Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року Справа №607/21053/13-ц

Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

головуючого: Дзюбановського Ю.І.

при секретарі судового засідання:
Борисевич І.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк», третя
особа приватний нотаріус ОСОБА_2, про
визнання недійсним правочинів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, надалі позивач, звернувся в суд
з позовом до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк», надалі відповідач, в
якому, враховуючи подане представником
позивача в судовому засіданні усне
клопотання про уточнення позовних
вимог, просить визнати недійсним
Додаткову угоду від 22 серпня 2008 року до
Договору про іпотечний кредит
№ТЕАWG3 та іпотечний договір,
посвідчений 29.01.2008р. приватним
нотаріусом ОСОБА_2 зареєстрований в
реєстрі за №766.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені позовні вимоги
підтримує, в їх обґрунтування зазначає,
що під час укладення Кредитного
договору Банк та Додаткової угоди до
нього приховав від ОСОБА_1 повну та
об'єктиву інформацію щодо кінцевої
сукупної вартості кредиту для
здійснення позичальником свідомого
вибору схеми кредитування та вказав у
договорі занижені значення показників
суттєвих умов договору, чим ввів в
оману ОСОБА_1 щодо реальної відсоткової
ставки, абсолютного значення
здорожчання кредиту та кінцевої
загальної суми кредиту. Тому, позивач
вбачає в діях Банку при укладенні
кредитного договору і додаткової угоди
ознаки обману, а саме факт приховування
важливої інформації перед підписанням
договору та невідповідність
встановленим між сторонами у договорі
умовам до фактично встановлених з
метою отримання прихованого прибутку,
що є умислом в діях відповідача. Крім
цього, Банк обманним шляхом заставив
позичальника ОСОБА_1 підписати заяву
про переведення валюти кредиту у
долари. При укладанні додаткової угоди
у ОСОБА_1 волевиявлення правочину не
відповідало його внутрішній волі, так
як при укладанні Договору про
іпотечний кредит позичальник отримав
гривневий кредиту на умовах сплати 15%
річних, а Додатковою угоди Банк змінив
валюту кредиту та відсоткову ставку.
Зміст Додаткової угоди від 22.08.2008р.
суперечить нормам законодавства, а
саме Постанови НБУ №168 «Правила
надання банками інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту», зокрема, в частині
стягнення трьох відсотків річних від
суми зарезервованих ресурсів.

В частині заявлених позовних вимог
щодо визнання недійсним іпотечного
договору посилається на те, що право
власності на нерухоме майно, що
передавалося в іпотеку у
набувача-іпотекодавця не виникло,
оскільки право власності по договору
купівлі-продажу не було зареєстровано
в установленому законом порядку, а тому
Банк не мав права укладати договір
іпотеки.

В судовому засіданні представник
відповідача позовні вимоги не визнає,
мотивуючи тим, що позивачем не доведено
факту обману із сторони Банку при
укладанні договору про іпотечний
кредит і додаткової угоди до договору.
Не доведено відсутність волевиявлення
ОСОБА_1 на укладання договору. ОСОБА_1 з
29.01.2008р. повністю виконував умови
кредитного договору, що є свідчення
прийняття всіх істотних умов до
виконання. Перед підписанням договору
про іпотечний кредит позичальник був
ознайомлений із всіма умовами
договору, наслідком чого є його
підписання. Крім цього, на письмову
заяву позичальника була змінена валюта
кредиту та укладена додаткова угода із
графіком погашення, які ОСОБА_1 також
були підписанні без заперечень.
Зазначає, що Іпотечний договір
укладений у відповідності до норм
законодавства. Разом з тим, просить суд
застосувати наслідки пропуску строку
позовної давності для звернення до
суду.

Третя особа - приватним нотаріус ОСОБА_2
в судовому засіданні 22.01.2014р. проти
позову заперечила та пояснила, що
іпотечний договір укладався у
відповідності до вимог чинного
законодавства, сторони були
ознайомленні із текстом договорів,
заперечень ніяких не було. ОСОБА_1 мав
право передавати в іпотеку квартиру,
оскільки набув право власності шляхом
укладення договору купівлі-продажу,
його нотаріального посвідчення та
проведення державної реєстрації
правочину.

Суд, дослідивши зібранні у справі
докази та дослідивши норми чинного
законодавства, прийшов до висновку, що
в задоволенні позовних вимог слід
відмовити, виходячи з наступного.

29 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»
(кредитор) та позичальником ОСОБА_1 був
укладений Договір про іпотечний кредит
№ТЕАWG3, за умовами якого Банк
зобов'язується надати позичальнику на
умовах цього договору грошові кошти в
сумі 132562,50 грн., а позичальник
зобов'язується прийняти, належним
чином використати та повернути кредит
в сумі 132 562,50 грн., сплатити відсотки за
користування кредитом в розмірі 15%
річних, а також інші платежі в порядку,
на умовах та в строки, визначені цим
Договором.

Детальний опис загальної вартості
кредиту вказаний в умовах договору, а
також у Додатку №1 до цього Договору, а
саме сум кредиту, відсотків за
користування кредитом, винагород,
неустойки, затрат на укладення
договорів страхування та договорів
забезпечення. Кредит надається строком
погашення не пізніше 29.01.2018р. на
придбання у власність окремої квартири
з метою постійного проживання за
договором купівлі-продажу №760 від
29.01.2008р., розташованої в АДРЕСА_1.

Як вбачається із матеріалів справи,
Договір про іпотечний кредит та
Додаток №1 (Загальна вартість кредиту)
до Договору були підписані
позичальником без заперечень.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Представником позивача в судовому
засіданні визнається факт отримання
позичальником кредитних коштів по
Договору про іпотечний кредит.

22 серпня 2008 року ОСОБА_1 написана заява,
згідно якої він прийняв рішення про
зміну валюти кредиту по договору про
іпотечний кредит №ТЕАWG3 від
29.01.2008р. та просив залишок
заборгованості по даному договору в
розмірі 131 630,08 грн. конвертувати у
валюту в долари США по курсу на дату
укладення додаткової угоди до
договору.

22 серпня 2008 року ОСОБА_1 була написана
Заява №1 про продаж іноземної валюти.

Між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі
Тернопільської філії та позичальником
ОСОБА_1 22 серпня 2008 року була укладена
Додаткова угода до Договору про
іпотечний кредит №ТЕАWG3 від
29.01.2008р.

Згідно пункту 8 Додаткової угоди від
22.08.2008р. Банк зобов'язується надати
позичальникові кредитні кошти шляхом
перерахування на рахунок №8406 на
строк з 22.08.2008р. по 29.01.2018р. включно у
розмірі 28 533,16 доларів США на придбання
нерухомості зі сплатою за користування
кредитом відсотків в розмірі 1,17% на
місяць на суму залишку заборгованості
за кредитом, винагорода за
резервування ресурсів у розмірі 3%
річних від суми зарезервованих
ресурсів, винагороди за проведення
додаткового моніторингу згідно п. 7.2
даного Договору. Станом на 22 серпня 2008
року залишок заборгованості по
Договорі про іпотечний кредит
№ТЕАWG3 від 29.01.2008р. складає 131 630,08
грн., що еквівалентно 28 553,16 доларів США.

Погашення кредиту провадиться в строки
відповідно до Графіка погашення
кредиту (Додаток №2), який
розраховується згідно залишку
заборгованості за кредитом станом на
22.08.2008р.

Додаткова угода від 22.08.2008р. та Додаток
№2 були підписані уповноваженими
сторонами без заперечень.

Стаття 627 Цивільного кодексу України, з
посиланням на статтю 6 Кодексу
передбачає, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Договір, в силу ст. 638 ЦК України
вважається укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору, якими є предмет
договору, умови, що визначенні законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

У відповідності до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частина 1 та 3 статті 203 Цивільного
кодексу України, які на думку позивача
порушенні при укладанні Додаткової
угоди до Договору про іпотечний кредит
передбачають, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актами цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Згідно ст. 230 ЦК України, якщо одна із
сторін правочину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення, такий правочин
визнається судом недійсним.

Тобто, правочин може бути визнаний
вчиненим піж впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел - особа знає про
наявність чи відсутність певних
обставин і про те, що друга сторона,
якби вона володіла цією інформацією, не
вступила б у правовідносини, невигідні
для неї. Обман також має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування. Вбачається, що саме позивач
як сторона, яка діяла під впливом
обману, повинен довести наявність
умислу з боку відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких її введено
в оману, і сам факт обману.

Як стверджує представник відповідача,
будь-яких неправомірних дій з боку
Банку не вчинялося, позивача не введено
в оману щодо умов кредитного договору
та додаткової угоди. Всі умови
договору, а саме валюта кредиту, графік
погашення, відсоткова ставка були
чітко прописані в кредитному договорі
в Додатках. Перед підписанням
кредитного договору та додаткової
угоди ОСОБА_3 була надана можливість на
ознайомлення із його умовами. ОСОБА_1
володів всією інформацію, що
стосується укладення та виконання
кредитного договору, будь-яких
навмисних цілеспрямованих дій щодо
фактів, які б вплинули на укладення
правочину Банком не вчинено і
приховано не було. Позичальник
тривалий час виконував умови
кредитного договору та додаткової
угоди, однак за порушення термінів
оплати кредитних платежів Банк
звернувся до суду про стягнення боргу.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що позивачем належними і
допустимими доказам не доведено факту
обману із сторони Банку, що призвели до
укладання ОСОБА_1 договору про
іпотечний кредит та додаткової угоди
до нього, відсутність доказів
навмисного цілеспрямованого введення
ОСОБА_1 в оману щодо вказаних ним
фактів, які б вплинули на укладення
правочину, відсутність умислу у
відповідача, а також наявність всієї
інформації у позичальника на час
укладення договору, можливість
проведення перевірки та не
замовчування про її існування
відповідачем.

Також, позивачем не доведено
невідповідність волевиявлення
позичальника його внутрішній волі при
укладанні додаткової угоди від 22.08.2008р.,
оскільки заява від 22.08.2008р. на зміну
валюти кредиту та укладення додаткової
угоди не суперечить нормам
законодавства, підписана
позичальником власноручно, заперечень
з приводу їх підписання не було,
позичальник частково виконував їх
умови, тобто внутрішня воля
позичальника була спрямована на
досягнення відповідного юридичного
наслідку.

Поряд з цим, позивачем не наведено
обґрунтувань, які б були підтвердженні
матеріалами справи невідповідності
укладеної додаткової угоди до договору
про іпотечний кредит нормам чинного
законодавства.

Разом з тим, 29 січня 2008 року між ЗАТ КБ
«ПриватБанк» в особі Тернопільської
філії (іпотекодержатель) та ОСОБА_1
(іпотекодавець) був укладений
іпотечний договір, який посвідчений
приватним нотаріусом ОСОБА_2 та
зареєстрований в реєстрі за №766.

За умовами іпотечного договору ОСОБА_1
з метою забезпечення належного
виконання зобов'язання, що випливає з
Договору про іпотечний кредит, передає,
а Іпотекодержатель приймає в іпотеку
на умовах, визначених цим Договором,
нерухоме майно житлового призначення,
а саме однокімнатну квартиру загальною
площею 32,70 кв.м., житловою площею 17,10
кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1, право
власності на яку буде зареєстровано в
майбутньому.

Предмет іпотеки належить ОСОБА_3 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_2 29.01.2008р. по реєстру №760,
зареєстрованого в Державному реєстрі
правочинів 29.01.2008р. №2658088.

Згідно ст. 18 Закону України «Про
іпотеку», у разі, якщо іпотекою
забезпечується повернення позики,
кредиту для придбання нерухомого
майна, яке передається в іпотеку,
договір купівлі-продажу цього
нерухомого майна та іпотечний договір
можуть укладатися одночасно.

У відповідності до ч. 3, 4 ст. 334 ЦК
України (в редакції чинній станом на
дату укладення іпотечного договору)
право власності на майно за договором,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення або з
моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Якщо договір про відчуження майна
підлягає державній реєстрації, право
власності у набувача виникає з моменту
такої реєстрації.

Із наданих приватним нотаріус пояснень
вбачається, що державна реєстрація
правочинів проводилася на підставі
Тимчасового порядку державної
реєстрації правочинів, затвердженого
постановою КМУ від 26.05.2004р. №671 шляхом
внесення нотаріусом запису до
Державного реєстру правочинів
одночасно з його нотаріальним
посвідченням. Тому, з моментом
державної реєстрації договору
купівлі-продажу частина 4 ст. 334 ЦК
України пов'язує момент виникнення
права власності.

Матеріали справи містять докази
нотаріального посвідчення договору
купівлі-продажу квартири та його
державної реєстрації, що свідчить про
документальну доведеність факту
виникнення у позивача права власності
на квартиру та наявність права на
передання квартири в іпотеку.

Таким чином, позовні вимоги в частині
визнання недійсним іпотечного
договору до задоволення не підлягають.

Згідно ст. 15 ЦПК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права,
інтересу, у разі його порушення,
невизнання або оспорення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх позовних вимог і
заперечень.

Клопотання представника відповідача
щодо застосування наслідків строку
позовної давності для звернення до
суду до задоволення не підлягає,
оскільки як стверджує представник
позивача про порушення своїх прав
ОСОБА_1 дізнався після подачі Банком
позову до суду про звернення стягнення
на предмет іпотеки в рахунок погашення
кредитної заборгованості.

Згідно ст. 88 ЦПК України судовий збір
позивачу не відшкодовується.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
203, 205, 215, 230 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 212, 218,
223, 294 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» про
визнання недійсним Додаткової угоди
від 22.08.2008р. до Договору про іпотечний
кредит №ТЕАWG3 від 29.01.2008р. та
Іпотечного договору від 29.01.2008р. -
відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційної скарги не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом. Апеляційна
скарга на рішення суду подається
протягом десяти днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду
Тернопільської області через
Тернопільський міськрайонний суд.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Ю.Дзюбановський