Справа № 363/3509/13-ц Головуючий у І
інстанції Підкурганний В.В.Провадження
№ 22-ц/780/1894/14 Доповідач у 2 інстанції
БілоконьКатегорія 26
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

при секретарі - Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«ПРИВАТБАНК» на рішення
Вишгородського районного суду
Київської області від 04 листопада 2013
року у справі за позовом публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про
звернення стягнення на предмет застави
,-

встановила:

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду із зазначеним позовом, мотивуючи
свої вимоги тим, що 15 травня 2007 року між
сторонами укладено кредитний договір,
відповідно до якого відповідач отримав
кредит у розмірі 38037 грн. зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 9 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення 16 травня 2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором
сторони 16 травня 2007 року уклали договір
застави рухомого майна, згідно з яким
відповідач надав в заставу належний
йому на праві власності автомобіль ВАЗ,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

ОСОБА_2 умови кредитного договору не
виконує, у зв'язку з чим виникла
заборгованість за кредитним договором,
яка станом на 9 серпня 2013 року складала
56 671 грн. 79 коп.

Посилаючись на ч. 2 ст. 28 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», позивач просив в
рахунок погашення заборгованості за
договором у розмірі 56 671 грн. 79 коп.
вилучити у відповідача та передати в
заклад ПАТ КБ «ПриватБанк» предмет
застави -автомобіль ВАЗ, комплект
ключів та свідоцтво про реєстрацію
транспортного засобу (технічний
паспорт) автомобіля.

Також, на підставі ст. ст. 526, 590 ЦК
України та ст.ст. 19, 20 Закону України
«Про заставу» позивач просив звернути
стягнення на предмет застави шляхом
продажу вказаного автомобіля з
укладенням від імені відповідача
договору купівлі - продажу будь-яким
способом з іншою особою покупцем, з
наданням повноважень на отримання
дублікату свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу замість
втраченого, зі зняттям вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України по свідоцтву про реєстрацію
транспортного засобу або його
дублікату для його подальшої
реалізації, а також наданням позивачу
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу та зняття вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 04
листопада 2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позов, посилаючись на, що
суд неповно з'ясував обставини, які
мають істотне значення для справи,
неправильно застосував норми
матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт посилається на те, що висновок
суду про неотримання позивачем
кредитних коштів є припущенням суду,
оскільки матеріали справи не містять
доказів недійсності кредитного
договору, на ці обставини не вказує сам
відповідач. Крім того, апелянт
стверджує що відправлення відповідачу
копій списку згрупованих поштових
відправлень та поштової квитанції
підтверджують факт відправлення
позивачем повідомлення про початок
процедури звернення стягнення, тому у
суду не будо підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що
15 травня 2007 року між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено
кредитний договір №
К3А1АW00275912, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у розмірі 38
037 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 9% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 16 травня 2012 року (а.с. 15-19).

Відповідач умови кредитного договору
не виконав, в результаті чого виникла
заборгованість, яка станом за період з
16 травня 2007 року по 9 серпня 2013 року
становить 56 671 грн. 79 коп.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 16 травня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було
укладено договір застави рухомого
майна, згідно з яким яким ОСОБА_2
передав ПАТ КБ «ПриватБанк» у заставу
автомобіль ВАЗ, модель: 21154, рік випуску:
2007, тип ТЗ: СЕДАН, № кузова/шасі: НОМЕР_2,
реєстраційний номер: НОМЕР_1,
що належить йому на праві власності (
а.с. 20-24).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд дійшов
висновку, що позивачем не надано
належних доказів щодо надання грошових
коштів громадянину ОСОБА_2 відповідно
до зазначеного кредитного договору,
тому підстав для застосування до
правовідносин, що виникли між
сторонами по справі положень статей 526,
527, 530 ЦК України судом не вбачається.

З таким висновком не погоджується
колегія суддів з наступних підстав.

Відповідно до п. 7.1 кредитного договору
№ К3А1АW00275912 банк зобов'язується надати
позичальникові кредитні кошти шляхом
перерахування на відкритий у АППБ
«Аваль» поточний рахунок НОМЕР_3 ЗАТ
«Лада Україна» на строку з 16 травня 2007
року по 16 травня 2012 року включно у
вигляді не поновлювальної кредитної
лінії у розмірі 38037 грн. (а.с.19).

Відповідно до копій меморіального
ордеру від 17 травня 2007 року, на
відкритий у АППБ «Аваль» поточний
рахунок НОМЕР_3 ЗАТ «Лада Україна»
перераховано позивачем 35600 грн., згідно
з копіями меморіальних ордерів від 16
травня 2007 року позивачем від імені
ОСОБА_2 перераховано страхові премії у
розмірі 1869 грн. та 178 грн., винагорода за
надання фінансового інструменту у
розмірі 356 грн., витрати за реєстрацію
обтяжень рухомого майна у розмірі 34
грн. ( а.с.84-87).

Отже, позивачем надано докази
отримання відповідачем кредиту на
загальну суму 38037 грн., доказів
недійсності укладений між сторонами
кредитний договір матеріали справи не
містять, жодна із сторін договору не
стверджувала про неотримання ОСОБА_2
кредитних коштів.

За таки обставин, доводи суду першої
інстанції про безгрошовість вказаного
кредитного договору є помилковими,
даний висновок суперечить матеріалам
справи та вимогам ст. ст. 204 ЦК України,
згідно з якою правочин є правомірним,
якщо його недійсність прямо не
встановлена законом або якщо він не
визнаний судом недійсним.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає обґрунтованими доводи
апеляційної скарги і вважає
недоведеними обставини неотримання
відповідачем кредитних коштів,
письмові докази свідчать про отримання
кредитних коштів, тому на підставі ст.
309 ЦПК України вважає за необхідне
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове про часткове
задоволення позовних вимог з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 ЦК України.

У відповідності до ст.1054 ЦК України за
кредитним договором банк та інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст.ст. 19, 20
Закону України «Про заставу» в рахунок
заставленого майна заставодержатель
має право задовольнити свої вимоги у
повному обсязі, що визначаються на
момент фактичного задоволення.
Заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет застави
у разі, якщо в момент настання терміну
виконання зобов»язання, забезпеченого
заставою, воно не буде виконано.
Звернення стягнення на заставлене
майно здійснюється за рішенням суду
або третейського суду, на підставі
виконавчого напису нотаріуса, якщо
інше не передбачено законом, або
договором застави.

У рахуванням наведеного законодавства
та встановлених судом обставин справи
щодо невиконання відповідачем
кредитних зборов»язань, вимоги
позивача про звернення стягнення на
предмет застави є обґрунтованими і
підлягають до задоволення.

Як вбачається з матеріалів справи, у
зв»язку з невиконанням відповідачів
обов»язків за кредитним договором,
виникла заборгованість, яка за період з
16 травня 2007 року по 9 серпня 2013 року
становить 56 671 грн. 79 коп. та складається
із: заборгованість за кредитом - 20 171
грн. 71 коп.; заборгованості по процентам
за користування кредитом - 18 091 грн. 30
коп.; заборгованості по комісії за
користування кредитом - 2 738 грн. 70 коп.;
пеня за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором - 15 670 грн. 08
коп.

Проте колегія суддів не погоджується з
розміром пені з огляду вимоги п. 2 ч. 2
ст. 258 ЦК України, згідно з якою позовна
давність в один рік застосовується до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені).

За порушення строків (термінів)
повернення кредиту за договором та
сплати процентів за користування
кредитом, позивачем нарахована пеня в
сумі 15670 грн. 08 коп. за період що
перевищує один рік, з 16 травня 2007 року
по 17 травня 2012 року; розрахунок пені за
період 5 вересня 2012 року по 5 вересня 2013
року ( дата звернення позивача до суду)
- відсутня.

З урахуванням викладеного, звернення
стягнення на предмет іпотеки має бути
здійснено в рахунок погашення
заборгованості у сумі 41001 грн. 71 коп. (
56671 грн. 79 коп. - 15670 грн. 08 коп.) за
кредитним договором, укладеним між
сторонами 16 травня 2007 року.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов
вірного висновку про те, що не
підлягають до задоволення позовні
вимоги щодо вилучення у відповідача і
передачі в заклад банку предмету
застави з таких підстав.

Відповідно до ст. 28 Закону України
«Про забезпечення вимог кредиторів»
звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження може бути
припинене боржником або третьою особою
шляхом виконання порушеного боржником
забезпеченого обтяженням зобов'язання
або тієї частини цього зобов'язання,
виконання якої було прострочене, разом
з відшкодуванням обтяжувачу витрат,
понесених у зв'язку з пред'явленням
вимоги та/або звернення стягнення.
Таке виконання може бути здійсненим у
будь-який час до моменту продажу
обтяжувачем предмета
забезпечувального обтяження або до
переходу права власності на нього до
обтяжувача. У цьому разі обтяжувач не
вправі вимагати від боржника або іншої
особи, яка виконала зобов'язання,
сплати інших сум.

Якщо протягом 30 днів з моменту
реєстрації в Державному реєстрі
відомостей про звернення стягнення на
предмет забезпечувального обтяження
зобов'язання боржника, виконання якого
забезпечене обтяженням, залишається
невиконаним і в разі якщо предмет
забезпечувального обтяження
знаходиться у володінні боржника,
останній зобов'язаний на вимогу
обтяжувача негайно передати предмет
обтяження у володіння обтяжувача. До
закінчення процедури звернення
стягнення обтяжувач зобов'язаний
вживати заходи щодо збереження
відповідного рухомого майна згідно з
вимогами, встановленими статтею 8 цього
Закону.

Якщо боржник, у володінні якого
знаходиться предмет забезпечувального
обтяження, не виконує обов'язок щодо
передачі предмета забезпечувального
обтяження у володіння обтяжувача,
звернення стягнення здійснюється на
підставі рішення суду.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень», обтяжувач, який
ініціює звернення стягнення на предмет
забезпечувального обтяження,
зобов'язаний до початку процедури
звернення стягнення зареєструвати в
Державному реєстрі відомості про
звернення стягнення на предмет
обтяження.

13 грудня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
було зареєстровано в Державному
реєстрі обтяжень рухомого майна
звернення стягнення на предмет застави
відповідно до договору застави
автотранспорту, № К3А1АW00275912 від 16
травня 2007 року (а.с. 25).

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема реєстру згрупованих поштових
відправлень та копії поштової
квитанції про направлення зазначеного
реєстру (а.с.12-14) позивачем було
направлено відповідачу вимогу про
погашення заборгованості, яка не
містить передбачену ст. 28 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень»,
вимогу обтяжувала негайно передати
предмет іпотеки у володіння обтяжувача
( заклад).

За таких обставин, коли позивачем не
були виконано вказані вимоги закону,
тому у задоволенні частини позовних
вимог щодо передачі предмету застави в
заклад позивача судом відмовлено
обґрунтовано, доводи апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення суду першої інстанції в цій
частині спростовуються матеріалами
справи, тому в цій частині рішення суду
першої інстанції слід залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів , -

вирішила :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити
частково.

Рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 04
листопада 2013 року скасувати в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про звернення стягнення на предмет
застави і ухвалити в цій частині нове
рішення.

В рахунок погашення заборгованості у
розмірі 41001 грн. 71 коп. за кредитним
договором, укладеним 15 травня 2007 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2,
звернути стягнення на предмет застави -
автомобіль ВАЗ, модель: 21154, рік випуску:
2007, тип ТЗ: СЕДАН, № кузова/шасі: НОМЕР_2,
реєстраційний номер: НОМЕР_1, що
належить ОСОБА_2, шляхом продажу
вказаного автомобіля з укладенням від
імені відповідача договору купівлі -
продажу будь-яким способом з іншою
особою покупцем, з наданням
повноважень на отримання дублікату
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу замість
втраченого, зі зняттям вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ
України по свідоцтву про реєстрацію
транспортного засобу або його
дублікату для його подальшої
реалізації, а також наданням позивачу
всіх повноважень, необхідних для
здійснення продажу та зняття вказаного
автомобіля з обліку в органах ДАІ.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
Комерційний Банк «ПРИВАТБАНК» судовий
збір в сумі 770 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді