Справа №591/7517/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Міліціанов Р. В.Номер
провадження 22-ц/788/679/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 27
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

03 квітня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 20 вересня 2013 року

у справі за позовом публічного
акціонерного товариства «Акцент-Банк»
до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 20 вересня 2014 року стягнуто з
ОСОБА_3 на користь ПАТ «Акцент -Банк»
суму боргу за кредитним договором
№А341СС9НY90042 - 22016,16 грн. та судові
витрати в сумі 229,40 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що позивачем не
надано належних доказів про надання
йому кредитних коштів у розмірі 19900
грн., позивачем пропущено позовну
давність щодо стягнення пені і штрафу,
оскільки, згідно розрахунку
заборгованості, прострочення
виконання зобов'язань допущене 24
квітня 2012 року, а позовна заява подана
до суду 28 серпня 2013 року, тобто більш
ніж через рік після того, як позивач
дізнався про порушення умов кредитного
договору.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідача та його
представника, які підтримали скаргу з
мотивів, в ній викладених, представника
позивача, який заперечує проти
задоволення скарги та вважає рішення
суду вірним, дослідивши матеріали
справи та перевіривши законність та
обгрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

30 серпня 2013 року ПАТ «Акцент-Банк»
звернулось до суду з вказаним позовом,
мотивуючи вимоги тим, що 19 вересня 2011
року між ПАТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_3
був укладений кредитний договір №
А341СС9НY90042 про надання кредиту на суму
19900 грн. під 0,12 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана заява разом з Умовами
надання кредиту фізичним особам
«Розстрочка», Тарифами складає між ним
і банком кредитно-заставний договір.

Позичальник взятих на себе зобов'язань
за кредитним договором не виконує, у
зв'язку з чим станом на 21 серпня 2013 року
у нього виникла заборгованість в сумі
22016,16 грн., яка складається з: 14090,66 грн. -
заборгованість за кредитом; 13,41 грн. -
заборгованість по процентах за
користування кредитом; 3990,18 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 2397,33 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором, 500 грн. штраф
(фіксована частина); 1024,58 грн. штраф
(процентна складова).

Позивач просив стягнути з відповідача
заборгованість у розмірі 22016,16 грн. за
кредитним договором.

Вирішуючи спір та задовольняючи
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідач -
позичальник своїх зобов'язань за
кредитним договором не виконує, право
банку-позивача порушене, а тому у
останнього виникло право вимагати
повернення суми кредиту в повному
обсязі.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
19 вересня 2011 року між ПАТ «Акцент -Банк»
та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №
А341СС9НY90042 про надання кредиту на суму
19900 грн. під 0,12 % річних зі строком
користування до 15 вересня 2014 року
(а.с.8-22).

Згідно наданого позивачем розрахунку,
внаслідок неналежного виконання
відповідачем зобов'язань за кредитним
договором щодо своєчасного повернення
кредиту та сплати відсотків за
користування грошовими коштами станом
на 21 серпня 2013 року заборгованість
ОСОБА_3 по кредитному договору складає
22016,16 грн., яка складається з:
заборгованість за кредитом - 14090,66 грн.;
заборгованість за відсотками - 13,41 грн.;
заборгованість з комісії - 3990,18 грн.;
заборгованість по пені - 2397,33 грн.; штраф
(фіксована частина) - 500 грн., штраф
(відсоток від суми заборгованості) -
1024,58 грн. (а.с.5-7).

Отже, з матеріалів справи вбачається,
що між сторонами виник спір, що
випливає з виконання умов кредитного
договору, укладеного між позивачем та
відповідачем, який має борг перед
банком.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Ст. 1054 ЦК України передбачає, що за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. До
відносин за кредитним договором
застосовуються положення параграфа 1
цієї глави, якщо інше не встановлено
цим параграфом і не випливає із суті
кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ч.1 ст. 1048 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Позикодавець має право на
отримання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором або законом.

Ч.1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050 ЦК України
передбачають, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами (з
розстроченням), то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, та сплати
процентів, належних йому відповідно до
статі 1048 цього Кодексу.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, відповідно до вказаних
положень процесуального закону, довів,
що відповідач має борг по сумі
кредиту.

Доводи відповідача про ненадання
позивачем доказів про отримання ним
кредитних коштів у вигляді первинних
бухгалтерських документів
спростовуються наданими позивачем
платіжними дорученнями, які як доказ
отримання кредиту та суму
заборгованості, нараховану позивачем,
відповідач в засіданні апеляційного
суду не спростував.

Відповідач в скарзі посилається на
рішення Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року по справі
№1-26/2011, з якого вбачається, що в аспекті
конституційного звернення положення
пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року №1023-XII (1023-12) з
наступними змінами у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України (254к/96-ВР) треба
розуміти так, що їх дія поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого.

Доводи відповідача про те, що позивач,
всупереч вимогам ч. 10 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
письмово його не попередив про вимогу
дострокового повернення кредиту, також
не ґрунтуються на вимогах закону та
матеріалах справи.

Згідно абзацу шостого частини десятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», із змінами,
внесеними згідно із Законом України
від 22 вересня 2011 року N 3795-VI, якщо
кредитодавець на основі умов договору
про надання споживчого кредиту вимагає
здійснення внесків, строк сплати яких
не настав, або повернення споживчого
кредиту, такі внески або повернення
споживчого кредиту можуть бути
здійснені споживачем протягом
тридцяти календарних днів, а за
споживчим кредитом, забезпеченим
іпотекою, та за споживчим кредитом на
придбання житла - шістдесяти
календарних днів з дня одержання
повідомлення про таку вимогу від
кредитодавця. Якщо протягом цього
періоду споживач усуне порушення умов
договору про надання споживчого
кредиту, вимога кредитодавця втрачає
чинність.

Відповідач не спростував пояснень
представника позивача про те, що
посилання в позовній заяві банку на
отримання відповідачем кредиту на
Умовах надання кредиту фізичним
особами «Розстрочка», є помилковим,
оскільки відповідач отримав строковий
кредит на споживчі цілі на Умовах і
правилах надання продукту
«Персональний кредит».

З заяви позичальника від 19 вересня 2011
року вбачається, що відповідач
ознайомився та згодний із Умовами та
правилами надання банківських послуг
та згоден, що ця заява разом із
запропонованими банком Умовами,
Тарифами складає між ним та банком
кредитно-заставний договір (а.с.8-9).

Крім того, заявою позичальника
визначено, що згідно статей 212, 611, 651 ЦК
України, при порушенні позичальником
строків погашення заборгованості,
зазначених в цій Заяві, Умовах та
правилах понад 210 днів щодо зобов'язань,
строк яких не настав, сторони узгодили,
що терміном повернення кредиту
вважається 211 день з моменту виникнення
порушення. Заборгованість за кредитом,
починаючи з 211 дня, вважається
простроченою.

Ст. 627 ЦК України передбачає, що
відповідно до статі 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

У договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів.

З врахуванням вказаних положень закону
та умов укладеного між сторонами
договору, тієї обставини, що і після
звернення банку з вказаним позовом до
суду до винесення рішення в справі
відповідача не сплатив прострочену
заборгованість, у банку виникло право
вимагати дострокового повернення
кредиту.

Не спростовують висновків суду і
посилання відповідача на сплив
позовної давності за вимогами про
стягнення неустойки.

Заява відповідача на видачу кредиту
передбачає, що при порушенні
позичальником зобов'язань із погашення
кредиту позичальник сплачує банку
пеню, розмір якої зазначений в Умовах і
правилах, за кожен день прострочки.

Згідно ст. ст. 256, 257, 258 (п. 1 ч. 2) ЦК
України, позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу;
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки;
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог, про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила;
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

В апеляційній скарзі відповідач
посилається на п. 31 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року
№5, згідно яких, у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв'язку з цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Між тим, Законом України від 1 грудня 2005
року № 3161-1У «Про внесення змін до
Закону України «Про захист прав
споживачів», який набрав чинності з 13
січня 2006 року, Закон України «Про
захист прав споживачів» було викладено
в новій редакції.

З цього часу абзац перший та пункт 7
абзацу другого частини 11 статті 11
вказаного Закону («Права споживача в
разі придбання ним продукції в кредит»)
передбачають, що якщо кредитодавець у
позасудовому порядку або до судового
провадження звертається з вимогою про
повернення споживчого кредиту або
погашення іншого боргового
зобов'язання споживача, кредитодавець
не може у будь-який спосіб вимагати
будь-якої плати або винагороди від
споживача за таке звернення. При цьому
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Верховний Суд України в постанові від 20
листопада 2013 року у цивільній справі
№6-126цс13 висловив правову позицію,
обов'язкову для всіх судів України
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України,
згідно якої пункт 7 частини 11 статті 11
Закону України «Про захист прав
споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, у системному зв'язку з
самою частиною 11 статті 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

В постанові Верховного Суду України
від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13)
висловлена позиція, згідно якої у
випадку неналежного виконання
позичальником зобов'язань за кредитним
договором, позовна давність за
вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Згідно роз'яснень, які містяться в
пункті 31 вказаної постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ у редакції постанови Пленуму від
7 лютого 2014 року N 7, при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів", яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України "Про захист
прав споживачів" та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Відповідач погодився з позовом в суді
першої інстанції (а.с.34) та не заявляв
про застосування позовної давності.
Позовна давність банком-позивачем за
вимогами про стягнення неустойки не
пропущена, оскільки судом стягнута
сума пені та штрафів, нарахованих в
межах позовної давності, зокрема, по
пені - з 31 жовтня 2012 року, а штраф
нарахований в фіксованому розмірі та в
процентному відношенні до тіла
кредиту, яке за умовами договору, в тому
числі п. 2.12.3.2.7.1 Умов, є в повному обсязі
простроченим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 також
послався на норми ст. 38 ЦПК України,
згідно якої сторона, третя особа,
особа, яка відповідно до закону захищає
права, свободи чи інтереси інших осіб, а
також заявники та інші заінтересовані
особи в справах окремого провадження
(крім справ про усиновлення) можуть
брати участь у цивільній справі
особисто або через представника.
Юридичних осіб представляють їхні
органи, що діють у межах повноважень,
наданих їм законом.

Відповідач вказує, що кредитний
договір був укладений між ним та ПАТ
«Акцент-Банк», при цьому до суду
звертався ПАТ КБ «ПриватБанк» як
представник ПАТ «Акцент - Банк», і
повноваження ПАТ КБ «ПриватБанк» не
підтверджені належними доказами, а
позовну заяву підписано представником
ПАТ КБ «ПриватБанк», а не ПАТ
«Акцент-Банк».

Вказані посилання відповідача на те, що
заяву від імені позивача подано особою,
яка не має повноважень на ведення
справи, є безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с.
25), довіреністю № 986 від 25 грудня 2012
року ПАТ «Акцент-Банк» уповноважило
ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
представників останнього представляти
інтереси ПАТ «Акцент -Банк» у всіх
судах з наданням, зокрема, прав
позивача. В свою чергу (а.с. 26)
довіреністю від 25 листопада 2011 року
ПАТ КБ «ПриватБанк» уповноважив свого
працівника ОСОБА_4 представляти
інтереси ПАТ КБ «ПриватБанк» в судах.

Таким чином, посилання представника
відповідача в апеляційному суді на те,
що в даному випадку з боку ПАТ КБ
«ПриватБанк» мало місце передоручення
своєму працівникові, на яке він не має
права, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки, згідно ч. 3 ст.
38 ЦПК України, юридичних осіб
представляють їхні органи, що діють у
межах повноважень, наданих їм законом,
статутом чи положенням, або їх
представники, тобто це дві однакові
форми представництва інтересів
юридичної особи в суді. Позивач
уповноважив представляти його
інтереси ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі
представників останнього.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 20 вересня 2013 року даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -