АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А.Д., Чупікової В.
В.

секретар Собчук І. Ю.

за участю позивачки ОСОБА_1,
представника відповідачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Лунківської сільської ради
Герцаївського району Чернівецької
області, треті особи без самостійних
вимог на стороні відповідачів ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_4 про
визнання права власності на будівельні
матеріали в порядку спадкування за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Герцаївського районного суду
Чернівецької області від 27 березня 2014
року,

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом, який у подальшому
уточнено щодо предмету спору та
відповідачів, до Лунківської
сільської ради Герцаївського району
Чернівецької області, ОСОБА_2 про
визнання права власності на будівельні
матеріали в порядку спадкування.

Посилалась на те, що у 1986 році її
батьками ОСОБА_10 та ОСОБА_11 здійснено
будівництво житлового будинку на
виділеній земельній ділянці.

Будинок був побудований без належного
дозволу і належно затвердженого
проекту, тобто самочинно.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_10, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_11,
залишивши після смерті заповіт, яким
все своє майно заповіла їй, ОСОБА_1

Посилаючись на неможливість
оформлення своїх спадкових прав у
позасудовому порядку, просила визнати
за нею право власності на будівельні
матеріали, які були використані в
процесі будівництва житлового будинку
літ.«А», загальною площею 85, 8 кв. м.,
господарських будівель та споруд, а
саме, сараїв літ. «Б», «Г», «Є», «К», «Л»,
«М», літніх кухонь літ. «В», «Е», гаражу
літ. «Д», вбиральні літ. «Ж», колодязю №
1, воріт № 2, огорожі № № 3, 4, які
розташовані по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті матері
ОСОБА_11

Рішенням Герцаївського районного суду
Чернівецької області від 27 березня 2014
року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано за нею право власності на 3/4
частин будівельних матеріалів, які
було використано в процесі будівництва
житлового будинку літ.«А», загальною
площею 85, 8 кв. м., господарських
будівель та споруд, а саме, сараїв літ.
«Б», «Г», «Є», «К», «Л», «М», літніх
кухонь літ. «В», «Е», гаражу літ. «Д»,
вбиральні літ. «Ж», колодязю № 1, воріт
№ 2, огорожі № № 3, 4, які розташовані по
АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення
судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_2 просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в
задоволенні заявленого позову за
безпідставністю заявлених нею
позовних вимог.

Посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Указаним нормам рішення суду повністю
не відповідає.

Судом першої інстанції на підставі
наявних у справі доказів встановлено,
що житловий будинок з належними до
нього господарськими будівлями та
спорудами по АДРЕСА_1 побудовано
спільно спадкодавцями ОСОБА_10, ОСОБА_11,
відповідачкою ОСОБА_2 та її чоловіком
ОСОБА_4

Указані особи проживали в одному
господарстві, яке відносилося до типу
робітників та службовців, спільною
працею та коштами набували будівельні
матеріали та здійснювали будівництво
житлового будинку, господарських
будівель та споруд.

09 грудня 2002 року ОСОБА_10 отримано у
власність земельну ділянку, на якій
зведено спірне майно.

Сторонами визнається, що нерухоме
майно зведено самочинно, тобто без
оформленого дозволу та проекту на
будівництво будинку.

У справі встановлено, що житловий
будинок побудовано у 1986 році,
господарські будівлі та споруди
впродовж 1983-2005 років.

Ці обставини встановлені рішенням
Герцаївського районного суду від 30
липня 2012 року (а.с.71-72).

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа щодо якої встановлено
ці обставини.

Таким чином, у справі встановлено, що
спадкодавці, а також відповідачка
ОСОБА_2 з чоловіком ОСОБА_4 спільною
працею та коштами, проживаючи в одному
господарстві однією сім'єю впродовж
1983-2004 років набули будівельні
матеріали, які були використані ними
при самочинному будівництві житлового
будинку, господарських будівель та
споруд.

Відповідно до ст. 112 ЦК УРСР 1963
року, який був чинним на час придбання
будівельних матеріалів, майно може
належати на праві спільної власності
двом або кільком колгоспам чи іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або державі і одному чи
кільком колгоспам або іншим
кооперативним та іншим громадським
організаціям, або двом чи кільком
громадянам.

Розрізняється спільна власність
з визначенням часток (часткова
власність) або без визначення часток
(сумісна власність).

Згідно з ч. 1 ст. 17 Закону України «Про
власність» , який був чинним з 15 квітня
1991 року передбачено, що майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї,
є їх спільною сумісною власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними.

У справі встановлено, що при набутті
права власності на будівельні
матеріали учасники спільної власності
виходили з рівності їх часток.

У справі також відсутні докази про те,
що участь когось з учасників спільної
сумісної власності у надбанні спірного
майна була більшою або меншою. Тому
частки у спірному майні спадкодавців, а
також подружжя ОСОБА_4 визначаються
рівними.

Таким чином, відповідно до правових
норм, які діяли на час придбання
будівельних матеріалів та їх
використання для будівництва
нерухомого майна спірне майно є
спільною власністю спадкодавців
ОСОБА_10, ОСОБА_11, відповідачки ОСОБА_2 та
її чоловіка ОСОБА_4

Виходячи із рівності часток у спірному
майні частки зазначених осіб у майні
складали по 1/4 за кожним.

Указаного суд першої інстанції до
уваги не взяв та внаслідок неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права
дійшов помилково висновку, який не
відповідає фактичним обставинам
справи, про те, що спірне майно було
власністю лише спадкодавців.

Це згідно з пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
є підставою для зміни рішення суду в
частині обсягу задоволення позовних
вимог ОСОБА_1

Встановлено, що спадкодавець ОСОБА_10
помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
пункті 7 постанови Пленуму Верховного
суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування» якщо спадкодавцем було
здійснене самочинне будівництво, до
спадщини переходить право власності на
будівельні матеріали, обладнання, тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва.

Таким чином, після смерті ОСОБА_10
відкрилася спадщина на 1/4 частину
спірних будівельних матеріали, які
були використані в процесі будівництва
житлового будинку, господарських
будівель та споруд, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що
спадкоємство здійснюється за законом і
за заповітом.

Право на спадкування мають особи,
визначені в заповіті, а у випадку
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від неї, право на спадкування
одержують спадкоємці за законом (ст.1223
ЦК України).

ОСОБА_10 заповіту не залишив.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 ЦК України,
він не заявив про відмову від неї.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_11 на час
смерті ОСОБА_10 проживали в одному
господарстві, то вони вважаються
такими, що вчасно прийняли спадщину.

Внаслідок спадкування вказані особи
стали власниками по 3/8 частин кожен
спірних будівельних матеріалів (1/4 + 1/8).

У справі встановлено, що ОСОБА_11
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла.

Згідно заповіту спірне майно вона
заповіла позивачці ОСОБА_1 (а.с.15)

ОСОБА_1 у встановлений законом
шестимісячний строк звернулася до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини після смерті
ОСОБА_11, отже вважається такою, що
прийняла спадщину.

Враховуючи, що частка спадкоємиці
ОСОБА_1 у спірному майні складає 3/8
частини, то в рахунок часткового
задоволення позовних вимог,
пред'явлених до ОСОБА_2 за позивачкою
слід визнати право власності саме на 3/8
частин спірних будівельних матеріалів,
а не на 3/4 частин як про це зазначив суд
першої інстанції.

Тому на часткове задоволення
апеляційної скарги рішення суду першої
інстанції підлягає зміні в частині
обсягу задоволення позовних вимог
ОСОБА_1

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що спірні будівельні матеріали
набувалися лише працею та коштами
подружжя ОСОБА_4 (відповідачки та
третьої особи), то вони є
необґрунтованими.

Такі доводи не підтверджені належними
доказами.

В апеляційній скарзі сама апелянт не
заперечує участі її батьків у
здійсненні будівництва нерухомого
майна.

Апелянт посилається на неправильність
визначення вартості будівельних
матеріалів.

Проте запропоновану позивачкою та
наявну у справі вартість будівельних
матеріалів апелянтом не спростовано
іншими належними доказами.

Рішення суду першої інстанції в
частині відмови у позові до
відповідача Лунківської сільської
ради є правильним, оскільки за
наявності інших спадкоємців, між якими
виник спір, дана сільська рада не є
належним відповідачем.

Відповідно до правил ч. 5 ст. 88 ЦПК
України розподіл судових витрат слід
змінити.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 задоволено
на 37,5 % (ціна позову складала 114879 грн., а
позов задоволено на суму 43073 грн. 25 коп.),
з відповідачки ОСОБА_2 на її користь
слід стягнути 430 гривень 76 коп. - витрат
зі сплати судового збору (з розрахунку:
37, 5 % від 1148 грн. 70 коп. - розміру
сплаченого судового збору в частині
позовних вимог про визнання права
власності на будівельні матеріали).

На підставі наведеного та керуючись п. 3
ч. 1 ст. 307, пп. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Герцаївського районного суду
Чернівецької області від 27 березня 2014
року змінити в частині обсягу
задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Визнати за ОСОБА_1, у порядку
спадкування за заповітом після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11, право власності на
3/8 частин будівельних матеріалів, які
використані в процесі будівництва
житлового будинку літ. «А», загальною
площею 85, 8 кв. м., господарських
будівель та споруд, а саме, сараїв літ.
«Б», «Г», «Є», «К», «Л», «М», літніх
кухонь літ. «В», «Е», гаражу літ. «Д»,
вбиральні літ. «Ж», колодязю № 1, воріт
№ 2, огорожі № № 3, 4, які розташовані по
АДРЕСА_1.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 430
(чотириста тридцять) гривень 76 коп. -
витрат зі сплати судового збору.

У решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: А.Д. Галичанський

В. В. Чупікова