Справа № 463/1794/13
Головуючий у 1 інстанції: Лакомська
Провадження № 22-ц/783/1721/14
Доповідач в 2-й інстанції: Левик
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Глинський О.А.,

за участі представника позивача ОСОБА_2
- ОСОБА_3, представника відповідача
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника третьої
особи Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
- Бойка Я.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 25 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третіх осіб
Управління архітектури Львівської
міської ради, Львівської міської ради,
Личаківської районної адміністрації
Львівської міської ради про визнання
права власності на самочинно збудоване
майно, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Личаківського районного суду
м. Львова від 25 грудня 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
третіх осіб Управління архітектури
Львівської міської ради, Львівської
міської ради, Личаківської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання права власності на
самочинно збудоване майно - відмовлено
за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 в
особі представника ОСОБА_3

В апеляційній скарзі просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення, яким його позов задовольнити
повністю. В обґрунтування скарги
вказує, що, на його думку, рішення суду є
незаконним та необґрунтованим. Так,
судом неповно з'ясовано обставини
справи, а саме не з'ясовано хто брав
участь у спорудженні нерухомого майна,
що є предметом спору, натомість взято
до уваги лише пояснення представника
відповідача про те, що спірні
приміщення збудовані за кошти батьків
сторін по справі.

В судове засідання сторони та
представники третіх осіб Управління
архітектури Львівської міської ради та
Львівської міської ради не з'явилися,
причин неявки не повідомили, однак суд
вважав за можливе проводити розгляд
справи у їх відсутності (відсутності їх
представників), враховуючи, що такі
особи належним чином повідомлялась про
час та місце розгляду справи, причин
неявки (неявки своїх представників) не
повідомили, клопотань про відкладення
розгляду справи до суду від них не
надійшло, зважаючи на вимоги ст. 305 ЦПК
України та те, що сторін у судовому
засіданні захищали їх представники.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача на підтримання
скарги, представника відповідача та
третьої особи в заперечення скарги,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Як вбачається із оскаржуваного
рішення, відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що спірні приміщення, позначені
на плані будівлі: 1-7, 1-6, 1-5, 2-5, 2-6, 2-7,
загальною площею 38,9м2, які знаходяться
за адресою: АДРЕСА_1 (про визнання права
власності на які був заявлений позов) є
самочинним будівництвом, доказів того,
що позивач звертався до компетентних
органів із питанням узаконення даного
самочинного будівництва та що
компетентними органами у вирішенні
питання узаконення самочинного
будівництва було відмовлено суду не
представлено. Тому у відповідності до
вимог ст.376 ЦК України у позивачів право
власності на самочинне будівництво не
виникає і їх вимоги є безпідставними,
відтак в задоволенні даного позову суд
відмовляє.

На думку колегії суддів вказаний
висновок суду першої інстанції
відповідає вимогам закону та доводи
апеляційної скарги такого не
спростовують.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно. Якщо власник
(користувач) земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок. На
вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб. Особа, яка
здійснила самочинне будівництво, має
право на відшкодування витрат на
будівництво, якщо право власності на
нерухоме майно визнано за власником
(користувачем) земельної ділянки, на
якій воно розміщене. У разі істотного
відхилення від проекту, що суперечить
суспільним інтересам або порушує права
інших осіб, істотного порушення
будівельних норм і правил суд за
позовом відповідного органу державної
влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Як вбачається із матеріалів справи,
було встановлено судом першої
інстанції та сторонами не оспорюється
кожна із сторін є власником ? частини
житлового будинку АДРЕСА_1. Вказані
частини будинку вони набули в порядку
спадкування майна їх матері ОСОБА_7 на
підставі свідоцтв про право на
спадщину за законом від 3.10.2011 року та
3.11.2011 року відповідно. Крім цього, до
житлового будинку, який прийнятий
сторонами у спадщину у 1994 році була
здійснена самовільна прибудова
розміром 14,24 м Х 3,5 м, яка складається із
спірних приміщень, про визнання права
власності на які заявлено позов.

Посилаючись на те, що батьки за життя,
як власники будинку надали йому дозвіл
на здійснення спірної добудови до
такого та на те, що ним фактично
особисто здійснено таку добудову та
такою він постійно користується
позивач просив позов задовольнити.

Відповідач, заперечуючи проти позову
вказувала на те, що спірна добудова
здійснена за участі як її так і батьків
сторін, що на даний час померли, тому
вважає, що має право претендувати на
частку у такій прибудові.

З матеріалів справи вбачається, що на
час здійснення добудови власниками
будинку по ? частині були ОСОБА_9, батько
сторін та його мати ОСОБА_8.

Жодних рішень, дозволів, проекту,
будь-яких інших документів, що свідчили
б про законність здійсненої спірної
прибудови у матеріалах справи - немає.
Про узаконення здійсненої самовільної
прибудови у відповідні органи ні
сторони, ні будь-які інші особи не
звертались.

Враховуючи вказане, зважаючи на те, що
самочинно збудоване нерухоме майно не
є об'єктом права власності, а відтак ні
сторони, ні інші особи набути на нього
право власності не можуть, судом вірно
відмовлено у задоволенні позову та
доводи скарги про не з'ясування судом
осіб, що брали участь у спорудженні
нерухомого майна не можна визнати
обґрунтованими.

Враховуючи наведене скаргу слід
відхилити, рішення ж суду - залишити в
силі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 25 грудня 2013 року - залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання ухвалою
законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :
Я.А. Левик

Судді :
В.Я.
Бакус

Т.А. Гірник