Номер провадження: 22-ц/785/3467/14
Номер справи місцевого суду: 515/2336/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Татарбунарського районного суду
Одеської області від 17 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
відділу державної виконавчої служби
Татарбунарського районного управління
юстиції, ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6 про
визнання права на майно та його
виключення з акту опису,-

встановила:

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, посилаючись
на те, що відповідно до постанови від
30.07.2012 року державним виконавцем
відділу ДВС Татарбунарського
районного управління юстиції Ющенком
І.П. було накладено арешт на все рухоме
майно боржника - ОСОБА_4.

Згідно даної постанови було накладено
арешт на автомобіль марки ВАЗ, 2002 року
випуску, зеленого кольору,
реєстраційний номер 49307ОК (1981 року
випуску), власником якого є боржник
ОСОБА_4. Але, як зазначає позивач,
відповідно до довіреності від 04.07.2005
року ОСОБА_4 передав даний автомобіль
(за грошову винагороду) з правом
користування та розпорядження ОСОБА_6,
а останній в свою чергу продав даний
автомобіль ОСОБА_3, оскільки
довіреність йому була видана з правом
продажу. В подальшому ОСОБА_6 була
видана довіреність від 26.07.2010 року,
згідно якої даний автомобіль перейшов
до позивача з правом користування та
розпорядження, але договір купівлі -
продажу не був оформлений належним
чином за браком часу. Позивач
користувався даним автомобілем,
проводив його поточний ремонт до тих
пір поки не був зупинений інспектором
ДАІ із поміщенням автомобіля на штраф
майданчик, у зв'язку із виниклим боргом
ОСОБА_4, який є законним власником
зазначеного транспортного засобу,
перед ОСОБА_5 Але ОСОБА_3 вважає, що
власником автомобіля насправді є він, а
не відповідач, тому просить визнати
право на майно та виключити його із
акту опису.

Рішенням Татарбунарського районного
суду Одеської області від 17 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав до суду апеляційну скаргу,
в якій просить рішення суду скасувати,
ухвалити по справі нове рішення, яким
його позовні вимоги задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не надано
доказів, які б підтверджували, що він є
власником спірного майна, а надана
ксерокопія довіреності, за якою
начебто позивач придбав спірний
автомобіль, не є доказом, який
встановлює право власності на це майно.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи, та не
спростовується сторонами, що у відділі
ДВС Татарбунарського районного
управління юстиції знаходяться на
примусовому виконанні виконавчі
провадження за № 31904352 та № 31904624
відділу ДВС від 27.03.2012 року про
стягнення з ОСОБА_4 матеріальної шкоди
та судових витрат на користь ОСОБА_5 у
розмірі 1700 грн. та 67864 грн., відповідно
(а.с.7-8).

30.07.2012 року та 25.10.2012 року державним
виконавцем відділу ДВС
Татарбунарського районного управління
юстиції Ющенком І.П. було складено
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
(а.с.9-10).

Зазначеними постановами було описано
та накладено арешт на все належне
рухоме майно боржника ОСОБА_4, у тому
числі: на автомобіль марки ВАЗ, модель
21150110 (2002 року випуску), легковий седан-В,
зеленого кольору, двигун № НОМЕР_1,
реєстраційний номер НОМЕР_2 (1981 року
випуску).

Право власності ОСОБА_4 на зазначений
автомобіль підтверджується копією
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_3,
виданого Арцизьким МРЕВ ДАІ ГУ УМВС
України Одеської області (а.с.6).

Відповідно до акту прийому затриманого
транспортного засобу № 558-8 від 02.05.2013
року спірний автомобіль марки ВАЗ,
модель 21150110, був затриманий згідно до
постанови про розшук, виданої відділом
ДВС Татарбунарського РУЮ, та переданий
на зберігання водію ОСОБА_3 (а.с.11).

З доручення від 04.07.2005 року ВСС № 647367
вбачається, що ОСОБА_4, як власник
транспортного засобу марки ВАЗ, модель
21150110, легковий седан-В, колір зелений,
реєстраційний номер НОМЕР_2, передав
зазначений автомобіль з правом
користування та розпорядження
автомобілем ОСОБА_6 (а.с.13).

А ОСОБА_6, відповідно до доручення від
26.07.2010 року ВМХ № 226600, передав
зазначений автомобіль позивачу ОСОБА_3
з правом користування, розпорядження
та правом продажу (а.с.14).

Частиною 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» передбачено, що
особа, яка вважає, що майно, на яке
накладено арешт, належить їй, а не
боржникові, може звернутися до суду з
позовом про визнання права власності
на це майно і про зняття арешту.

Позивач посилається на те, що на
підставі зазначеної довіреності
ОСОБА_6 продав йому спірний
транспортний засіб, але зазначене
доручення ніяким чином не підтверджує
його права власності на даний
автомобіль. Інших документів, які б
підтверджували належність майна
позивачу немає.

У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину,
визначені статтею 203 ЦК України. До
таких вимог, зокрема, належить вимога
щодо вчинення правочину у встановленій
законом формі.

Стаття 208 частина перша пункт 3 ЦК
України та Постанова Кабінету
Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року
«Про затвердження Порядку державної
реєстрації (перереєстрації) зняття з
обліку автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» передбачають
письмову форму договору
купівлі-продажу автомобілів.

Визнання права власності як спосіб
захисту цивільних прав та інтересів
передбачає, що такий позов
пред'являється власником, якщо його
право власності оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який посвідчує
його право власності (п. 1 ч. 2 ст. 16, ст. 392
ЦК України). У даному ж випадку
власником транспортного засобу є
ОСОБА_4 його право власності згідно
положень пункту 1 частини 1 статті 346 ЦК
України може бути припинено у разі
відчуження свого майна, а право
власності ОСОБА_3, відповідно, у сенсі
вимог частини 1 статті 328 ЦК України,
набуто на підставах, що не заборонені
законом, зокрема, із правочину, який
фактично сторони не уклали.

Позивач не довів обставини набуття ним
права власності на вищевказаний
транспортний засіб належними та
допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
усі зазначені обставини судом першої
інстанції при ухвалені рішення були
враховані, суд надав належну оцінку
доказам та ухвалив законне,
обґрунтоване рішення, яке скасуванню
не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Татарбунарського
районного суду Одеської області від 17
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.О. Суворов