Справа № 1321/3692/12
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2773/14
Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року колегія суддів
Судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Гірник Т.А.

суддів - Бакуса В.Я., Левика В.Я.

секретар - Глинський О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства «Львіввугілля» на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 8 травня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У грудні 2012 року ОСОБА_2
звернувся з позовом до Державного
підприємства «Львівугілля» про
стягнення 30 000 грн. у відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов'язків, внаслідок
професійного захворювання.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 08.05.2013 року
позов задоволено частково. Стягнуто з
підприємства на користь позивача 4 000
гривен на відшкодування моральної
шкоди спричиненої внаслідок
професійного захворювання. В решті
позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, таке
в апеляційному порядку оскаржив
відповідач - ДП «Львіввугілля».
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові. Мотивує тим, що в даному
випадку вини шахти, на якій працював
позивач та отримав професійне
захворювання - немає. Відповідачем не
вчинено жодних протиправних дій та
штучно не створено шкідливих та
небезпечних умов праці, які б
спричинили профзахворювання. При
працевлаштуванні позивач
ознайомлений з умовами праці,
правилами внутрішнього розпорядку,
наявністю на робочих місцях шкідливих
факторів, можливими наслідками їх
впливу на здоров»я та правами на пільги
і компенсації за роботу в таких умовах,
з чим погодився.

Крім того, позивачем не доведено факту
спричинення моральних страждань.
Довідка МСЕК, на яку посилається
позивач є підставою для розрахунку
потерпілому матеріальної шкоди,
передбаченої ЗУ «Про
загальнообов»язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності» і
не підтверджує факту заподіяння
моральної шкоди. Документи на які
посилається позивач є підтвердженням
настання професійного захворювання і
встановлення в зв»язку з цим стійкої
втрати професійної працездатності.
Тому судом безпідставно зроблено
висновок, що факт спричинення позивачу
моральної шкоди є доведеним. Просить
врахувати, що трудовий договір з шахтою
позивач розірвав лише 02.10. 2012 року,
тобто за два місці до порушення
провадження у справі, тому
безпідставними є мотиви позову про
інтенсивність та тривалість моральних
страждань, тривалість лікування при
перебуванні позивача у трудових
відносинах до 01.12. 2012 року.
Інвалідність встановлено строком до
01.11. 2013 року. За таких обставин вимоги
позивача вважає не є доведеними.

Учасники процесу в судове засідання не
з»явились, належно повідомлені про
розгляді справи за апеляційними
скаргами, про що до справи долучено
розписки про отримання усіма 28.03.2014
року судових повісток. Про причини
неявки суду не повідомили, тому у
відповідності до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, колегія суддів вважає
можливим продовжувати розгляді справи
у відсутності сторін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін,
дослідивши матеріали справи та доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, виходячи з
таких мотивів.

У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обгрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обгрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з»ясованих обставин, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказми, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду таким вимогам відповідає.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу, яка передбачає, що обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказування. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, у яких
беруть участь ті самі особи або особа,
щодо якої встановлені ці обставини.
Вирок у кримінальній справі, що набрав
законної сили, або постанова суду у
справі про адміністравтивне
правопорушення обов»язкові для суду,
що розглядає справу про
цивільно-правові наслідки дій особи,
стосовно якої ухвалено вирок або
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Перевіряючи доводи апеляційної
скарги відповідача, колегія суддів
враховує, що матеріалами справи,
зокрема з копії трудової книжки
позивача встановлено, що стаж роботи
позивача становить 14 років, в тому
числі в умовах впливу шкідливих
факторів 11 років на час складання акту
розслідування хронічного
професійного захворювання 12.10.1012 року
/а.с.11-12/.

Згідно копії акту від 12.10.2012
року розслідування хронічного
професійного захворювання - у позивача
професійне захворювання виникло
внаслідок роботи: в шкідливих умовах
шахти «Межирічанська» з 15.02.1988 року по
22.02.1988 року, з 22.04.1988 року по 17.05.1988 року,
з 10.09.1990 року по 23.10.1990 року , з 26.05.1995
року по 29.06.1990 року, з 16.10.2007 року по
25.11.2008 року, з 05.02.2009 року по 02.06.2009 року
гірником підземником , з 26.12. 2006 року по
01.02.2009 гірником очисного забою, на
шахті «Зарічна» з 09.03.1992 року по 17.12.1993
року гірником підземним; шахті
«Відродження» з 13.07.2004 року по 10.09. 2006
року гірником підземним, шахті
«Лісова» з 04.06.2009 року по 02.10.2009 року
гірником підземним, з 02.10.2009 року по
02.10.2012 року гірником очисного забою при
запиленості повітря робочої зогни з
перевищенням ГДК / а.с. 11-12/.

Відповідно до копії довідки
обласної МСЕК серії 10 ААА № 014635 від
24.10.2102 року позивачу вперше
встановлено третю групу інвалідності
та 30% втрати професійної
працездатності /а.с. 17зв/.

З долучених до справи копій
виписок з історій хвороб - позивач
неодноразово перебував на
стаціонарному лікуванні, про що до
справи долучено численні виписки з
історій хвороб / а.с. 19-35/. З посиланням
на перелічені докази позивач просив
про відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи надані позивачем
докази обґрунтованості позову, а також
наявні у справі інші медичні
документи та копії акту
розслідування професійного
захворювання, копії висновків МСЕК,
акту розслідування хронічного
професійного захворювання, Акту
обстеження робочого місця,
санітарно-гігієнічної характеристики
умов правці позивача, судом вірно
встановлено наявність права у
позивача на відшкодування моральної
шкоди, як потерпілого внаслідок
втрати професійної працездатності з
врахуванням врегулювання такого
права на законодавчому рівні а також,
що наведені докази безумовно
підтверджують що внаслідок тривалого
періоду часу у шкідливих умовах,
отримання трудового каліцтва позивач
повинен прикладати додаткових зусиль
для організації свого життя .

Наведеними доказами колегія
суддів вважає спростованими доводи
апеляційної скарги відповідача про
незаконність рішення суду з підстав
відсутності даних про наявність
протиправних дій або бездіяльності, як
на підставу для відмови у позові,
оскільки звернення до підприємства
відшкодувати моральну шкоду,
ґрунтується на законі.

Відповідно до статей 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України - Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо.

Задовольняючи частково вимоги щодо
відшкодування позивачу моральної
шкоди, суд першої інстанції
обгрунтовано врахував, що відповідно
до 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»,
державна політика в галузі охорони
праці базується, зокрема, на принципах
пріоритету життя і здоров»я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці,
соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам,
які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. А тому знайшов
підставними докази про спричинення
моральної шкоди і з врахуванням
долучених доказів, виважено підійшов
до визначення суми морального
відшкодування.

Згідно з роз»сненнями Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4
від 31.03.1995 року «Про судову практику по
справах про відшкодування моральної /
немайнової/ шкоди /» із змінами
внесеними постановою від 25.05.2001 року №
5 - моральна шкода може складатися
зокрема у моральних переживаннях у
зв»язку з ушкодженням здоров»я, у
порушенні нормальних життєвих
зв»язків через неможливість
продовження активного способу життя,
при настанні інших негативних
наслідків.

Тому колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
відповідача до задоволення не
підлягає.

Враховуючи, наведені вище мотиви,
а також те, що позивачу вперше
встановлено ступінь втрати
професійної працездатності внаслідок
роботи у шкідливих умовах 24.10.2012 року,
відшкодувати моральну шкоду повинен
саме відповідач. Судом вірно враховано,
що право потерпілого на відшкодування
моральної шкоди виникає у особи з дня
встановлення її стійкої втрати
працездатності вперше висновком
МСЕК. А відтак підлягають застосуванню
норми матеріального права, чинні на цей
період часу. Судом вірно застосовано
норми матеріального права в тому числі
вимоги ст. 237-1 КЗпП України, яка
передбачає, що відшкодування власником
або уповноваженим ним органом
моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв»язків і вимагають від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя .

Суд, постановляючи рішення вірно
врахував, що рішенням Конституційного
Суду від 27 січня 2004 року
регламентовано, що громадяни, яким
встановлена стійка втрата професійної
працездатності мають право на
стягнення на їх користь моральної
шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж
рішення, ушкодження здоров»я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов»язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності. За таких
обставин спростованим є доводи
апеляційної скарги відповідача про
недоведеність позивачем порушень або
прояв бездіяльності чи інших винних та
протиправних дій, як обов»язкову умову
за наявності якої відповідач повинен
здійснити моральне відшкодування
позивачу.

Таким чином, з врахуванням
конституційної значимості здоров»я, як
невідчужуваного і нерушимого блага, що
належить людині від її народження й
охороняється державою, виходячи із
вищезазначених обставин справи, суд
першої інстанції вірно виходив з того,
що заявлена вимога є обгрунтованою
частково. Дано належну оцінку доказам
позивача про ступінь спричинених йому
моральних страждань. Суд виважено
підійшов до визначення розміру
відшкодування, навів у рішенні
достатньо мотивів, в тому числі
врахував роз»яснення Пленуму
Верховного Суду України у постанові
№4 від 31.03.1995 року «Про судову практику
по справах про відшкодування моральної
/ немайнової / шкоди» зі змінами
внесеними постановою від 25 травня 2001
року № 5, а саме врахував обсяг та
характер страждань, яких зазнав
позивач, характер немайнових втрат їх
тривалість і неможливість
відновлення, а також обсяг додаткових
зусиль для організації свого життя та
прийшов до вірного висновку,
визначивши суму відшкодування в
розмірі 4 000 гривен.

Інших доводів, які б
спростовували висновки суду першої
інстанції та які б мали правове
значення, у апеляційних скаргах не
наведено.

На підставі наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що судом
вірно встановлено характер спірних
правовідносини, застосовано
відповідні норми матеріального права,
рішення постановлено з дотримання норм
процесуального права, тому підстав для
його скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст.303,304, п. ч.1 ст. 307,308,313,
п.1 ч. 1 ст. 314,315 317 319 ЦПК України,

колегія суддів

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля»
відхилити .

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 08 травня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, може бути оскарженою в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий

Судді