АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/8050/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/602/К/14
Доповідач - Бондар Я.М.
УХВАЛА

Іменем України

02 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Бевзі М.О.,

за участі - позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від
24.01.2014 року по справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_4 про захист честі та гідності,
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про захист
честі та гідності, відшкодування
моральної шкоди. В якій просив
зобов'язати ОСОБА_4 спростувати
відомості та інформацію, яку вона
розповсюджувала, та яка на відповідає
дійсності і порочить його честь та
гідність, шляхом прилюдного вибачення
перед ним в присутності колективу
Криворізького відділу ДСО УДСО при
ГУМВС України в Дніпропетровській
області та стягнути з ОСОБА_4 на його
користь моральну шкоду в розмірі 20000,00
грн. В обґрунтування позовної заяви
ОСОБА_2 вказав, що він зі своєю дружиною
ОСОБА_6 проживають у будинку АДРЕСА_1,
який є приватною власністю ОСОБА_4
Починаючи з грудня 2010 року ОСОБА_4
штучно створює такі умови проживання
за яких проживати однією сім'єю не
можливо. Дії відповідачки щодо
приниження його честі та гідності
проявляються у провокуванні скандалів
з ним, поширенням про нього неправдивої
інформації сусідам, що начебто він
неодноразово принижував її, ображав
нецензурною лайкою, погрожував їй
фізичною розправою та нанесенням
тілесних ушкоджень. Також ОСОБА_4
зверталась до правоохоронних органів з
приводу скоєння позивачем
правопорушень по відношенню до неї.
Але, жодна з заяв відповідачки не
знайшла свого підтвердження в
перевірках органами МВС України в
Дніпропетровській області, а є лише
наклепом.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 24
січня 2014 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 поставив
питання про скасування вказаного
рішення та ухвалення нового, яким
задовольнити позовних вимог в повному
обсязі. В обґрунтування апеляційної
скарги позивач зазначив, що
оскаржуване рішення є незаконним і
необґрунтованим та таким, що ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, судом
неповно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи. Так, на думку
позивача, судом не взято до уваги того
факту, що дії відповідачки постійно
провокують скандали з позивачем,
проявляються в поширенні неправдивої
інформації про нього. Також судом не
враховано, що при опитуванні мешканців
АДРЕСА_1, останні пояснили, що ніколи не
бачили щоб він вчиняв відносно ОСОБА_4
дії психологічного або фізичного
характеру, при цьому вони неодноразово
були свідками того, що остання
безпідставно писала на позивача заяви
в яких викладені неправдиві факти.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_2 будучи
чоловіком ОСОБА_6 разом з нею проживає у
будинку АДРЕСА_1, який є приватною
власністю бабусі його дружини - ОСОБА_4
Починаючи з грудня 2010 року ОСОБА_4
штучно створює такі умови проживання
за яких проживати однією сім'єю не
можливо. Зокрема, дії відповідачки щодо
приниження його честі та гідності
проявляються у провокуванні скандалів
з ним, поширенням про нього неправдивої
інформації сусідам, які виражались
розповідями їм, що він неодноразово
принижував її, ображав нецензурною
лайкою, погрожував їй фізичною
розправою та нанесенням тілесних
ушкоджень. Крім того, приниженням честі
та гідності стали звернення ОСОБА_4 до
правоохоронних органів з приводу
скоєння ним правопорушень по
відношенню до неї. Але, жодна з таких
заяв відповідачки не знайшла свого
підтвердження в перевірках органами
МВС України в Дніпропетровській
області, а є лише наклепом. Зокрема, з
відповіді Центрально-Міського РВ КМУ
ГУМВС України в Дніпропетровській
області від 26.06.2012 року вбачається, що
факти перелічені в листі ОСОБА_4 від
21.06.2012 року за № С-1027-П не підтвердились,
оскільки при опитуванні мешканців
АДРЕСА_1, останні пояснили, що ніколи не
бачили щоб ОСОБА_2 вчиняв відносно
ОСОБА_4 дій фізичного чи психологічного
характеру, але вони неодноразово були
свідками як ОСОБА_4 безпідставно писала
на нього заяви в яких викладені
неправдиві факти. Також, приблизно в
червні 2011 року від свого керівництва
позивач дізнався, що ОСОБА_4 було
написано заяву до прокуратури м.
Кривого Рогу згідно якої, він начебто
погрожував кобурою пістолета з метою
заволодіння її майном. За даним фактом
ДІМ Центрально-Міського РВ було
відмовлено в порушенні кримінальної
справи. У вересні 2011 року донькою
відповідачки ОСОБА_7 було викликано
дільничного інспектора
Центрально-Міського РВ, якому
повідомила, що начебто ОСОБА_2 здійснив
напад на ОСОБА_4, однак, в цей час, він
разом зі своєю донькою знаходився по
вул. Орджонікідзе у м. Кривому Розі, у
власному автомобілі, та зустрічав
дружину з роботи. Коли вони повернулись
додому, то вже був дільничний, який
опитував ОСОБА_4 По даному факту було
проведено перевірку представником
Криворізького відділу ДСО УДСО при
ГУМВС України в Дніпропетровській
області. Своїми діями, які полягають у
розповсюдженні про нього неправдивої
інформації сусідам, знайомим,
правоохоронним органам, відповідачка
завдала позивачу чималої моральної
шкоди, яка полягає у душевних
стражданнях, а саме приниженні,
ущемленні честі, гідності та інших
негативних явищ, що призвели до
порушення його нормального психічного
стану. Через постійні сварки та наклепи
він постійно переживає емоційні
стреси, хронічну втому, погіршення
самопочуття, настрою, зниження
життєвих сил та енергії, не може
зосередитись на роботі. Суттєво
погіршились його стосунки з
оточуючими, рідними та близькими
людьми, оскільки нерідкі нервові зриви.
Оскільки ОСОБА_4 неодноразово писала до
прокуратури та правоохоронних органів
наклепи на нього, що начебто він
скоював злочини та правопорушення, в
позивача почались проблеми на роботі, а
саме: він не міг просуватись по
кар'єрній драбині, що призвело до того,
що він почуває себе безсильним та
безпомічним перед обставинами, які
склались.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд виходив з того, що позивачем
не доведено суду фактів, на підставі
яких можливо було б стверджувати про
приниження з боку відповідачки честі
та гідності. Також суд виходив з того,
що звернення громадянина до
правоохоронних органів про захист
своїх прав від неправомірних дій інших
осіб, у тому числі показання свідка під
час попереднього слідства, не може
вважатись поширенням неправдивих
відомостей. Крім того, такого способу
захисту права як зобов'язання
вибачитись ЦК України не передбачено.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

У відповідності до ст. 28, ч. 4 ст. 32
Конституції України кожен має право на
повагу до своєї гідності та право
спростувати недостовірну інформацію
про себе, а також на відшкодування
моральної шкоди, завданої поширенням
такої недостовірної інформації.

У відповідності до ст. 297 ЦК України
кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканими.

Підставою свого позову позивач
визначив приниження з боку
відповідачки його честі та гідності та
розповсюдження неправдивої інформації
про нього шляхом звернення ОСОБА_4 до
правоохоронних органів з приводу
скоєння ним правопорушень по
відношенню до неї.

Згідно роз'яснень, наданих Пленумом
Верховного Суду України в п. 3
постанови Пленуму ВСУ №1 від 27.02.2009 року
«Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» до
відомостей, що порочать особу, слід
відносити ті з них, які принижують
честь і гідність громадянина або
організації в громадській думці чи
думці окремих громадян з точки зору
додержання законів, загальновизнаних
правил співжиття та принципів людської
моралі.

Згідно вимог п. 17 цієї ж постанови на
позивача покладається обов'язок
довести лише факт поширення
відомостей, які його порочать, особою,
до якої пред'явлений позов. Проте
позивач має право подати докази
невідповідності дійсності таких
відомостей.

Судом вірно встановлено, що надіслання
ОСОБА_4 до правоохоронних органів
інформації щодо ОСОБА_2, яка містить
відомості, що стали підставою для
проведення перевірки відносно
позивача, не мало на меті поширення
недостовірної інформації, а було лише
способом захисту прав та інтересів
відповідачки ОСОБА_4

У відповідності до п. 16 постанови, у
випадку звернення особи із заявою до
правоохоронних органів судам слід
враховувати висновки, викладені у
Рішенні Конституційного Суду України
від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003, де,
зокрема, зазначено, що звернення
громадянина до правоохоронних органів
про захист своїх прав від
неправомірних дій інших осіб, у тому
числі показання свідка під час
попереднього слідства, не може
вважатись поширенням неправдивих
відомостей.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, відповідно п.26 постанови
Пленуму Верховного Суду України 27.02.2009 N
1 Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», суд не в
праві зобов'язувати відповідача
вибачатися перед позивачем у тій чи
іншій формі, оскільки примусове
вибачення як спосіб судового захисту
гідності, честі чи ділової репутації за
поширення недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Згідно п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (не майнової)
шкоди, обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні справ про відшкодування
моральної шкоди підлягають: наявність
такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою та протиправними
діяннями її заподіювача та вина
останнього в її заподіянні.

Доводи апеляційної скарги колегія
суддів не приймає до уваги, оскільки
вони фактично зводяться до переоцінки
рішення суду та незгодою з його
висновками.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції по
справі ухвалено законне та вмотивоване
рішення, а доводи апеляційної скарги є
безпідставними та спростовуються
висновками суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314,316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного
суду м. Кривого Рогу від 24 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення, може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді