У Х В А ЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти
С.Ф.,

Лесько А.О.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за касаційною скаргою
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 04
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
вказаним позовом, посилаючись на те, що
відповідно до укладеного договору
№ DN1RRХ05660118 від 08 лютого 2007
року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 6
056 грн. 15 коп. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12% на
рік на суму залишку заборгованості, з
кінцевим терміном повернення 08
лютого 2008 року. У порушення умов
договору, відповідачка зобов'язання за
вказаним кредитним договором належним
чином не виконала, у зв'язку з чим
станом на 21 лютого 2013 року
заборгованість склала 79 624 грн. 35 коп., з
яких заборгованість за кредитом - 5 608
грн. 45 коп., заборгованість за
відсотками - 33 687 грн. 57 коп.,
заборгованість з комісії - 148 грн. 38 коп.,
пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором - 35 912 грн. 12
коп., штрафи згідно із п. 5.3 Умов
та правил надання банківських послуг -
500 грн. (фіксована частина), 3 767 грн. 83
коп. (процентна складова). У зв'язку з
викладеним позивач просив стягнути з
відповідачки вказану заборгованість
та судові витрати.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 04
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23 грудня
2013 року, у задоволенні позовних вимог
ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив із того, що позовні вимоги ПАТ
КБ «ПриватБанк» заявлені після спливу
строку позовної давності,
встановленого у договорі.

З такими висновками судів погодитись
не можна, оскільки ці висновки
суперечать вимогам закону та не
ґрунтуються на матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судом установлено, що 08 лютого 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був
укладений кредитний договір №
DN1RRХ05660118, відповідно до якого остання
отримала кредит у сумі 6 056 грн. 16 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму
залишку заборгованості по кредиту (а. с.
8).

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

У зв'язку з неналежним виконанням
зобов'язань за кредитним договором
станом на 21 лютого 2013 року у ОСОБА_3
виникла заборгованість, яка
складається із заборгованості за
кредитом - 5 608 грн. 45 коп., по відсоткам
за користування кредитом - 33 687 грн. 57
коп., по комісії за користування
кредитом - 148 грн. 38 коп., пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором - 35 912 грн. 12 коп., штрафу
(фіксована) - 500 грн., штрафу (процентна
складова) - 3 767 грн. 83 коп., а всього - 79 624
грн. 35 коп. (а. с. 4).

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Цивільний кодекс України не передбачає
заборони пред'явлення окремих вимог у
зв'язку з пропущенням позовної
давності.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону,
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту (правова
позиція Верховного Суду України згідно
з постановою у справі №
6-126цс13).

Разом з тим при вирішенні спору в
судовому порядку застосуванню
підлягає ст. 267 ЦК України, згідно якої
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Якщо суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності, порушене
право підлягає захисту.

Як вбачається із матеріалів справи,
заява про застосування позовної
давності ОСОБА_3 подана не була.

Таким чином, висновок судів про відмову
у задоволенні позову у зв'язку з
застосуванням позовної давності
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі щодо вимог про повернення
споживчого кредиту та без з'ясування
причин пропущення позовної давності, є
передчасним.

Крім того, суди, відмовляючи у
задоволенні позову, посилались на
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», згідно з
яким позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності сторони у спорі. При цьому
суди також керувалися п. 31
постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року №
5, у якому роз'яснюється застосування
судами ч. 13, а не ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Оскільки суди на вищевикладені
обставини уваги не звернули, у
порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України
не врахували норми матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини, не встановили
обставин, які мають значення для
правильного вирішення справи,
відповідно до ст. 338 ЦПК України
ухвалені у справі судові рішення
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 04
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 грудня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко