ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 2602/5147/12
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" березня 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

представника позивачів
ОСОБА_1;

представника відповідача 2
ОСОБА_2;

відповідач 1 та треті особи
не з'явились;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5
та ОСОБА_6, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - Головного управління юстиції у
м. Києві та Приватного нотаріуса
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7, про визнання заповітів
недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач 1,
ОСОБА_3) та ОСОБА_4 (далі по тексту -
позивач 2, ОСОБА_4, а разом позивачі)
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_5
(далі по тексту - відповідач 1, ОСОБА_5)
про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва відкрито провадження у даній
справі, залучено до участі у ній у
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
Головне управління юстиції у м. Києві,
Приватного нотаріуса Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
та призначено розгляд справи у
судовому засіданні.

У відбувшихся судових засіданнях
представник позивача неодноразово
уточнював позовні вимоги щодо визнання
недійсним також іншого заповіту, дати
вчинення спірних заповітів та
відповідно до останніх уточнень просив
суд визнати складені ОСОБА_8 20 грудня 2010
року заповіт на користь ОСОБА_5 за
реєстраційним номером 2219 та 15 грудня 2012
року заповіт на користь ОСОБА_6 за
реєстраційним номером 1093 - недійсними.

Позовні вимоги, відповідно до заяви про
їх уточнення, мотивовані тим, що
позивачі є дітьми померлого
ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_8 (далі по тексту
- ОСОБА_8). Після смерті останнього вони
довідалися, що 20 грудня 2010 року та 15
травня 2012 року ОСОБА_8 складено
заповіти, за якими на випадок своєї
смерті він заповів належну йому на
праві власності квартиру АДРЕСА_1
ОСОБА_5 та земельну ділянку, яка
розташована на території СТ «Дніпро-86»
в селі Проців Бориспільського району
Київської області, ОСОБА_6 Посилаючись
на те, що на час складення вказаних
заповітів ОСОБА_8 не розумів значення
своїх дій та не міг керувати ними,
позивачі просять суд визнати їх
недійсними.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) крім прав та
обов'язків, визначених у статті 27 цього
Кодексу, позивач має право протягом
усього часу розгляду справи збільшити
або зменшити розмір позовних вимог,
відмовитися від позову, а відповідач
має право визнати позов повністю або
частково. До початку розгляду справи по
суті позивач має право шляхом подання
письмової заяви змінити предмет або
підставу позову, а відповідач -
пред'явити зустрічний позов.

Дослідивши подану представником
позивача заяву про уточнення позовних
вимог та враховуючи те, що дана заява
подана у відповідності до приписів ч. 2
ст. 31 ЦПК України, суд приймає її до
розгляду та вважає за необхідне
здійснити розгляд справи з урахуванням
викладених у заяві уточнень позовних
вимог.

Представник позивачів у відбувшихся
судових засіданнях підтримав уточнені
позовні вимоги, вважав їх
обґрунтованими та просив суд їх
задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача 2 заперечив
проти задоволення позовних вимог,
вважав їх необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню.

Відповідач 1 у судові засідання не
з'явився, про день, час та місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив.

Третя особа - Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 в судові засідання не
з'явилась, наділавши при цьому
пояснення у яких зазначила, що ОСОБА_8
при складанні і підписанні оспорюваних
заповітів повністю освідомлював
значення своїх дій та природу цих
правовідносин, перебував при здоровому
розумі і ясній памяті, діяв вільно, за
відсутності будь-якого примусу, як
фізичного так і психічного, а відтак
нею при їх посвідченні не було порушено
вимог чиного законодавства.

Третя особа - Головне управління
юстиції у м. Києві в судові засідання
свого представника не направила, у
надісланій суду заяві просили суд
здійснювати розгляд справи за
відсутності їх представника та
ухвалити рішення відповідно до вимог
чинного законодавства.

Заслухавши пояснення представника
позивачів, представника відповідачаа 1,
допитавши свідків, повно, всебічно та
об'єктивно дослідивши матеріали
справи, оцінивши зібрані у справі
докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
ІНФОРМАЦІЯ_7 року помер ОСОБА_8, що
підтверджується свідоцтвом про його
смерть. Позивачі, відповідно до наявних
у матеріалах справи свідоцтв про
народження, є його дітьми.

Судом встановлено, що 20 грудня 2010 року
ОСОБА_8 склав заповіт, за яким заповів
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5, а 15 травня 2012
року склав заповіт, яким заповів
належну йому на праві власності
земельну ділянку, яка розташована на
території СТ «Дніпро-86» в селі Проців
Бориспільського району Київської
області, кадастровий номер земельної
ділянки :01:030:0660, та будь-яке
нерухоме майно, розташоване на
вказаній земельній ділянці, ОСОБА_6

Зазначені заповіти посвідчені
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстровані у реєстрі за №2219 та
№1093 відповідно.

За змістом ст. 1233 Цивільного кодексу
України (далі по тексту - ЦК України)
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
А згідно з ч. 1 ст. 1234 цього Кодексу право
на заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю.

Згідно з приписами ЦК України заповіт,
як вид одностороннього правочину (дія
особи спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків), повинен відповідати
загальним вимогам, додержання яких є
необхідними для чинності правочину.
Особа, яка вважає, що її права, речові
права порушені, має право звернутися до
суду з вимогами про визнання правочину
недійсним, вказавши конкретну підставу
для визнання його недійсним (ст. ст. 215 -
235 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу ст.
10 ЦПК України зобов'язаний довести
правову та фактичну підставу
недійсності правочину, зокрема
оспорюваних ним заповітів.

В свою чергу, позивачі, оспорюючи
дійсність укладення зазначених
заповітів, вказують, що під час їх
складення ОСОБА_8 перебував у такому
стані, коли не усвідомлював значення
своїх дій та не міг керувати ними,
посилаючись на його поведінкові та
психічні розгляди, пов'язані з
захворюванням, отриманим під час
ліквідації наслідків аварії на
Чорнобильській атомній електростанції
у 1986 році.

Водночас, загальні підстави визнання
недійсними угод і настання відповідних
наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК
України.

Так, відповідно до чч. 1 та 3 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з
якими, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства; особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст. 225 ЦК України встановлено,
що правочин, вчинений дієздатною
фізичною особою в момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій і
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 16 постанови від 6 листопада
2009 року №9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» (далі по тексту
- Постанова Пленуму ВСУ) правила статті
225 ЦК поширюються на ті випадки, коли
фізичну особу не визнано недієздатною,
однак у момент вчинення правочину
особа перебувала в такому стані, коли
вона не могла усвідомлювати значення
своїх дій та (або) не могла керувати
ними (тимчасовий психічний розлад,
нервове потрясіння тощо).

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що починаючи з
другої половини 1990-х років у ОСОБА_8
лікарями різних спеціальностей
відмічались та описувались ознаки
органічного ураження головного мозку
переважно судинного (в т.ч. і
атрофічного) генезу у вигляді
формування та наростання
психоорганічного симптомокомплексу,
що знайшло своє відображення медичній
документації. Зокрема, у вересні 1999
року при огляді в Київському міському
ПНД ОСОБА_8 встановлювався діагноз:
«Стійкий виражений церебрастенічний
синдром, початок формування
психоорганічного синдрому з
тривожно-депресивним компонентом». З
цього часу і надалі, при неодноразових
оглядах ОСОБА_8 звертався до лікарів зі
скаргами на погане самопочуття (майже
постійний головний біль,
запаморочення, відчуття втрати
свідомості, прогресуюче зниження
пам'яті, зору, безсоння, хиткість ходи,
біль в ділянці серця, загальну
слабкість, задуху при фізичному
навантаженні). У цей же час
Спеціалізованою радіологічною
медико-соціальною експертною комісією
Київського міського центру
медико-соціальної експертизи при
МРТ-дослідженні головного мозку були
виявлені ознаки: «Вогнищеве ураження
білої речовини - судинного генезу.
Аномалія розвитку г/м. Киста прозорої
перетинки. Початкові ознаки атрофії
кори головного мозку».

З другої половини 1990-х років по кінець
2000-х років лікарями різних
спеціальностей ОСОБА_8 виставлались
такі діагнози як «Гіпертонічна хвороба
ІІ ст. Ранній церебральний
атеросклероз. Дисциркуляторна
енцефалопатія ІІ ст. з хронічною
недостатністю мозкового кровообігу в
судинах вертебробазилярного басейну з
вестибулярною дисфункцією,
вестибулокоординаторними порушеннями,
цефалгічним та вираженим
церебрастенічним синдромами та ін..»,
що підтверджується наявною у
матеріалах справи медичною
документацією.

Починаючи з 2007 року наряду з ознаками
та на тлі органічного ураження
головного мозку судинного ґенезу у
ОСОБА_8 почали наростати ознаки та
прояви маячної симптоматики, про що
свідчить запис огляду лікарем від
03.09.2007 року з навчально-практичного
центру сімейної медицини Дарницького
району м. Києва, а в подальшому за
результатами медичних оглядів, поміж
інших, ОСОБА_8 встановлювалися
діагнози: «Параноїдний синдром»,
«Органічний маячний розлад», про що
також свідчать наявні у матеріалах
справи висновок при амбулаторному
обстеженні на базі відділу радіаційної
психоневрології Державної установи
«Науковий центр радіаційної медицини
Академії медичних наук України» 09.06.2008
року, при психоневрологічному
обстеженні, при огляді лікарем з
навчально-практичного центру сімейної
медицини Дарницького району м. Києва
05.02.2009 року та 05.04.2010 року.

Наявність у ОСОБА_8 психічних розладів
також підтвердили і допитані у
судовому засіданні свідки ОСОБА_15,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14

Зокрема, ОСОБА_15, як колишня дружина
ОСОБА_8 та мати позивачів, пояснила, що
приблизно з початку 2005 року вона та її
доньки на тлі незадовільного фізичного
стану ОСОБА_8 почали помічали за ним
психічні розлади, які виражались в
підвищенній образливості,
дратівливості, безпідставних ревнощах
до інших чоловіків, ворожому
відношенню до них. З середини 2008 року
ОСОБА_8 почав влаштовувати щоденні
сварки з ОСОБА_15 з причин безпідставної
підозри її у зраді з іншимж чоловіками,
які в подальшому закінчувались бійкою.
Вказала, що ОСОБА_8 неодноразово
звертався до правоохоронних та інших
органів з заявами на членів своєї
родини (дочок та дружини), що нібито
його обмовлюють з ціллю посадити у
в'язницю та направити на лікування в
психіатричну лікарню для привласнен
квартири та садової ділянки.

Свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13; ОСОБА_14
пояснили, що на протязі останніх років
свого життя ОСОБА_8 фактично не
спілкувався ні з рідними ні з сусідами
по дачі де проживав, будинок і садова
ділянка знаходились в занедбаному
стані, періодично проявляв агресію до
оточуючих, в тому числі до сусідів,
епізодично зловживав спиртними
напоями, були випадки коли
невмотивовано заявляв, що на нього
готується напад, що йому погрожують, що
жінка заразила його венеричною
хворобою, влаштовував сварки та
погрози, був неадекватним в поведінці,
що також підтверджується наявними у
матеріалах справи заявами вказаних
осіб до правоохоронних органів та
постановами про відмову у порушені
кримінальних справ.

Пояснення вищезазначених свідків у
цілому узгоджуються з вищенаведеними
даними, які знайшли своє відображення
під час розгляду справи. Отже, за
підсумовуючим аналізом та оцінкою
наведених вище доказів, суд дійшов
висновку про наявність психічних
розглядів у ОСОБА_8 за його життя.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів. А
згідно з ч. 1 ст. 58 цього Кодексу
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Водночас, Пленум Верховного Суду
України у зазначеній вище Постанові
вказав, що при розгляді справ за
позовами про визнання недійсними
заповітів на підставі статті 225,
частини другої статті 1257 ЦК суд
відповідно до статті 145 ЦПК за
клопотанням хоча б однієї зі сторін
зобов'язаний призначити посмертну
судово-психіатричну експертизу.
Висновок такої експертизи має
стосуватися стану особи саме на момент
вчинення правочину.

За висновками Акту амбулаторної
комісійної посмертної
судово-прихіатричної експертизи №1063
від 30 грудня 2013 року у період укладання
та посвідчення заповітів 20 грудня 2010
року та 15 травня 2012 року ОСОБА_8
страджав на стійкий хронічний
психічний розлад у вигляді:
«Органічного ураження головного мозку
складного ґенезу
(судинно-атрофічно-інтоксикаційного) з
психоорганічним синдромом і
параноїдними включеннями» (згідно з
Міжнародною класифікацією хвороб 10-го
перегляду: F07.9) і за своїм психічним
станом у зазначений період часу не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними.

Таким чином, оцінивши наявні у
матеріалах справи докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку, що
волевиявлення ОСОБА_8 під час складання
оспорюваних позивачем заповітів не
було вільним та не відповідало його
волі.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Враховуючи наведене та встановлені
обставини, суд дійшов висновку про
задоволення позовних вимог, оскільки
волевиявлення заповідача на час
укладення заповітів не було вільним і
не відповідало його волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею та документально
підтверджені судові витрати.

Оскільки позовні вимоги підлягають
задоволенню, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідачів сплачений
позивачами судовий збір у рівних
частках.

Враховуючи викладене та керуючись
стст. 16, 202, 203, 215, 225, 1233, 1234, 1257 Цивільного
кодексу України, стст. 10, 57, 58, 88, 212, 215, 218,
224-226 Цивільного процесуального
кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати заповіт, складений ОСОБА_8 та
посвідчений Приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 20 грудня 2010 року,
реєстраційний номер 2219 - недійсним.

Визнати заповіт, складений ОСОБА_8 та
посвідчений Приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 15 травня 2012 року,
реєстраційний номер 1093 - недійсним.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_2;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_3,
зареєстрованої та проживаючої за
адресою: АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) витрати по сплаті
судового збору в сумі 822,01 грн. (795,19+26,82).

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
проживаючого за адресою: АДРЕСА_2;
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5,
зареєстрованої та проживаючої за
адресою: АДРЕСА_1; ідентифікаційний
номер НОМЕР_3) витрати по сплаті
судового збору в сумі 822,01 грн. (795,19+26,82).

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_6,
зареєстрованого та проживаючого за
адресою: АДРЕСА_3; ідентифікаційний
номер НОМЕР_4) на користь ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої та
проживаючої за адресою: АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати
по сплаті судового збору в сумі 822,01 грн.
(795,19+26,82).

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_6,
зареєстрованого та проживаючого за
адресою: АДРЕСА_3; ідентифікаційний
номер НОМЕР_4) на користь ОСОБА_4
(ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованої та
проживаючої за адресою: АДРЕСА_1;
ідентифікаційний номер НОМЕР_3) витрати
по сплаті судового збору в сумі 822,01 грн.
(795,19+26,82).

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ
Ф.А.КАЛІУШКО