АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/6278/14
інстанції - Ластовка Н.Д.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів
Іванченко М.М., Рубан С.М.

при секретарі Онищенко
О.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 27 березня 2014 року в справі за
позовом ОСОБА_1 до Комунального
підприємства по утриманню житлового
господарства Дніпровського району м.
Києва,(відповідач 1), Комунального
підприємства «Керуюча дирекція
дніпровського району м. Києва»
(відповідач 2)про зміну дати звільнення,
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, та відшкодування моральної
шкоди -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення осіб, що з'явилися в судове
засідання, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з
вищеназваним позовом до відповідачів,
посилаючись на те, що 31 грудня 2013 року
її було звільнено з посади провідного
інженера з підготовки кадрів КП по УЖГ
Дніпровського району м. Києва через
скорочення чисельності штату
працівників. Своє звільнення позивач
вважає незаконним так як вона не була
попереджена про майбутнє звільнення у
встановленому законом порядку за два
місяці, також безпідставно не була
переведена на аналогічну посаду в штат
другого відповідача, не враховано її
переважне право на залишення на роботі,
а також вимоги закону відповідно до
якого дія її трудового договору у
зв'язку з злиттям двох підприємств
вважається продовженою . Позивач
просила суд поновити її на посаді
провідного інженера відділу кадрів КП
«Керуюча дирекція Дніпровського
району м. Києва, стягнувши з останнього
середній заробіток за час вимушеного
прогулу. Також позивач просила суд з
першого відповідача стягнути на її
користь моральну шкоду 97 000 грн. за
незаконне звільнення, та з другого
відповідача моральну шкоду 118 000 грн.
так як в неї різко погіршилось здоров`я,
були втрачені життєві зв`язки.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 березня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено .

Не погодившись з таким рішенням суду,
позивач подала апеляційну скаргу, в
якій просила про скасування рішення з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову. В скарзі
посилалась на те, що суд не дав
обґрунтованої оцінки наказу, яким
позивачка попереджалась про майбутнє
звільнення від 16 жовтня 2013 року, а також
листам, які направлялись другим
відповідачем на адресу першого
відповідача, щодо звільнення
працівників за переведенням. Суд також
не врахував, що позивач повторно
попереджалась про майбутнє звільнення
17 грудня 2013 року, та їй пропонувалась
вакантна посада секретаря-друкаря. Суд
також не з`ясував на яке звільнення
надавав згоду профком, чи у зв`язку з
скороченням штату, чи чисельності
працівників. Суд не врахував, вимоги
ст.. 42 КЗпП України, відповідно до якої
позивачка мала переважне право на
залишенні її на роботі так як має
утриманця-батька інваліда другої
групи. Також суд безпідставно не
застосував ст. 36 КЗпП України
відповідно до якої дія трудового
договору укладеного з позивачем
вважається продовженим у зв`язку з
проведеною реорганізацією. Також суд
незаконно відмовив в задоволенні
позову про стягнення моральної шкоди,
яка була спричинена внаслідок
незаконного звільнення, яке спричинило
погіршення стану здоров`я, та
спричинило позивачу великий стрес. З
урахуванням хвороби та періоду
необхідного для її лікування позивач
зазначила в апеляційній скарзі
розрахунок моральної шкоди, яку
просила при ухваленні нового рішення
стягнути з відповідачів.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач та його представник доводи
скарги підтримали.

Представники відповідачів проти
доводів скарги заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення в
цій частині, колегія суддів приходить
до висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва праці, у тому числі
ліквідації, реорганізації, банкрутства
або перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України
передбачено, що звільнення з підстав,
зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті,
допускається, якщо неможливо перевести
працівника, за його згодою, на іншу
роботу.

Відповідно до положень ст.42 Кодексу
законів про працю України, при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку із змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на
роботі надається працівникам з більш
високою кваліфікацією і
продуктивністю праці, при рівних
умовах продуктивності праці і
кваліфікації перевага в залишенні на
роботі надається:

1) сімейним - при наявності двох і більше
утриманців;

2) особам, в сім'ї яких немає інших
працівників з самостійним заробітком;

3) працівникам з тривалим
безперервним стажем роботи на даному
підприємстві, в установі, організації;

4) працівникам, які навчаються у вищих і
середніх спеціальних учбових закладах
без відриву від виробництва;

5) учасникам бойових дій, інвалідам
війни та особам, на яких поширюється
чинність Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту»;

6) авторам винаходів, корисних моделей,
промислових зразків і
раціоналізаторських пропозицій;

7) працівникам, які дістали на цьому
підприємстві, в установі, організації
трудове каліцтво або професійне
захворювання;

8) особам з числа депортованих з
України, протягом п'яти років з часу
повернення на постійне місце
проживання до України;

9) працівникам з числа колишніх
військовослужбовців строкової служби
та осіб, які проходили альтернативну
(невійськову) службу, - протягом двох
років з дня звільнення їх зі служби;

Перевага в залишенні на роботі може
надаватися й іншим категоріям
працівників, якщо це передбачено
законодавством України.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, викладеними в
п. 19 його постанови від 6 листопада 1992
року № 9 «Про практику розгляду
трудових спорів», розглядаючи трудовий
спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1
ст. 40 КЗпП України, суд мав з'ясувати, чи
дійсно у відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема: ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників; чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника; які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці; про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або ж власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації;
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи попереджався
він за 2 місяці про наступне
вивільнення.

При цьому, мова іде про те, що
роботодавець зобов`язаний
запропонувати працівнику, який
вивільняється, всі наявні вакантні
посади та роботи, які може виконувати
працівник, тобто ті посади, які
відповідають кваліфікації працівника.

Поняття кваліфікація як таке, що
включає не лише освітній рівень
працівника та стаж його роботи, а
здатність виконувати особливі
доручення, є оціночним та визначається
залежно від встановлених судом
обставин.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, відповідно до
наказу № 623 від 16.10.2013 року наказано
заступнику директора з економічних
питань до 30.10.2013 року попередити усіх
працівників КП по УЖГ Дніпровського
району про зміну структури, зміну
істотних умов праці та скорочення
штату працівників. Позивачку ОСОБА_1,
яка з 01листопада 2013 року працювала
провідним інженером з підготовки
кадрів в КП по УЖГ Дніпровського району
м. Києва 16.10.2013 року було ознайомлено з
наказом № 623 від 16.10.2013 року в якому
попереджалось про можливе звільнення у
зв`язку з скороченням.

Судом було встановлено що в
комунальному підприємстві, в якому
працювала позивачка відділ кадрів
після реорганізації вказаного
підприємства відсутній.

Юридична особа в якій працювала
позивачка не ліквідована.

17 грудня 2013 року позивачці у зв`язку з
реорганізацією структури та
скорочення штату працівників
запропоновано вакантну посаду в КП
«керуюча дирекція Дніпровського
району м. Києва секретаря-друкарки ЖРЕО
418 з окладом 3398 грн. та майстра з ремонту
ЖРЕО-18 з окладом 3946 грн. від яких
позивачка відмовилась. Також судом
встановлено, що 30.12.2013 року
профспілковим комітетом надано згоду
на звільнення позивача у зв`язку з
скороченням чисельності штату
працівників з дотриманням гарантій
передбачених КЗпП України.

Також судом встановлено, що позивач не
довела вину відповідачів у спричиненні
їй моральних страждань, внаслідок її
звільнення.

Вищенаведені обставини справи, які суд
вважав встановленими є доведеними.

Висновок суду про відсутність підстав
для поновлення на роботі позивача у
відповідача 2 з яким остання ніколи не
перебувала у трудових відносинах , а
також про відсутність підстав для
стягнення середнього заробітку за
вимушений прогул з вказаного
відповідача, а також для задоволення
вимог про відшкодування моральної
шкоди відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що дія трудового договору
відповідно до якого позивачка обіймала
посаду провідного інженера з відділу
кадрів КП по УЖГ Дніпровського району
м. Києва вважається продовженою, так як
аналогічна посада є у відділі кадрів
другого відповідача, колегією суддів
не приймається, так як позивачка ніколи
не перебувала у трудових відносинах з
другим відповідачем і не переводилась
з попереднього місця роботи до КП
«Керуюча дирекція Дніпровського
району м. Києва.

Суд правомірно відмовив в задоволенні
позову позивача про поновлення її на
посаді провідного інженера з відділу
кадрів КП «Керуюча дирекція
Дніпровського району м. Києва, так як
позивачка у вказаному підприємстві не
працювала, а тому цей відповідач не
може нести відповідальність за
законність звільнення позивача іншою
юридичною особою.

Як було встановлено судом відповідач
2 не є правонаступником відповідача 1.

Доводи позивача з приводу
незаконності її звільнення
відповідачем 1, колегією суддів не
приймаються, так як суд першої
інстанції правильно встановив, що
після проведеної реорганізації у
відповідача1 відбулося скорочення
штату працівників, посади працівників
відділу кадрів були скорочені всі, а
тому відповідно дотримавшись вимог,
щодо попередження про майбутнє
звільнення, запропонувавши позивачу
іншу роботу позивач дотримався вимог
діючого трудового законодавства.

Доводи позивача про її переважне право
на залишенні на роботі, колегія суддів
не приймає, так як судом встановлено, що
в юридичній особі, в якій працювала
позивач відділ кадрів після
реорганізації відсутній.

Доводи скарги в частині безпідставної
відмови в задоволенні позову про
відшкодування моральної шкоди, колегія
суддів не приймає, так як ні суду першої
інстанції ні апеляційному суду позивач
не надала доказів прямого причинного
зв`язку між погіршенням стану її
здоров`я, та проведеною процедурою її
звільнення у зв`язку з скороченням
штату працівників.

Доводи з приводу не належної оцінки
наказу № 623, не з`ясування судом причини
звільнення позивача не відповідають
дійсності, та спростовуються змістом
судового рішення з якого вбачається, що
всі обставини справи, які мали правове
значення для її вирішення судом
встановлені. Доказів на спростування
скорочення штату працівників
юридичної особи в трудових відносинах
з якою перебувала позивач суду надано
не було. Крім того з досліджених судом
штатних розписів відповідача 1
встановлено, що штат працівників у
відповідача 1 був скорочений.

Доводи з приводу листів другого
відповідача на адресу першого
відповідача з проханням звільнити
позивача з переведенням її до них на
роботу, а в подальшому направлення
іншого листа, в якому вже відповідач 2
не просив перевести позивача до них на
роботу колегія суддів не приймає, тому,
що таке переведення можливе було б якби
позивач погодилась на запропоновану їй
вакантну посаду у другого відповідача.
Оскільки позивач відмовилась від
посади секретаря-друкаря, відповідно
вона не була переведена на цю посаду.
Доказів наявності вакантних посад у
відділі кадрів другого відповідача, з
урахуванням кількості працівників, які
скорочувались у відповідача 1, та яким
відповідач 2 пропонував посади , суду
надано не було, а тому суд першої
інстанції на підставі наданих
позивачем доказів правомірно дійшов
висновку, що звільнення позивача через
скорочення чисельності штату у
відповідача 1, відповідало вимогам
діючого трудового законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що
посаду яку займала позивачка, другий
відповідач запропонував іншій особі,
колегія суддів не приймає, так як
позивач не довела, що за рівнем
кваліфікації та стажу роботи , вона має
переваги перед іншими особами, якім
були запропоновані посади у відділі
кадрів другого відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалене
без порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 27 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її постановлення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: