УХВАЛА

іменем україни

30 квітня 2014 року м.
Київ Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором за касаційною
скаргою публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» на заочне рішення
Артемівського районного суду м.
Луганська від 13 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 6 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
13 жовтня 2006 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, за умовами
якого позичальник отримав кредит у
розмірі 1 791 грн 90 коп. зі сплатою 12 %
річних за користування кредитом, з
кінцевим терміном повернення до
31 жовтня 2007 року. Оскільки свої
зобов'язання за кредитним договором у
повному обсязі ОСОБА_3 не виконав,
утворилася заборгованість у розмірі 42
2331 грн 68 коп., яку позивач просив
стягнути на його користь з
позичальника.

Заочним рішенням Артемівського
районного суду м. Луганська від

13 листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 6 лютого 2014 року, у
задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права й порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позов у повному
обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з яким погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
позивач звернувся до суду з позовом
після спливу встановленого кредитним
договором строку позовної давності у 5
років, що є підставою для відмови у
задоволенні позву, при цьому позивач не
подав заяву про поновлення строку
позовної давності та не заявив про
наявність у нього поважних причин
пропуску такого строку.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 13 жовтня 2006 року
між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір на суму 1 791 грн 90 коп.
зі сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 1,0 % на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Кредит було надано на строк 12 місяців з
кінцевим терміном повернення 13 жовтня
2007 року.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Позовна давність застосовується
судом лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 ЦК України).

Проте, відмовляючи у позові, суди
зазначене не врахували, не звернули
уваги на те, що в матеріалах справи
заява відповідача про застосування
строків позовної давності відсутня.

Крім того, суди послалися на п. 7 ч. 11 ст.
11 Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно з яким позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності сторони у
спорі. При цьому апеляційний суд
послався на п. 31 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернувши уваги на те, що в ній
роз'яснюється застосування судами ч. 13,
а не ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів».

Разом із тим, відповідно до правової
позиції, викладеної у постанові
Верховного Суду України від 20
листопада 2013 року № 6-126 цс 13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України,
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України суди на зазначені положення
закону уваги не звернули, не встановили
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
дійшли передчасного висновку про
відмову в задоволенні позову у зв'язку
з пропуском строку позовної давності.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Заочне рішення Артемівського
районного суду м. Луганська від
13 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Луганської області
від 6 лютого 2014 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко