Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1514/14
Головуючий у 1 інстанції: Суркова
Суддя-доповідач:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів
Бабак А.М.

Полякова
О.З.

При секретарі: Бабенко
Т.І.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 03
лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - приватний нотаріус
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання договору
дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа -
приватний нотаріус Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання договору дарування
недійсним.

В обґрунтування позову зазначав, що він
є власником частини житлового будинку
і споруд, розташованих за адресою:
АДРЕСА_1. 30 квітня 2009 року він склав
заповіт за яким вказану спадщину
залишив своїм дітям - ОСОБА_4 та ОСОБА_3
Своє бажання він не змінював, інших
намірів стосовно майна не мав.

У 2013 році син ОСОБА_4 ввів його в оману,
повідомивши, що необхідно дооформити
документи в нотаріальній конторі і
обманним шляхом вмовив його в червні 2013
року підписати якісь документи у
нотаріуса ОСОБА_5 При цьому копію
документу він не отримав.

У жовтні 2013 року на особистому прийомі
у нотаріуса ОСОБА_5 він дізнався, що 03
червня 2013 року ним був підписаний
договір дарування належної йому частки
будинку сину ОСОБА_4 Вважаючи, що цей
договір ним укладений під впливом
помилки, а також посилаючись на
передбачені ст.ст. 229-233 ЦК України
правові підстави просив визнати
договір дарування від 03 червня 2013 року
недійсним.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на те,що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим, судом
не повно з'ясовані обставини, що мають
значення для справи, та не враховано, що
наміру продавати чи дарувати належну
йому частину будинку, а також складати
заповіт на інших умовах він не мав, а
тому вказаний договір дарування
вчинений ним під впливом помилки та
обману. Просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що 03
червня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
укладено договір дарування ? частки
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчено
нотаріально та зареєстровано в реєстрі
прав власності на нерухоме майно (а.с.
28-30).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання даного договору
дарування недійсним, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
довів, що договір дарування було
укладено під впливом обману, а також не
довів наявності інших зазначених ним
підстав для визнання договору
недійсним.

Колегія суддів вважає, що висновок суду
є вірним. Розглядаючи спір, суд першої
інстанції, у відповідності до вимог ст.
212-214 ЦПК України повно, всебічно та
об'єктивно з'ясував обставини справи на
які посилалися сторони, дав належну
правову оцінку правовідносинам, які
склалися між учасниками процесу,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та
згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України в п. 8
постанови № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року підставою недійсності
правочину є недодержання стороною
вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Такими підставами, відповідно ч.1-3,5,6 ст.
203 ЦК України є: особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину
за ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України є
суперечність саме змісту правочину
нормам ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства з огляду
на те, що змістом правочину є
відповідні його виду умови.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Принцип свободи договору передбачає,
як це закріплено у ст. 627 ЦК України, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі у контрагентів та
визначенні умов договору тощо.

Свобода договору полягає у вільному
виявленні волі сторін на вступ у
договірні відносини. Волевиявлення
учасників договору передбачає
відсутність жодного тиску з боку
контрагента або інших осіб і
відповідати їхній внутрішній волі.

Свобода договору включає й вільне
визначення сторонами його умов, де
фіксуються взаємні права та обов'язки
учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Крім того, відповідно до ст. 16 ЦК
України, звертаючись до суду, позивач
за власним розсудом обирає спосіб
захисту. Обравши способом захисту
визнання договору дарування недійсним,
з підстав передбачених ст. 229-233 ЦК
України, та визнання права власності на
нерухоме майно, позивач в силу ст. 10 ЦПК
України зобов'язаний довести правову
та фактичну підставу своїх позовних
вимог.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що позивачем не наведено підстави
визнання договору дарування недійсним.
Статтями 229-233 ЦК України передбачені
підстави для визнання договорів
недійсними під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини. Однак, позивачем не
конкретизовано, з яких підстав
необхідно визнавати договір дарування,
а перелік всіх підстав, що містяться в
ст. 229-233 ЦК України для визнання
правочину недійсним не є належним
способом захисту порушеного права.
Крім того, належних та допустимих
доказів у розумінні ст. 57-60 ЦПК України
на підтвердження жодної із перелічених
підстав для визнання договору
дарування, позивачем не надано.

Натомість, судом першої інстанції
встановлено, що 03 червня 2013 року під час
укладання договору дарування ОСОБА_3
надав приватному нотаріусу ОСОБА_5
особисту заяву, яка підтверджує, що він
діяв добровільно та перебуваючи при
здорову розумі та ясній пам'яті
наполягав на укладенні договору
дарування на належну йому ? частку
житлового будинку АДРЕСА_1. Засвідчив,
що дарування здійснюється без
будь-яких погроз, примусу чи насильна,
як морального так і фізичного. Також
розуміє значення своїх дій та правові
наслідки при укладенні договору
дарування (а.с. 43).

За таких обставин, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції
обґрунтованого висновку про відмову у
задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт були предметом дослідження
судом першої інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права. Доводи, наведені в апеляційній
скарзі, фактично зводяться до
переоцінки доказів та незгоди апелянта
з висновком суду першої інстанції з їх
оцінкою.

Таким чином, судова колегія дійшла
висновку, що рішення суду є законним та
обґрунтованим, ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду, а тому
підстав для скасування рішення та
ухвалення нового рішення колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: