АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3876/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Ізотов В. М. Доповідач - Кіктенко
Л.М. Категорія 5
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

30 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого судді: Кіктенко Л.М.

Суддів: Петешенкової М.Ю.,Осіяна О.М.

при секретарі: Нікуліній Г.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Заводського районного суду
м. Дніпродзержинська,
Дніпропетровської області від 25 лютого
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору: Державне підприємство
«Придніпровська залізниця»,
Реєстраційна служба
Дніпродзержинського міського
управління юстиції, про виділ частини
житлового будинку в окремий об'єкт
нерухомого майна та визнання права
власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська, Дніпропетровської
області від 25 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору:
Державне підприємство «Придніпровська
залізниця» та Реєстраційна служба
Дніпродзержинського міського
управління юстиції, про виділ частини
житлового будинку в окремий об'єкт
нерухомого майна та визнання права
власності відмовлено.

З таким рішенням не погодилась
представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги позивача, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, колегія
суддів вважає, що скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що належна
Державному підприємству
"Придніпровська залізниця" службова
будівля на контейнерному майданчику
ст. Тритузна була самочинно
переобладнана у житловий будинок,
якому була присвоєна адреса: АДРЕСА_3,
земельна ділянка належить також
Державному підприємству
"Придніпровська залізниця".

Згідно розпорядження органу
приватизації Державного підприємства
"Придніпровська залізниця" від 25.05.2012
року та Свідоцтва про право власності
на житло від 25.05.2012 року, відповідно до
вимог закону України "Про приватизацію
державного житлового фонду" ОСОБА_2
була передана у приватну власність
квартира АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Позивачкою отримано та надано суду:
висновок спеціаліста про вартість
належної їй квартири у сумі 98600,00 грн.
(а.с.21) і технічний висновок за
результатами обстеження стану
будівельних конструкцій будинку
АДРЕСА_3, який виданий «Проектним
інститутом
«Дніпродзержинськцивільпроект» (а.с.
26-36), згідно якого, всі конструкції
знаходяться в задоволеному стані.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно до вимог ст. 392 ЦК України,
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно вимог ст. 331 ЦК України, право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Статтею 9 ЗУ «Про архітектурну
діяльність» від 20.05.1999 р. закріплено, що
будівництво (нове будівництво,
реконструкція, реставрація,
капітальний ремонт) об'єкта
архітектури здійснюється відповідно
до затвердженої проектної
документації, державних стандартів,
норм і правил, місцевих правил забудови
населених пунктів у порядку,
визначеному ст. 24 закону «Про
планування і забудову територій».

Відповідно до рішення державного
реєстратора обласного комунального
підприємства Дніпродзержинського бюро
технічної інвентаризації від 07.08.2012
року (а.с.19), позивачці ОСОБА_2 було
відмовлено у зверненні щодо державної
реєстрації прав власності на об'єкт
нерухомості: квартиру АДРЕСА_1 та
самочинно збудовані на подвір*ї
зазначеного будинку сараї у зв'язку з
тим, що згідно матеріалів
інвентаризаційно-реєстраційної
справи, при проведенні поточної
інвентаризації, виконаної у червні 2012
року за замовленням ОСОБА_2, було
виявлено, що службова технічна будівля
була самочинно переобладнана у
двоквартирний житловий будинок з
самочинною загальною площею 106,7 кв.м., в
тому числі житловою площею 66,8 кв.м., а
також самочинно збудовані сараї: Б-1, В-1,
Г-1, Д-1, Е-1, гараж Ж-1 і реєстратору не
надано, передбачених законодавством
України, документів щодо введення цих
самочинно переобладнаних та самочинно
збудованих об'єктів нерухомого майна в
експлуатацію у встановленому законом
порядку.

Відповідно до п. 1.6 Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації прав власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 року за № 7/5
та зареєстрованого Міністерством
юстиції України 30.07.2010 року за № 582/17877
(зі змінами та доповненнями від 28.07.2010
року № 1692/5), державній реєстрації
підлягає право власності на закінчене
будівництвом нерухоме майно, яке
прийнято в експлуатацію у
встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України,
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених в п. 3 Постанови "Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)" від 30 березня 2012 року N 6
право власності у порядку,
передбаченому частиною третьою статті
376 ЦК, може бути визнано лише на
новозбудоване нерухоме майно або
нерухоме майно, яке створено у зв'язку
зі знесенням попередньої будівлі та
відповідно до будівельних норм і
правил є завершеним будівництвом.

Визнання права власності на
незавершений об'єкт самочинного
будівництва не допускається, оскільки
це суперечить змісту як частини
третьої статті 376, так і статті 331 ЦК.

Враховуючи наведене та вказані норми
матеріального права, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про відмову позивачці у
задоволенні позовних вимог.

Рішення суду відповідає вимогам норм
матеріального, процесуального права,
встановленим обставинам і матеріалам
справи.

Доводи апеляційної скарги відносно
порушення судом норм матеріального та
процесуального права є безпідставними.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60
ЦПК України кожна сторона зобов*язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.

Позивач не надала суду першої та
апеляційної інстанції доказів на
підтвердження позовних вимог.

Разом з тим, слід відзначити, що спірна
земельна ділянка позивачці в приватну
власність для здійснення на ній
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд не виділялася.
Питання щодо передачі вказаної
земельної ділянки для будівництва
позивачці не вирішувалось, як і не
розроблялась відповідна дозвільна
документація на будівництво спірного
об'єкту.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
безпідставність та необґрунтованість
позовних вимог щодо визнання права
власності на незавершений об'єкт
самочинного будівництва та виділ його
в натурі.

Судом першої інстанції у досить
повному обсязі з'ясовані права та
обов'язки сторін, обставини справи,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
доказів, наданих сторонами, тому
апеляційний суд приходить до висновку,
що рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст., ст. 209,303,307,308,314 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.
Дніпродзержинська, Дніпропетровської
області від 25 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: