Справа № 352/3250/13-ц
Провадження № 2/352/163/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2014 року
м.
Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд
Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді
Хоминець М.М.

з участю секретаря
Гундич Г.В.

представника позивача - адвоката
ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз
України» про стягнення невиплаченої
заробітної плати та відшкодування
моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

Позивач у листопаді 2013 р. звернувся в
суд з позовом до відповідача про
стягнення невиплаченої заробітної
плати за період з 01.12.2012 р. до 13.06.2013 р. в
розмірі 11720 грн. та відшкодування
моральної шкоди у сумі 5000 грн.

Після зменшення розміру позовних вимог
просив стягнути з відповідача
невиплачену заробітну плату за період
з 01.12.2012 р. до 09.04.2013 р. в розмірі 8340,81 грн.,
5000 грн. на відшкодування моральної
шкоди та 800 грн. витрат на правову
допомогу.

Заявлений позов обґрунтовував тим, що
09.04.2012 р. він був незаконно звільнений
відповідачем з роботи з посади сторожа
на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.
Рішенням Тисменицького районного суду
від 29.11.2012 р., яке набрало законної сили
згідно ухвали Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15.01.2013
р., він поновлений на роботі на посаді
сторожа Івано-Франківської бази ДП
«Укрнафтогазкомплект» НАК «Нафтогаз
України» з 09.04.2012 року. На виконання
рішення Тисменицький районний суд
направив ВДВС Шевченківського РУЮ м.
Києва два виконавчі листи, а саме: про
негайне його поновлення на роботі, про
стягнення заробітної плати, моральної
шкоди та судових витрат у сумі 16200 грн.
Постановою державного виконавця від
25.12.2012 р. відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа суду про
зобов'язання відповідача поновити
позивача на роботі. Відповідач
ухилявся від виконання рішення суду,
листом від 05.04.2013 р. відповідач
повідомив його про необхідність
з'явитись на Івано-Франківську базу для
поновлення на роботі. 10.04.2013 р.
відповідач ознайомив його з наказом
про його поновлення роботі від 30.11.2012 р.,
хоча він був поновлений на роботі лише
з 10.04.2013 р. Виконавче провадження
закінчено 29.07.2013 р. Оскільки його
вимушений прогул з вини відповідача,
який ухилявся від виконання рішення
суду про поновлення на роботі,
продовжувався до 09.04.2013 р., просив
стягнути з відповідача за цей період,
починаючи з 01.12.2012 р., невиплачену
заробітну плату, виходячи із
середнього заробітку 1820 грн. Своїми
неправомірними діями відповідач
спричинив йому моральну шкоду, яка
полягає у душевних стражданнях, втраті
нормальних життєвих зв'язків, що
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, яку оцінює
у 5000 грн.

Позивач та його представник у судовому
засіданні позов у зменшеному розмірі
підтримали і просили його
задовольнити. Позивач пояснив, що, коли
він 30.11.2012 р. з'явився на
Івано-Франківську базу, щоб поновитись
на роботі, з ним ніхто не хотів навіть
говорити, його не пустили на територію
бази, зіславшись на те, що немає
розпорядження адміністрації з Києва
про поновлення його на роботі; до
квітня 2013 р. відповідач не хотів його
поновлювати на роботі.

Представник відповідача у судовому
засіданні позов не визнав і пояснив, що
на виконання рішення Тисменицького
районного суду від 29.11.2012 р. відповідач
видав наказ від 30.11.2012 р. № 48-к про
поновлення позивача на роботі. Позивач
протягом тривалого часу не звертався
на Івано-Франківську базу відповідача
з питання поновлення на роботі
відповідно до рішення суду. Тому на
початку квітня 2013 р. відповідач
направив позивачу листа з проханням
з'явитися на базу для поновлення на
роботі. Позивач з'явився на роботі
10.04.2013 р. і в цей же день був
ознайомлений з наказом про поновлення
на роботі. Вважає безпідставними
заявлені позивачем вимоги, оскільки
відсутня вина відповідача в тому, що
позивач був поновлений 10.04.2013 р., а не
30.11.2012 р. Просив у позові відмовити.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
дійшов висновку, що позов підлягає до
часткового задоволення, виходячи з
наступних підстав.

Встановлено, що рішенням Тисменицького
районного суду Івано-Франківської
області від 29.11.2012 р.(а.с.53-55), яке набрало
законної сили згідно ухвали колегії
суддів судової палати в цивільних
справах Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15.01.2013 р.
(а.с.11-13), позивача ОСОБА_2 поновлено на
роботі на посаді сторожа
Івано-Франківської бази відповідача -
ДП «Укрнафтогазкомплект» НАК
«Нафтогаз України» з 09.04.2012 р.

На виконання вказаного рішення
Тисменицький районний суд направив
ВДВС Шевченківського РУЮ м. Києва два
виконавчі листи, а саме: про негайне
поновлення позивача на роботі та про
стягнення заробітної плати, моральної
шкоди і судових витрат у сумі 16200 грн.
Постановою державного виконавця від
25.12.2012 р. відкрито виконавчі
провадження з примусового виконання
виконавчих листів суду про
зобов'язання відповідача поновити
позивача на роботі та про стягнення
боргу (а.с.6-9); виконавче провадження з
примусового виконання виконавчого
листа суду про зобов'язання
відповідача поновити позивача на
роботі закінчено постановою від 29.07.2013
р. (а.с.32).

Судом встановлено, що позивач
поновлений на роботі у відповідача
10.04.2013 р., тобто через рік після
незаконного звільнення. Вказаної
обставини сторона відповідача не
заперечувала. При цьому суд вважає
необґрунтованим її твердження про
відсутність вини відповідача в тому, що
позивач був поновлений 10.04.2013 р., а не
30.11.2012 р., з огляду на наступне.
Відповідач не погодився з рішенням
суду від 29.11.2012 р., тому оскаржив його в
апеляційному порядку, відтак суд
критично оцінює наказ відповідача від
30.11.2012 р. про поновлення позивача на
роботі (а.с.17), який фактично
реалізований лише 10.04.2013 р.; протягом
цього часу позивач звертався у
компетентні органи щодо невиконання
рішення суду, що підтверджується
відповіддю прокуратури
Шевченківського району м. Києва від
12.03.2013 р. (а.с.56).

Тому суд вважає встановленою
обставину, що позивач поновлений на
роботі у відповідача 10.04.2013 р., тобто
через рік після незаконного
звільнення, у зв'язку з тим, що
відповідач ухилявся від виконання
рішення суду.

З урахуванням викладеного, відповідно
до вимог ст.236 КЗпП України, п.32
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.1992 р. (з наступними
змінами) «Про практику розгляду судами
трудових спорів» наявні підстави для
стягнення з відповідача на користь
позивача втраченого заробітку -
невиплаченої заробітної плати у межах
передбаченого ч.2 ст.235 КЗпП України
річного строку.

Оскільки вказаним вище судовим
рішенням з відповідача стягнуто на
користь позивача втрачений заробіток
за 8 місяців вимушеного прогулу,
підлягає до стягнення втрачений
заробіток ще за 4 місяці у сумі 7200 грн.
(1800х4), виходячи із встановленого цим
судовим рішенням розміру
середньомісячного заробітку позивача
у 1800 грн.

Відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Встановлено, що неправомірними діями
відповідача, які виразились в ухиленні
від виконання рішення суду про
поновлення позивача на роботі,
останньому спричинено моральну шкоду,
що полягає у душевних стражданнях, яких
позивач зазнав у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо нього, втраті
нормальних життєвих зв'язків, що
вимагало від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Вирішуючи
питання про розмір грошового
відшкодування моральної шкоди, суд
виходить з вимог розумності і
справедливості та враховує характер
неправомірних дій відповідача, глибину
душевних страждань позивача. Суд
дійшов висновку, що з відповідача слід
стягнути у користь позивача 500 грн. на
відшкодування спричиненої моральної
шкоди.

З відповідача слід стягнути на користь
позивача 800 грн. витрат на правову
допомогу, розмір яких підтверджується
квитанцією (а.с.40), та в дохід державного
бюджету судовий збір у розмірі 487,20 грн.
(243,60 грн. за вимогу про стягнення
зарплати + 243,60 грн. за вимогу про
стягнення моральної шкоди).

На підставі наведеного, відповідно до
ст.ст. 233, 235, 236, 237-1 КЗпП України,
керуючись ст.ст. 88, 213-215, 367 ЦПК України,
суд -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ДП
«Укрнафтогазкомплект» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України», р/р 93 в ПАТ
«Промінвестбанк України», код ЗКПО
30167066, МФО 300012, у користь ОСОБА_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 7200 (сім
тисяч двісті) грн. невиплаченої
заробітної плати, 500 (п'ятсот) грн. на
відшкодування моральної шкоди та 800
(вісімсот) грн. судових витрат, а всього
8500 (вісім тисяч п'ятсот) грн.

Рішення в частині стягнення середнього
заробітку за один місяць у сумі 1800 (одна
тисяча вісімсот) грн. звернути до
негайного виконання.

Стягнути з ДП
«Укрнафтогазкомплект» Національної
акціонерної компанії «Нафтогаз
України» в дохід державного бюджету
судовий збір у розмірі 487 (чотириста
вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до
Апеляційного суду Івано-Франківської
області подається протягом десяти днів
з дня його проголошення через
Тисменицький районний суд.

Головуюча

М.М.Хоминець