Провадження № 2/344/206/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючої - судді Бабій О.М.,

секретаря Сивухіної
Ю.Ю.,

за участі позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,
відповідачки ОСОБА_3, представника
відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання
договору дарування удаваним, визнання
торгових приміщень спільною сумісною
власністю подружжя, визнання права
власності на 1/2 частину торгових
приміщень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_6 про визнання договору дарування
54/1000 частин торгових приміщень (в
літері «А» приміщення №?9, торговий зал,
площею 20 метрів квадратних), що
знаходиться в АДРЕСА_1, укладений 21.03.2005
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, посвідчений
приватним нотаріусом
Івано-Франківського міського
нотаріального округу та
зареєстрований в реєстрі за № 974 -
удаваним; визнання торгових приміщень,
що знаходяться в АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя; визнання
за позивачем права власності на 1/2
частину торгових приміщень, що
знаходяться в АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка по справі
ОСОБА_6 померла, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть (а.с.50).

Провадження у справі було зупинено.

21 січня 2014 року провадження у справі
було відновлено, замінено відповідачку
її правонаступниками, спадкоємцями за
заповітом - ОСОБА_3 та ОСОБА_5, які є
доньками померлої ОСОБА_6.(а.с.120).

Позовні вимоги позивач обґрунтовує
тим, що 22 квітня 1998 року між ним та
ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб. На час
подання ним позову до суду в
провадженні Івано-Франківського
міського суду знаходиться цивільна
справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про
розірвання шлюбу. Однак, на переконання
позивача розірвання шлюбу не
відповідає волевиявленню ОСОБА_6 і з
такою заявою вона особисто до суду не
зверталась. Дружина на час звернення до
суду була важко хворою. За кошти
зароблені під час перебування на
заробітках у Великобританії вони
спільно з дружиною придбали крамницю -
торговий павільйон «А», торгові зали №
8 та № 9 загальною площею близько 20 кв.м.,
що знаходиться в АДРЕСА_1. Продавцем
вказаного майна відповідно до
контракту про інвестиційну діяльність
від 07.06.2004 року виступив ПП ОСОБА_8. У
вказаних торгових залах з часу
поверненн позивача із заробітків вони
з дружиною ОСОБА_6 спільно здійснювали
підприємницьку діяльність. Увесь цей
час позивач вважав та вважає, що
торгові площі: порядковий номер 8 та 9,
торговий павільйон «А» за адресою
АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки куплені за спільно
зароблені кошти під час перебування у
шлюбі. Про існування жодних інших
документів на вказані торгові
приміщення позивач не знав. 12 вересня
2012 року коли позивач прийшов на роботу
він побачив, що приміщення зачинені і у
них змінено вхідні замки, це зробили
діти ОСОБА_6 Під час візиту позивача до
своєї дружини, яка перебувала у своєї
дочки, він дізнався про договір
дарування частини торгових приміщень.
Як з'ясувалось, ОСОБА_7 подарував, а
ОСОБА_6 з вдячністю прийняла в дар 54/1000
частин торгових приміщень, що
знаходиться в АДРЕСА_1. Позивач вважає,
що договір дарування є удаваним
правочином, спрямованим на приховання
іншого правочину, який сторони
фактично вчинили. Торгові приміщення
ОСОБА_6 придбала в результаті контракту
про інвестиційну діяльність від 07.06.2004
року під час перебування у шлюбі, а тому
вони є спільною сумісною власністю
подружжя та підлягають поділу в рівних
частках. 1/2 частка вказаних торгових
приміщень належить позивачу.

Позивач та його представник в судових
засіданнях позовні вимоги підтримали з
мотивів вказаних в позовній заяві.
Просили допитати в якості свідка
ОСОБА_7, однак ОСОБА_7 в судові засідання
за викликом суду не з'являвся, про дату,
час та місце судових засіданнь
повідомлявся належним чином.
Клопотання про залучення ОСОБА_7 до
участі в справі в якості
співвідповідача чи третьої особи від
позивача чий ого представника не
надходило. В усдові засіданні 22.04.2014
року позивач заявив, що не наполягає на
подальших викликах ОСОБА_7 в судові
засідання.

Додатково позивач суду пояснив, що він
перебував за кордоном 5 років, кошт из
дружиною вони висилали дочці ОСОБА_6 -
ОСОБА_3, яка вела всі за справи за час
їхньої відсутності. Гроші, які позивач
та ОСОБА_6 спільно заробляли вони
передавали наручно, через
посередників, документальних
підтверджень передачі коштів немає.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні суду пояснила, що займається
підприємницькою діяльністю. В 2004 році
вона придбала магазин. В 2005 році
приїхала її мати. Позивач грошей на
купівлю магазину не надавав, позивач
висилав гроші, однак не відповідачці
ОСОБА_3, а своїй дочці для купівлі
магазину у м. Львові. На договорі про
інвестицінй діяльність підпис
відповідачки ОСОБА_3, а не її матері
ОСОБА_6 оскільки мати в той час була за
кордоном. Просила в задоволенні позову
відмовити.

Представник відповчки ОСОБА_5 в
судовому засіданні суду пояснила, що до
магазину ніякого стосунку не має. Її
мати ОСОБА_6 своїм майно розпорядилась,
скавши заповіт. Чоловік матері ОСОБА_1
коштів на лікуванні матері ніяких не
надавав. Позивачем не надано суду
доказів, що торгові приміщення
придбано за його кошти. Просила в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача ОСОБА_5,
відповідачки ОСОБА_3, дослідивши
письмові докази у справі, всебічно,
повно та об'єктивно, з'ясувавши всі
фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши
докази, які мають юридичне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 22.04.1998 року по
28.03.2013 року, шлюб між ними було
розірвано на підставі рішення суду
апеляційного суду Івано-Франківської
області від 28.03.2013 року (а.с.107-108).

ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачка по справі
ОСОБА_6 померла, що підтверджується
копією свідоцтва про смерть (а.с.50).

07 червня 2004 року між ПП ОСОБА_8 (далі
Підприємець) та ОСОБА_6 (далі Інвестор)
було укладено Контракт про
інвестиційну діяльність (далі
Контракт) (а.с.5-6).

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
інвестиційну діяльність», суб'єктами
(інвесторами і учасниками)
інвестиційної діяльності можуть бути
громадяни і юридичні особи України та
іноземних держав, а також держави.
Інвестори - суб'єкти інвестиційної
діяльності, які приймають рішення про
вкладення власних, позичкових і
залучених майнових та інтелектуальних
цінностей в об'єкти інвестування.
Інвестори можуть виступати в ролі
вкладників, кредиторів, покупців, а
також виконувати функції будь-якого
учасника інвестиційної діяльності.
Учасниками інвестиційної діяльності
можуть бути громадяни та юридичні
особи України, інших держав, які
забезпечують реалізацію інвестицій як
виконавці замовлень або на підставі
доручення інвестора.

Згідно ст. 9 Закону України «Про
інвестиційну діяльність», основним
правовим документом, який регулює
взаємовідносини між суб'єктами
інвестиційної діяльності, є договір
(угода).

Як вбачається із п. 1 Контракту,
предметом цього Контракту є
інвестиційна діяльність сторін з метою
досягнення соціального ефекту -
будівництва торгової площі за
будівельною адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

За Контрактом Інвестор зобов'язується
забезпечити відповідне інвестування у
будівництво торгової площі (далі
Об'єкт) з урахуванням поточної ціни за
один квадратний метр загальної площі
Об'єкту та прийняти у свою власність на
умовах цього Контракту (п.1.1 Контракту).

Як вбачається з Акту
приймання-передачі від Продавця до
Покупця від 07.07.2004 року, ОСОБА_7 передав
торгові приміщення, а ОСОБА_6 прийняла
придбані торгові приміщення: № 8 та № 9
торговий павільйон «А» (а.с.6 зв.).

За ОСОБА_6 вказаний Контракт та Акт
підписала її дочка та на даний час
відповідачка по справі ОСОБА_3 Вказаний
факт сторонами визнається, а тому,
згідно ст. 61 ЦПК України, доказуванню
не підлягає.

Позивач вважає, що на підставі
Контракту та Акту ОСОБА_6 набула право
власності на торгові приміщення.

Однак, таке твердження позивача не
відповідає дійсності виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу
України (далі ЦК України), право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Статтею 334 ЦК України визначено момент
набуття права власності за договором.
Право власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. Право власності
на майно за договором, який підлягає
нотаріальному посвідченню, виникає у
набувача з моменту такого посвідчення
або з моменту набрання законної сили
рішенням суду про визнання договору, не
посвідченого нотаріально, дійсним.
Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Як вбачається із Контракту, ОСОБА_6
повинна була отримати у власність
торгові приміщення, тобто нерухоме
майно, а відповідно до вимог ЦК України,
право власності на нерухоме майно
особа набуває з моменту реєстрації
такого права.

З інформаційної довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно
вбачається, що право власності на 54/1000
частини торгових приміщень по АДРЕСА_1
ОСОБА_6 набула на підставі договору
дарування (а.с.130 зв.).

21 березня 2005 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_6
було укладено договір дарування 54/1000
частин торгових приміщень, що
знаходяться в АДРЕСА_1 (а.с.7).

Договір дарування був посвідчений
нотаріально та зареєстрований в
реєстрі за № 974.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 ст. 718 ЦК України визначено,
що договір дарування нерухомої речі
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Стаття 235 ЦК України визначає правові
наслідки удаваного правочину. Удаваним
є правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили. Якщо буде
встановлено, що правочин був вчинений
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили,
відносини сторін регулюються
правилами щодо правочину, який сторони
насправді вчинили.

Частина 1 ст. 234 ЦК України містить
визначення фіктивного правочину.
Фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», за удаваним
правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що
правочин вчинено з метою приховати
інший правочин, суд на підставі статті
235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено
саме цей правочин, та вирішити спір із
застосуванням норм, що регулюють цей
правочин. Якщо правочин, який насправді
вчинено, суперечить закону, суд ухвалює
рішення про встановлення його
нікчемності або про визнання його
недійсним.

Однак, як встановлено судом, ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 уклали два різних за своєю
формою та змістом правочини, не
приховуючи це.

Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін
покладено обов'язок доказування і
подання доказів. Це положення є одним
із найважливіших наслідків принципу
змагальності. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

На підставі приписів ст. 60 ЦПК України,
позивач, заявляючи вимогу про визнання
правочину удаваним, має довести факт
укладання правочину, що на його думку, є
удаваним, спрямованість волі сторін в
удаваному правочині на встановлення
інших цивільно-правових відносин, ніж
ті, які передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети, ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.

За таких обставин для визнання угоди
удаваною позивачу необхідно було
надати суду докази, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їх дії
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди.

Позивач таких доказів суду не надав.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України закріплено,
що доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, тобто твердженнях, які
самі по собі потребують доведення.

Крім того, відповідно до п. 7 та 8
Договору дарування, сторони
підтверджують, що договір не носить
характеру уявного та удаваного
правочину. Даруватель стверджує, що
дарування здійснено за доброю волею,
без будь-яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного, так і
морального (а.с.7).

Таким чином, суд прийшов до
переконання, що вимога позивача про
визнання договору дарування удаваним
правочином є необгрнутованою, а тому у
її задоволенні слід відмовити.

Що стосується вимоги позивача про
визнання торгових приміщень спільною
сумісною власністю подружжя та
визнання за ним права власності на 1/2
частину торгових приміщень, то суд
виходить з наступного.

Відповідно до ст. 60 Сімейного
кодексу України (далі СК України),
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Також, відповідно до ч. 3 ст. 368
Цивільного кодексу України (надалі ЦК
України), майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Аналогічну норму містить і п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина
і чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 СК України
закріплено, що у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Спірні торгові приміщення набуті
ОСОБА_6 за час шлюбу, однак, відповідно
до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
є майно, набуте нею, ним за час шлюбу,
але на підставі договору дарування або
в порядку спадкування.

Як вже встановлено судом вище,
право власності на спірні торгові
приміщення ОСОБА_6 набула на підставі
договору дарування, а не Контракту про
інвестиційну діяльність.

Отже, торгові приміщення, що
знаходяться в АДРЕСА_1 не є та не були
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_6, а були особистою
власністю ОСОБА_6, а тому немає підстав
для визнання за позивачем ОСОБА_1 права
власності на 1/2 частину спірних
торгових приміщень в порядку поділу
спільного майна подружжя, крім того,
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, виходячи з заявлених
позовних вимог, системного аналізу
положень чинного законодавства
України та матеріалів справи, суд
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги є необгрунтованими та такими, що
задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, відповідно до
п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», п. 23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», ст.ст. 5, 9
Закону України «Про інвестиційну
діяльність», ст. ст. 202 ч.1, 234 ч.1, 235, 325 ч. 2
та 3, 328, 334, 368 ч.3, 717 ч.1, 718 ч.2 Цивільного
Кодексу України, ст.ст. 57 ч. 1 п. 2, 60, 61 ч.1,
70 ч.1 Сімейного кодексу України, ст. ст. 3,
4, 10, 11, 60, 61 ЦПК України, керуючись ст. ст.
213-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
та ОСОБА_5 про визнання договору
дарування удаваним, визнання торгових
приміщень спільною сумісною власністю
подружжя, визнання права власності на
1/2 частину торгових приміщень
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається через Івано-Франківський
міський суд протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Повний текст рішення виготовлено 25.04.2014
року.

Суддя
Бабій О.М.