Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа № 22-ц/778/1727/14
Головуючий у 1 інстанції: Яцун
Суддя-доповідач: Крилова О.В.
У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2014 року
м. Запоріжжя.

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

суддів: Осоцького І.І.

Трофимової Д.А.

При секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 17 лютого 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «ПХ
груп» про скасування наказу про
звільнення, протоколу № 2 засідання
комісії по трудових спорах, заяви члена
колективу ТОВ «ПХ груп» ОСОБА_4 про
розірвання трудових відносин з
працівником закладу ОСОБА_3,
поновлення на роботі та стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вищевказаним позовом, в якому
зазначала, що наказом від 01.03.2010 року №
30-кА вона була прийнята на посаду
кухаря до одного з підрозділів ТОВ «ПХ
груп», безстроково. Наказом від 16.03.2012
року № 24-зА позивача було звільнено з
роботи на підставі п.4 ет.40 КЗпП України
за прогул без поважних причин. Вказане
звільнення позивач вважає незаконним
та безпідставним з наступних підстав.
27.11.2011 року в зв'язку з тим, що
відповідач не створив позивачу
належних та безпечних умов праці, вона
подала заяву про звільнення за ст.39
КЗпП України. Оскільки вказана заява
відповідачем не розглядалась, позивач
продовжувала виходити на роботу з
27.11.2011 р. по 01.12.2011 р. 01.12.2011 р. відповідач
не допустив позивача до роботи і тому
04.12.2011 р. вона була змушена звернутися
до суду з позовом про допуск до роботи,
зобов'язання підписати заяву про
звільнення. Незважаючи на це,
відповідачем, рішення по вказаній
заяві не приймалось, до виконання своїх
обов'язків позивач не допускалася, але
їй продовжували виплачувати заробітну
плату в період з 01.12.2011 p. пo 16.03.20I2 р. за
вимушений прогул. При цьому питання про
прогул без поважних причин в цей час не
виникало. Рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 02.08.2012 р.
у задоволенні позову про зобов'язання
ТОВ «ПХ груп» підписати заяву позивача
про звільнення відмовлено. Рішенням
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 09.07.2013 р. задоволено позов
ОСОБА_3 та зобов'язано ТОВ «ПХ груп»
повернути позивачу трудову книжку. 19
липня 2013 року по пошті позивач отримала
трудову книжку і копію наказу № 24-зА
від 16.03.2012 р. про звільнення з роботи за
прогул без поважних причин і лише тоді
їй стало відомо, що вона була звільнена
відповідачем 16 березня 2012 року за
прогул. З наказом про звільнення з
роботи позивача ознайомлено не було та
його копія їй не видавалась, а лише була
надіслана поштою 19.07.2013 року, тобто
через 14 місяців після звільнення.
Позивач вважає вказані дії відповідача
такими, що порушують ст.47 КЗпП України,
так як в день звільнення їй не було
вручено копію наказу про звільнення та
трудову книжку, а в наказі не вказано
ким видано наказ та прізвище керівника,
який його підписав. Застосування
дисциплінарного стягнення у вигляді
звільнення позивач вважає
безпідставним і таким, що суперечить
чинному трудовому законодавству.

Згодом уточнивши позовні вимоги та
посилаючись на зазначені обставини,
просила суд, скасувати наказ про
звільнення та протокол № 2 засідання
комісії по трудових спорах, заяву члена
колективу ТОВ «ПХ груп» ОСОБА_4 про
розірвання трудових відносин з
працівником закладу ОСОБА_3, поновити
її на роботі та стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу з
16.03.2012 р. в розмірі 26 294,40 грн. та моральну
шкоду у розмірі 10 000,00 грн..

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 17 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням районного
суду ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в
якій, посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення районного суду
скасувати та ухвалити нове, яким
позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Стаття 308 ЦПК передбачає підстави для
відхилення апеляційної скарги і
залишення рішення без змін. За її
змістом Апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Апелянт посилається на те, що вона
змінювала та уточнювала свої вимоги і в
решті просила лише розглянути питання
про незаконність рішення КТС та заяви
ОСОБА_4 про розірвання трудових
відносин з ОСОБА_3 Разом з тим, такі
твердження не ґрунтуються на
матеріалах справи.

Так, позивач в позові просила про
скасування наказу про її звільнення
про поновлення на роботі, оплату
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди. ( а.с. 5).

Згодом 16.12. 2013 року до суду від
позивачки надійшло доповнення до
позовної заяви ( а.с.69-70), в якому вона
доповнила позовні вимоги вимогами про
скасування протоколу №2 засідання КТС
як такого, що суперечить закону.

29.1.2014 року від позивачки надійшла
позовна заява - уточнення доповнення до
позовної заяви від 30 жовтня 2013 року та
уточнення заяви від 16 грудня 2013 року.(
а.с. 117-119).

В цьому уточненні доповнення позивач
просила не лише про скасування
протоколу №2 засідання КТС від 12.3.2012
року, а й скасування заяви члена
колективу (найманого робітника) ТОВ ПХ
« Груп» ОСОБА_4 про розірвання трудових
відносин з працівником закладу ОСОБА_3

При цьому в кожному з цих звернень до
суду (уточнення, доповнення), позивач не
зазначала про відмову від основних
позовних вимог або про їх залишення без
розгляду. Позивач не мала намір
відмовлятися від позову, а, як було
зазначено її представником при
апеляційному розгляді, вона усно
заявляла про те, що бажає спочатку
розглянути позовні вимоги щодо
визнання незаконним рішення КТС та
заяви ОСОБА_4, а надалі вирішувати
питання про поновлення на роботі.

Натомість за ст. 207 ЦПК суд постановляє
ухвалу про залишення заяви без
розгляду, якщо позивач подав заяву про
залишення позову без розгляду. Такої
заяви позивач не подавав. Посилання
представника позивача на те, що вона
усно заявляла про залишення без
розгляду частини позовних вимог, не
узгоджуються з положеннями ст. 207 ЦПК,
оскільки в ній йдеться не про усне
зауваження, а про подання відповідної
заяви.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Тому суд першої інстанції правомірно
вирішив всі заявлені вимоги в їх межах
з урахуванням як основних позовних
вимог, так і доповнень до них.

Досліджуючи законність ухваленого
судом рішення, судова колегія виходить
з наступного.

Судом було встановлено, що ОСОБА_3 була
звільнена з підприємства відповідача
за прогул. Раніше вона зверталася до
суду з позовом про допуск до роботи,
зобов'язання підписати заяви про
звільнення, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди. Та обставина, що
ОСОБА_3 подавала заяву про звільнення,
яка не була вирішна, а також факт
розгляду питання про звільнення ОСОБА_3
комісією по трудових спорах, до якої
сама ОСОБА_3 не зверталася, надавали їй
право ставити питання про поновлення
на роботі.

Але статтею 233 КЗпП встановлені строки
звернення до районного, районного у
місті, міського чи міськрайонного суду
за вирішенням трудових спорів.

Працівник може звернутися з заявою про
вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

ОСОБА_3 сама зазначала та не оспорювала
той факт, що вона отримала трудову
книжку та копію наказу про звільнення 19
липня 2013 року., з яких їй стало відомо,
що вона звільнена за прогул з 16 березня
2012 року.

Позивач сама не заперечує, що вона
припинила виходити на роботу у зв'язку
з перешкодами, які їй чинилися з грудня
2011 року, тобто з цього часу вона знала
про фактичне припинення трудових
відносин з відповідачем, знайомилася з
наказом про звільнення при розгляді
попередньої справи, а з 19 липня 2013 року
мала як наказ про звільнення, так і
трудову книжку з відповідним записом.

Натомість до суду позивач звернулася
зі значним пропущенням строку,
встановленого для вирішення трудових
спорів, тобто 30 жовтня 2013 року.

Та обставина, що позивач зазначає, що
лише 9 грудня 2013 року вона отримала
належну копію протоколу засідання КТС
№2 від 12.3.2012 року, не може бути
підставою для поновлення строків
звернення до суду, або висновку про те,
що строк звернення не пропущений,
оскільки само по собі оскаржуване
рішення КТС не тягне будь-яких правових
наслідків для позивача, права якого
порушені не наявністю рішення КТС, а
наявністю наказу про звільнення.

За ст. 234 КЗпП у разі пропуску з
поважних причин строків, установлених
статтею 233 цього Кодексу, районний,
районний у місті, міський чи
міськрайонний суд може поновити ці
строки. Вимагаючи поновлення строків
звернення до суду позивач не навела
жодних переконливих відомостей про
поважність причин пропуску строку
звернення до суду.

За таких обставин суд першої інстанції
правомірно відмовив у задоволенні
позову з причин пропуску строків
звернення до суду.

Щодо вимог про скасування заяви ОСОБА_4
про розірвання трудових відносин з
працівником закладу ОСОБА_3, то суд
правильно виходив з того, що законом не
передбачено такого способу захисту
порушеного права. Так, серед способів
захисту порушених прав, встановлених
КЗпП немає таких як скасування заяв
інших працівників, доповідних записок,
заяв тощо. Помилкове зазначення в
оскаржуваному рішенні про те, що такий
спосіб захисту порушених прав
відсутній не у КЗпП, а у ст. 16 ЦК, не
впливає на остаточні висновки суду і не
тягне скасування оскаржуваного
рішення.

Позовні вимоги про стягнення моральної
шкоди є похідними від основних вимог, а
тому також правомірно відхилені судом.

З огляду на викладене, судова колегія
не вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 17 лютого 2014 року в цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: