999 році перейшла до нього
жити. На час, коли вона прийшла
проживати до відповідача житловий
будинок був не завершений, веранда і
прихожа не були готові, підсофітка в
будинку не підбита, будинок не
поштукатурений. Усі вказані роботи, а
також газифікацію будинку та
капітальний ремонт літньої кухні
проводився ОСОБА_6 та нею за спільні
кошти. В ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народжна
спільна дочка, яка проживає разом з
ними. В 1998 році, родичі позивачки,
довідавшись про її стосунки з ОСОБА_6
забрали з будинку усе рухоме майно,
хата залишилась фактично порожньою.
Тому вважає, що все нажите з того часу
майно є спільною власністю її та
ОСОБА_6, як подружжя. Просила в позові
відмовити.

Заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
суд прийшов до висновку, що позовні
вимоги підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_8
14.02.1985 року зареєструвала шлюб з
відповідачем ОСОБА_6 Після укладення
шлюбу позивачка перейшла проживати та
була зареєстрованою в будинку матері
відповідача ОСОБА_10 в с.Маркова
Богородчанського району
Івано-Франківської області, який
входив до складу майна колгоспного
двору, а ОСОБА_10 була головою
колгоспного двору, що підтверджується
даними по господарської книги №6,
особовий рахунок НОМЕР_1 Марківської
сільської ради за 1983-1985 роки.

08.02.1985 року рішенням виконкому
Марківської сільської ради ОСОБА_10
надано дозвіл на перебудову
індивідуального житлового будинку на
старому місці на зареєстрованій за нею
земельній ділянці. 19.03.1985 року районною
архітектурою видано план на
перебудову. У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народився син ОСОБА_11, який був
зареєстрований та проживав разом з
батьком та матір'ю.

Протягом 1986-1990 років спільною працею та
коштами членів господарства було
побудовано новий житловий будинок і
господарські споруди - літню кухню,
стайню, стодолу, шопу.

Відповідно до даних погосподарської
книги №5 особовий рахунок НОМЕР_2,
станом на 15.04.1991 року ОСОБА_10 була
головою господарства, що належало до
суспільної групи - колгоспний двір і
членами колгоспного двору були, крім
неї, син ОСОБА_6, невістка ОСОБА_8 та онук
ОСОБА_11. Вказана обставина сторонами
не заперечується.

Відповідно до ч.1 ст.120 ЦК УРСР (в
редакції кодексу 1963 року) колгоспний
двір це сімейно-трудове об'єднання
осіб, які використовують майно двору
для ведення спільного господарства і
для сімейних потреб. Майно колгоспного
двору належить його членам на праві
спільної сумісної власності (ст.112
цього кодексу).

Згідно положень ч.2 ст.123 ЦК УРСР розмір
частки члена колгоспного двору
встановлюється, виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду
України в п.6 постанови від 22.12.1995 року
№20 «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності», до правовідносин, що
виникли до прийняття 15 квітня 1991 року
Закону України «Про власність»,
застосовується чинне на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колгоспного двору, яке було
придбане до вказаної дати, мають
вирішуватись за нормами, що регулювали
власність цього двору, а саме: право
власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглось після
припинення його існування, мають ті
члени двору, які до 15.04.1991 року не
втратили права на часту в його майні.

Таким чином, оцінюючи правовідносини,
які виникли в той період між сторонами,
суд вважає, що позивачі ОСОБА_8 та
ОСОБА_11 як члени колгоспного двору,
поряд з ОСОБА_6 та ОСОБА_10 були
співвласниками майна колгоспного
двору, яке існувало станом на квітень
1991 року, в рівних долях, тобто по ?
частці.

Відповідно до довідки виконкому
Марківської сільської ради від 01.08.2003
року, яка представлена суду
відповідачем, виконком сільської ради
підтвердив той факт, що протягом 1994 - 2000
років будівництво житлового будинку,
який розташований у АДРЕСА_1 не
проводилось. З пояснень сторін
встановлено, що протягом 1991-1994 року в
будинку виконувались незначні
опоряджувальні роботи. Таким чином, суд
вважає, що при визначенні майна, яке до
15.04.1991 року було власністю колгоспного
двору, можливо взяти до уваги технічний
паспорт на домоволодіння, виготовлений
Івано-Франківським ОБТІ 13.12.1999 року,
відповідно до якого до складу
домоволодіння входили житловий
будинок цегляний загальною площею 110
кв.м., літня кухня дерев'яна, стайня
цегляна, стодола, шопа, вбиральня та
колодязь.

Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 розірвано
25.12.2001 року.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.
Відповідно до заповіту, посвідченого
29.12.1996 року секретарем Бабченської
сільської ради Богородчанського
району, ОСОБА_10 усе належне їй майно
заповіла синові ОСОБА_6

Разом з тим, 09.11.1999 року за заявою
відповідача ОСОБА_6, виконавчий комітет
Марківської сільської ради, який сам
ОСОБА_6 і очолював, прийняв рішення про
визнання права власності на
будинковолодінні по АДРЕСА_1 за ОСОБА_10.
Вказане рішення є незаконним і
підлягає скасуванню виходячи з
наступного. Відповідно до положень ст.
25 ЦК України цивільна правоздатність
фізичної особи, тобто здатність мати
цивільні права та обов'язки,
припиняється у момент її смерті.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону.
Здійсненням права власності є
можливість володіти, користуватись та
розпоряджатись своїм майном на власний
розсуд. Право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, споруди, тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо право власності
на нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, то
право власності виникає з моменту
державної реєстрації. Таким чином,
станом на 1999 рік ОСОБА_10, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, не могла
реалізовувати своє право на володіння
користування та розпорядження майном.

Крім того, згаданим рішенням виконкому
Марківської сільської ради від 09.11.1999
року порушено право власності на майно
інших осіб, які його створювали та
набули відповідно до норм цивільного
права. Зокрема було порушено право
позивачів ОСОБА_8 та ОСОБА_11, які станом
на 15.04.1991 року були членами колгоспного
двору і не втратили право на частку у
належному їм майні.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна
давність не поширюється на вимоги
власника або іншої особи про визнання
незаконним правового акту органу
державної влади, органу місцевого
самоврядування, яким порушено його
право власності або інше речове право.

Тому з наведених вище мотивів, згадане
рішення виконкому Марківської
сільської ради від 09.11.1999 року слід
визнати незаконним.

Виходячи з цього слід також визнати
недійсним і видане Марківською
сільською радою на підставі даного
рішення та зареєстроване 13.12.1999 року
Івано-Франківським ОБТІ свідоцтво про
право приватної власності на житловий
будинок з господарськими будівлями в
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_10. Недійсним з тих
же мотивів слід визнати також і
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_10, видане
державним нотаріусом Богородчанської
районної державної нотаріальної
контори 18.04.2000 року ОСОБА_6 на увесь
житловий будинок з господарськими
будівлями за адресою АДРЕСА_1, оскільки
судом встановлено, що покійна ОСОБА_10
була не одноосібним власником, а
співвласником домоволодіння і її
частка у ньому складала ?.

Заява позивачів про поновлення строку
позовної давності щодо позовних вимог
про визнання недійсним свідоцтва
виданого на ім'я ОСОБА_13 про право
власності на житловий будинок з
господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_10
підлягає задоволенню. Суд вважає, що
перебування позивачів тривалий час
закордоном за відсутності їх
легалізації в країні перебування,
перешкоджали можливості приїхати до
України для вирішення майнових питань.
Заявлені позивачами вимоги про
виділення частки зі складу майна, що є
спільною сумісною власністю і поділ
такого майна в натурі (майна колишнього
колгоспного двору) не обмежені строком
давності. Позивачі були членам
колгоспного двору на момент припинення
його існування, майно належало в рівних
частках усім членам двору, а тому мають
право ставити питання про визнання за
ними права власності.

Відповідно до ст.369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Ст.372 ЦК України передбачено, що майно,
що є у спільній сумісній власності,
може бути поділене між співвласниками
за домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду, частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення.

Вирішуючи питання про поділ майна, суд
виходить з того, що ОСОБА_8 та ОСОБА_11
мають право кожен на ? частку і заявили
вимогу про виділення їм у спільну
власність у натурі ? частини
домоволодіння. Вказана вимога не
суперечить закону і може бути
задоволена.

Відповідно до висновків судової
будівельно-технічної експертизи, яка
призначалась за ухвалою суду, з
технічної точки зору існує тільки один
варіант поділу домоволодіння в натурі
на двох власників по ? частині. Оцінивши
висновок експерта, суд прийшов до
переконання про необхідність
розподілу будинковолодіння за єдиним
можливим варіантом, вказаним
експертом.

З урахуванням обставин справи,
архітектурно-планувальних
особливостей і будівельно-технічних
характеристик будинку, суд вважає за
можливе виділити позивачам приміщення
визначені експертом в таблиці №12
(веранда площею 8 кв.м., дві житлові
кімнати площею 22,6 та 23 кв.м. та комора в
підвалі 5,3 кв.м.) загальною площею в
цілому по будинку 58,9 кв.м., що складає 53,9
% від загальної корисної площі будинку,
вартістю 161831 грн. Для можливості
користуватись виділеними приміщеннями
співвласникам слід влаштувати цегляну
перегородку у веранді 1-3 і демонтувати
дверну коробку та замурувати дверний
проріз між приміщеннями 1-1 і 1-5, пробити
дверний проріз між приміщеннями 1-4 і
1-3Б.

З господарських споруд за
запропонованим експертом варіантом
позивачам слід виділити у власність
огорожу, позначену літ.N4, вартістю 9461
грн. і у спільному користуванні слід
залишити криницю - літ.N1. вартістю 2093/2
грн.

Відповідно до висновку експерта
ідеальні частки кожного із
співвласників ? частини домоволодіння
в цілому становлять по 246354,5 грн.

Частка, яка виділяється позивачам
оцінена експертом у 172688,5 грн.

Разом з тим, суд вважає, що підстав для
стягнення з відповідача у користь
позивачів 73555 грн. за відхилення від
ідеальної частки в домоволодінні
немає. При цьому суд виходить з того, що
відповідач самостійно з 2002 року, після
розірвання шлюбних стосунків з
позивачкою ОСОБА_8 газифікував та
поштукатурив зовні житловий будинок,
встановив 35% підлоги в житловому
будинку (відповідно до даних
технічного паспорта 1999 року), завершив
ремонт в 1-й з кімнат будинку та
влаштував зовнішнє сайдингове
покриття на літній кухні. Вказані
обставини визнані позивачем в судовому
засіданні.

Земельна ділянка підлягає розподілу за
визначеною експертом схемою, при якій
позивачам слід виділити в користування
частину земельної ділянки позначену №1
на схемі розподілу земельної ділянки
(Додаток №9 до висновку судової
будівельно-технічної експертизи)
загальною площею 294 кв.м., в тому числі
під житловим будинком 67 кв.м.

На підставі наведеного, ст.ст.213-215 ЦПК
України, суд, -

вирішив:

Поновити позивачам строк позовної
давності.

Позовні вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_11
задовольнити.

Визнати незаконним рішення
Марківської сільської ради від 09.11.1999
року №47(42) про визнання права власності
на домоволодіння по АДРЕСА_1 за ОСОБА_10
та визнати недійсним видане
Марківською сільською радою на
підставі даного рішення та
зареєстроване 13.12.1999 року
Івано-Франківським ОБТІ свідоцтво про
право приватної власності на житловий
будинок з господарськими будівлями в
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_10.

Визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_10, видане державним нотаріусом
Богородчанської районної державної
нотаріальної контори 18.04.2000 року ОСОБА_6
на житловий будинок з господарськими
будівлями за адресою АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_11 право на
частку у спільній сумісній власності -
майні колишнього колгоспного двору
(домоволодінні в АДРЕСА_1) по ? частині
за кожним.

Виділити ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у спільну
часткову власність ? частину
домоволодіння, зокрема, у житловому
будинку приміщення позначені у
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №1-3Б (веранда площею 8,0
кв.м.), №1-4 (житлова кімната площею 22,6
кв.м.), №1-5 (житлова кімната площею 23,0
кв.м.), а також огорожу, позначену літ.N4,
а всього майна на суму 171292 грн.

Виділити у спільне користування
співвласникам домоволодіння ? криниці,
позначену літ.N1, вартістю 2093 грн.

Виділити ОСОБА_8 та ОСОБА_11 у
користування частину земельної
ділянки, призначеної для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
зокрема ділянку позначену на схемі
розподілу №1 загальною площею 294 кв.м.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Івано-Франківської області через
суд першої інстанції шляхом подання в
10-ти денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Головуючий
Битківський Л.М.