Іванівський районний суд Одеської
Іванівський районний суд Одеської
Справа № 1509/1697/12
Провадження № 2/499/17/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"28" квітня 2014 р.
смт.
Іванівка

Іванівський районний суд Одеської
області у складі головуючого судді
Кравчука О.О., учасника цивільного
процесу секретаря судового засідання
Моторко О.О., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в приміщенні суду:
позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за
участю третіх осіб які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору:
Петрівської селищної ради
Іванівського району Одеської області,
відділу Держземагенства в
Іванівському районі Одеської області,
відділу містобудування, архітектури та
житлово-комунального господарства
Іванівської районної державної
адміністрації Одеської області про
визнання права на отримання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку без погодження меж
суміжного землекористування;
зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, за участю третьої особи яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмету спору Петрівської селищної
ради Іванівського району Одеської
області про зобов'язання змінити
конфігурацію, встановлення, погодження
меж земельної ділянки, усунення
порушень шляхом знесення самовільно
збудованих капітальних споруд,
визнання недійсним кадастрового
номеру земельної ділянки, права на
отримання правовстановлюючого
документу на земельну ділянку; позовну
заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1, за участю
третьої особи яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору
Петрівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
про усунення порушення права власності
на земельну ділянку, зобов'язання
відновлення меж земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

07 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовною заявою до ОСОБА_2 та в
подальшому 15 квітня 2013 року змінивши
позовні вимоги просила визнання за нею
право на отримання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку, яка знаходиться в
АДРЕСА_1 без погодження меж суміжного
землекористування з ОСОБА_2 (т.1 а.с.2-4, 87).

20 лютого 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_1 та в подальшому неодноразово 15
квітня 2013 року, 17 травня 2013 року, 31
березня 2014 року змінював позовні
вимоги й просив: зобов'язати ОСОБА_1
змінити конфігурацію, встановити межу
земельної ділянки відповідно до актів
тимчасової контрольної комісії
Петрівської селищної ради від 07.11.2012,
22.11.2012, погодити межу суміжного
землекористування, усунути порушення
ДБН України шляхом знесення самовільно
збудованих капітальних споруд під
літерою Ж домоволодіння по АДРЕСА_1,
визнати недійсним кадастровий номер
земельної ділянки, що знаходиться в
користуванні ОСОБА_1, право на
отримання правовстановлюючого
документу на земельну ділянку, що
знаходиться в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.68-70, 91-94,
185-189, т.2 а.с.121).

21 травня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовною заявою до ОСОБА_1 та
просив усунути порушення права
власності на земельну ділянку з боку
відповідача, зобов'язати відновити
межу, яка поділяє земельні ділянки
АДРЕСА_3, АДРЕСА_1 (т.1 а.с.210-213).

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 та
позовна заява ОСОБА_3, крім позовних
вимог ОСОБА_3 про зобов'язання
Петрівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
вчинити певні дії, були об'єднанні з
позовною заявою ОСОБА_1 для спільного
розгляду.

ОСОБА_1 та її представники позовні
вимоги підтримали, просили
задовольнити їх у повному обсязі, а в
задоволенні позовних вимог по
зустрічній позовній заяві ОСОБА_2, та
позовної заяви ОСОБА_3 відмовити,
надавши до суду письмові заперечення
(а.с.88-90).

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився
діючи через представників, які просили
задовольнити позовні вимоги та позовну
заяву ОСОБА_3, а в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити, надавши до суду
письмові пояснення (т.2 а.с.1-4, 12-13).

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився
діючи через представників, які просили
задовольнити позовні вимоги та позовну
заяву ОСОБА_2, а в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 відмовити.

Представник Петрівської селищної ради
Іванівського району Одеської області в
судове засідання не з'явився, про
причини своєї неявки суд не повідомив,
надав до суду заяву в якій просить
розглядати справу у їх відсутність.

Представники відділу містобудування,
архітектури та житлово-комунального
господарства Іванівської районної
державної адміністрації Одеської
області, відділу Держземагенства у
Іванівському районні Одеської області
в судовому засіданні просили вирішити
позовні вимоги за розсудом суду.

Сторонам в ухвалі попереднього
судового засідання від 14 березня 2013
року роз'яснено, що вони зобов'язані
подати до суду усі наявні, належні та
допустимі докази й надано строк для
подання до суду доказів (т.1 а.с.81-82).

Ухвалою суду від 18 листопада 2013 року
призначено судову земельно-технічну
експертизу, яку ухвалою суду від 31
березня 2014 року було скасовано (т.2
а.с.99-101, 128-129).

Суд забезпечивши сторонам сприяння
всебічному, повному з'ясуванню
обставин справи вирішив справу на
підставі наступних доказів наданих
сторонами.

Сторонами з боку ОСОБА_1, ОСОБА_2
визнано, що вони відмовилися від
погодження меж земельної ділянки в
результаті чого не можуть реалізувати
своє право на приватизацію земельних
ділянок.

Зазначені обставини підтверджені
показами свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_4, ОСОБА_7,ОСОБА_8,ОСОБА_9

Сторонами з боку ОСОБА_1, ОСОБА_2
визнано, що на даний час ними
виготовляється технічна документація
для передачі земельної ділянки у
власність для ведення та
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель (т.1 а.с.153-160, т.2
а.с.70-93). Акти прийомки-передачі межових
знаків на зберігання не погоджені (т.1
а.с.13, 155). Правовстановлюючі документи
на земельні ділянки ними не отримано.
Рішення або бездіяльність органів
уповноважених вирішувати питання в
сфері землеустрою не оскаржували.

З договору купівлі-продажу, технічного
паспорту на житловий будинок
вбачається, що будинок АДРЕСА_1
належить ОСОБА_1 (т.1 а.с.7-12).

З рішення Петрівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
від 13 липня 2012 року № 277-VІ вбачається,
що ОСОБА_1 був наданий дозвіл на
розроблення технічної документації із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка), загальною площею
площі 0,1023 га, земельна ділянка АДРЕСА_1
(т.1 а.с.14).

Відповідно до листа відділу
Держземагенства в Іванівському районі
Одеської області №9-9-04/49 від 21 січня 2013
року реєстрація земельної ділянки
АДРЕСА_2 та присвоєння їй кадастрового
номеру є неможливим, оскільки між
земельними ділянками виникла накладка
та розрив (т.1 а.с.47-50).

З рішення Петрівської селищної ради
Іванівського району Одеської області
від 13 липня 2012 року № 282-VІ вбачається,
що ОСОБА_2 був наданий дозвіл на
розроблення технічної документації із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право на земельну
ділянку для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка), загальною площею
площі 0, 1552 га, земельна ділянка АДРЕСА_2
(т.1 а.с.95).

З договору купівлі-продажу, витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно, технічного паспорту на житловий
будинок вбачається, що будинок АДРЕСА_2
належить ОСОБА_2 (т.1 а.с.120-128).

Відповідно до договору
купівлі-продажу, технічного паспорту
на житловий будинок та свідоцтва про
право особистої власності на
домоволодіння вбачається, що будинок
АДРЕСА_3 належить ОСОБА_3 (т.1 а.с.215-222).

Державним актом на право власності на
земельну ділянку серії ЯИ №944954
підтверджується право власності
ОСОБА_3 на земельну ділянку, яка
розташована в АДРЕСА_3 (т.1 а.с.224-225).

Встановивши зазначені обставини і
визначивши відповідно до них
правовідносини, суд вважає, що позовні
заяви не підлягають задоволенню
виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування
норм матеріального права, суд виходив з
такого.

З ч1.ст. 106 Земельного кодексу України
(далі - ЗК) вбачається, що власник
земельної ділянки має право вимагати
від власника сусідньої земельної
ділянки сприяння встановленню твердих
меж, а також відновленню межових знаків
у випадках, коли вони зникли,
перемістились або стали невиразними.

В ч. 1, 2, 3 ст. 107 ЗК передбачено, що
основою для відновлення меж є дані
земельно-кадастрової документації. У
разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки неможливо встановити, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки. У
випадках, коли в такий спосіб
визначення меж не узгоджується з
виявленими обставинами, зокрема з
встановленими розмірами земельних
ділянок, то межі визначаються з
урахуванням цих обставин.

Відповідно ч.1, 2 ст.116 ЗК громадяни та
юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Згідно ч.1, 2, 9, 10, 11 ст.118 ЗК громадянин,
зацікавлений у приватизації земельної
ділянки, яка перебуває у його
користуванні, подає заяву до
відповідного органу виконавчої влади
або органу місцевого самоврядування,
який передає земельні ділянки
державної чи комунальної власності у
власність відповідно до повноважень,
визначених статтею 122 цього Кодексу.
Рішення органів виконавчої влади та
органів місцевого самоврядування щодо
приватизації земельних ділянок
приймається у місячний строк на
підставі технічних матеріалів та
документів, що підтверджують розмір
земельної ділянки.

Відповідний орган виконавчої влади або
орган місцевого самоврядування, який
передає земельні ділянки державної чи
комунальної власності у власність
відповідно до повноважень, визначених
статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий
строк з дня отримання погодженого
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки (а в разі
необхідності здійснення обов'язкової
державної експертизи землевпорядної
документації згідно із законом - після
отримання позитивного висновку такої
експертизи) приймає рішення про
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки та
надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи
органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення клопотання без розгляду
можуть бути оскаржені до суду.

У разі відмови органу виконавчої влади
чи органу місцевого самоврядування у
передачі земельної ділянки у власність
або залишення заяви без розгляду
питання вирішується в судовому
порядку.

Виходячи з встановлених ч.1 ст. 122 ЗК
повноважень органів виконавчої влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, органів місцевого самоврядування
щодо передачі земельних ділянок у
власність або у користування, сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

За ч.2, 3 ст.158 ЗК виключно судом
вирішуються земельні спори з приводу
володіння, користування і
розпорядження земельними ділянками, що
перебувають у власності громадян і
юридичних осіб, а також спори щодо
розмежування територій сіл, селищ,
міст, районів та областей.

Органи місцевого самоврядування
вирішують земельні спори у межах
населених пунктів щодо меж земельних
ділянок, що перебувають у власності і
користуванні громадян, та додержання
громадянами правил добросусідства, а
також спори щодо розмежування меж
районів у містах.

Стаття 198 ЗК передбачає, що кадастрові
зйомки - це комплекс робіт, виконуваних
для визначення та відновлення меж
земельних ділянок. Кадастрова зйомка
включає: геодезичне встановлення меж
земельної ділянки; погодження меж
земельної ділянки з суміжними
власниками та землекористувачами;
відновлення меж земельної ділянки на
місцевості; встановлення меж частин
земельної ділянки, які містять
обтяження та обмеження щодо
використання землі; виготовлення
кадастрового плану.

Відповідно до п. 34 ст. 26 Закону України
"Про місцеве самоврядування в Україні"
до виключної компетенції сільських,
селищних, міських рад відноситься
вирішення відповідно до закону питань
регулювання земельних відносин.

Згідно ст.19 Закону України "Про
землеустрій "до повноважень сільських,
селищних, міських рад у сфері
землеустрою на території сіл, селищ,
міст належать: організація і
здійснення землеустрою; здійснення
контролю за впровадженням заходів,
передбачених документацією із
землеустрою; координація здійснення
землеустрою та контролю за
використанням і охороною земель
комунальної власності; інформування
населення про заходи, передбачені
землеустроєм; вирішення інших питань у
сфері землеустрою відповідно до
закону.

З ст. 20 Закону України "Про землеустрій "
вбачається, що землеустрій проводиться
в обов'язковому порядку на землях усіх
категорій незалежно від форми
власності в разі: розробки
документації із землеустрою щодо
організації раціонального
використання та охорони земель;
встановлення та зміни меж об'єктів
землеустрою; надання, вилучення
(викупу), відчуження земельних ділянок;
встановлення в натурі (на місцевості)
меж земель, обмежених у використанні і
обмежених (обтяжених) правами інших
осіб (земельні сервітути).

Заходи, передбачені затвердженою в
установленому порядку документацією
із землеустрою, є обов'язковими для
виконання органами державної влади та
органами місцевого самоврядування,
власниками землі, землекористувачами.

Власники землі, землекористувачі, при
здійсненні землеустрою зобов'язані
забезпечити доступ розробникам
документації із землеустрою до своїх
земельних ділянок, що підлягають
землеустрою.

Стаття 25 Закону України "Про
землеустрій" передбачає, що
документація із землеустрою
розробляється у вигляді програм, схем,
проектів, спеціальних тематичних карт,
атласів, технічної документації та
поділяється на види в тому числі на:
проекти землеустрою щодо відведення
земельних ділянок; технічна
документація із землеустрою щодо
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 30 Закону України "Про
землеустрій" погодження і затвердження
документації із землеустрою
проводиться в порядку, встановленому
Земельним кодексом України, цим
Законом та іншими законами України.

Згідно з ст. 55 Закону України "Про
землеустрій" встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) проводиться відповідно до
топографо-геодезичних і
картографічних матеріалів.

Встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
основі технічної документації із
землеустрою, якою визначається
місцеположення поворотних точок меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

Документація із землеустрою щодо
встановлення меж житлової та
громадської забудови розробляється у
складі генерального плану населеного
пункту, проектів розподілу територій і
є основою для встановлення меж
земельних ділянок в натурі (на
місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на
місцевості) закріплюються межовими
знаками встановленого зразка.

У разі, якщо межі земельних ділянок в
натурі (на місцевості) збігаються з
природними та штучними лінійними
спорудами і рубежами (річками,
струмками, каналами, лісосмугами,
шляхами, шляховими спорудами,
парканами, огорожами, фасадами
будівель та іншими лінійними спорудами
і рубежами тощо), межові знаки можуть не
встановлюватися.

Власники землі та землекористувачі, у
тому числі орендарі, зобов'язані
дотримуватися меж земельної ділянки,
закріпленої в натурі (на місцевості)
межовими знаками встановленого зразка.

Межові знаки здаються за актом під
нагляд на збереження власникам землі
та землекористувачам, у тому числі
орендарям.

Відповідно до пункту 2.1 розділу II
Інструкції про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
від 18.05.2010 N 376 (далі - Інструкції)
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
підставі розробленої та затвердженої
технічної документації із землеустрою
щодо встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості), технічної документації із
землеустрою щодо поділу та об'єднання
земельних ділянок або проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки.

Пункт 2.1 розділу II Інструкції
передбачає, що технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) включає:

пояснювальну записку, яка містить опис
місця розташування земельної ділянки,
відомості про власника (користувача)
земельної ділянки, відомості про
виконавця (виконавців), реквізити
відповідних ліцензій, необхідних для
виконання робіт, відомості про
власників (користувачів) суміжних
земельних ділянок, стислий опис
виконаних робіт;

технічне завдання на встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості)

копію документа, що посвідчує фізичну
особу, або копію свідоцтва про державну
реєстрацію юридичної особи;

копію документа, що посвідчує право на
земельну ділянку (у разі його
наявності);

матеріали польових
топографо-геодезичних робіт;

план меж земельної ділянки, складений
за результатами кадастрової зйомки, на
якому відображаються зовнішні межі
земельної ділянки із зазначенням
власників (користувачів) суміжних
земельних ділянок, усі поворотні точки
меж земельної ділянки, лінійні проміри
між точками по межах земельної ділянки,
межі вкраплених земельних ділянок із
зазначенням їх власників
(користувачів). На бажання замовника
замість плану меж земельної ділянки
може складатися кадастровий план
земельної ділянки;

перелік обмежень у використанні
земельної ділянки і наявні земельні
сервітути;

у разі необхідності документ, що
підтверджує повноваження особи діяти
від імені власника (користувача)
земельної ділянки при встановленні меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості);

акт прийомки-передачі межових знаків
на зберігання, який включається до
документації із землеустрою після
виконання робіт із встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) та закріплення їх межовими
знаками.

Пункти 3.12, 3.14, 3.15, 3.17 розділу IIІ
Інструкції встановлюють, що
закріплення межовими знаками меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється виконавцем у
присутності власника (користувача)
земельної ділянки, власників
(користувачів) суміжних земельних
ділянок або уповноваженою ним (ними)
особою.

Закріплення межовими знаками меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) може здійснюватися за
відсутності власників (користувачів)
суміжних земельних ділянок у випадку
їх нез'явлення якщо вони були належним
чином повідомлені про час проведення
вищезазначених робіт, про що
зазначається у акті прийомки-передачі
межових знаків на зберігання.

Передача межових знаків на зберігання
власнику (користувачу) земельної
ділянки здійснюється за актом
прийомки-передачі межових знаків на
зберігання.

Фінансування робіт із встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками
здійснюється за рахунок коштів
Державного бюджету України, місцевих
бюджетів, коштів юридичних осіб,
громадян та інших джерел, не
заборонених законом.

Власник (користувач) земельної ділянки
попереджається та несе
відповідальність за знищення межових
знаків відповідно до пункту "е" частини
першої статті 211 Земельного кодексу
України, статті 56 Кодексу України про
адміністративні правопорушення.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2, 4.3, 4.5
розділу IV Інструкції відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється при повній
(частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкодженні, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками (користувачами) суміжних
земельних ділянок.

Власник земельної ділянки має право
вимагати від власника сусідньої
земельної ділянки сприяння
встановленню твердих меж, а також
відновленню межових знаків у випадках,
коли вони зникли, перемістились або
стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється на
підставі раніше розробленої та
затвердженої відповідно до статті 186
Земельного кодексу України
документації із землеустрою. У разі
відсутності такої документації
розробляється технічна документація
із землеустрою щодо встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості).

У разі неможливості виявлення дійсних
меж їх встановлення здійснюється за
фактичним використанням земельної
ділянки. Якщо фактичне використання
ділянки встановити неможливо, то
кожному виділяється однакова за
розміром частина спірної ділянки.

У разі коли в такий спосіб визначення
меж не узгоджується з виявленими
обставинами, зокрема зі встановленими
розмірами земельних ділянок, то межі
визначаються з урахуванням цих
обставин.

Закріплення відновлених меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
межовими знаками здійснюється
відповідно до розділу III цієї
Інструкції.

Застосовуючи зазначенні в рішенні
нормативно-правові акти, беручи до
уваги пояснення сторін, показання
свідків, письмові докази, відмовляючи у
позовах за кожною вимогою суд виходить
з таких мотивів.

Виходячи з системного аналізу
наведених в рішенні норм ЗК, Закону
України "Про землеустрій", Інструкції
суд констатує, що зазначені положення
не містить вимог обов'язкового
погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками землі або
землекористувачами. Закон встановлює
вичерпний перелік підстав набуття
права власності та права користування
земельною ділянкою, та вичерпний
перелік документів, які посвідчують
таке право. Серед переліку таких
документів не містяться документи
пов'язані з погодженням меж земельної
ділянки.

Погодження меж земельної ділянки з
суміжними власниками та
землекористувачами передбачено ст. 198
Земельного кодексу України при
кадастровій зйомці як комплексу робіт,
виконуваних для визначення та
відновлення меж земельних ділянок.
Інші норми законодавства погодження
меж земельної ділянки з суміжними
власниками не передбачають.

Однак, ст. 198 ЗК України не містить
обов'язкових вимог щодо погодження меж
з суміжними землевласниками, а таке
погодження при кадастровій зйомці як
комплексу робіт, виконуваних для
визначення та відновлення меж
земельних ділянок, здійснюється з
метою вірного визначення меж земельної
ділянки, а не виявлення обмежень у
можливості її використання, в тому
числі з боку суміжних
землекористувачів (землевласників).

З урахуванням наведеного та
відсутності у законодавстві України
обов'язку землекористувача надавати
згоду по погодженню меж суміжних
земельних ділянок, а також обов'язку
надання згоди на погодження у
примусовому порядку, надаючи
тлумачення терміну "погодження" суд
зауважує, що у його зміст законодавцем
покладено принцип добровільності
вчинення дій суб'єктами земельних
правовідносин.

При цьому суд зазначає, що в даному
випадку відмова відповідачів у наданні
згоди на погодження меж земельної
ділянки суміжного землекористувача
(позивачів) для останніх може мати
негативні наслідки, однак не може
розцінюватись як зловживання
відповідачами своїми правами, оскільки
така відмова є формою реалізації
відповідачами своїх прав.

Оскільки, норми законодавства України
обов'язок землекористувача з надання
згоди по погодженню меж суміжних
земельних ділянок не встановлюють,
тому відмова відповідачів в погодженні
меж земельної ділянки є формою
реалізації свого права і не є підставою
для відмови позивачам на подальше
оформлення документів на приватизацію
земельної ділянки без погодження меж з
відповідним відповідачем.

З огляду на зазначене, так як
погодження меж земельної ділянки
суміжного землекористувача з боку
відповідачів у справі відбулось у
формі відмови, то таке "погодження"
повинно бути прийнято і враховано
органами місцевого самоврядування при
підготовці технічної документації із
землеустрою щодо складання документу,
який посвідчує право на земельну
ділянку.

З наведених норм ЗК, Закону України "Про
місцеве самоврядування в Україні",
Закону України "Про землеустрій ",
питання організації і здійснення
землеустрою, регулювання земельних
відносин, розпорядження землями
територіальних громад, передачі
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб, надання земельних
ділянок у користування із земель
комунальної власності, вирішення інших
питань у сфері землеустрою відповідно
до закону відноситься до виключної
компетенції відповідної сільської
ради, а не суду.

Тому, слід зауважити, що рішенням суд
може зобов'язати сільську, селищну раду
або інші уповноважені органи
розглянути питання щодо передачі у
власність земельної ділянки або
вчинити інші певні дії у сфері
землеустрою, але не приймати рішення
про передачу земельної ділянки у
власність, встановлювати право на
отримання правовстановлюючого
документу на земельну ділянку без
погодження меж суміжного
землекористування, змінювати
конфігурацію, встановлювати,
погоджувати, відновлювати межи
земельної ділянки, усувати порушення
шляхом знесення самовільно збудованих
капітальних споруд, визнавати
недійсним кадастровий номер земельної
ділянки.

За таких обставин суд вважає, що права
позивачів не були порушеними, так як
позивачі мають інші механізми
реалізації своїх прав в сфері
землеустрою за умови звернення до
Петрівської селищної ради
Іванівського району Одеської області,
відділу Держземагенства в
Іванівському районі Одеської області
інших уповноважених органів для
оформленні відповідних документів на
земельні ділянки, здійснення інших
певних дій, а у разі відмови мають право
на звернення до суду.

Виходячи з положень ч.1 ст.106 ЗК України
право вимоги у позивачів ОСОБА_1,
ОСОБА_2, щодо сприяння встановлення
твердих меж, відновлення межових
знаків може бути реалізоване з моменту
набуття ними права власності на
земельну ділянку.

Відмовляючи в задоволені позовних
вимог ОСОБА_3 суд констатує, що
позивачем не надано доказів порушення
права власності на земельну ділянку та
порушення меж земельної ділянки з боку
відповідача.

За відсутності доказів протиправної
винної поведінки відповідача, позовні
вимоги про встановлення усунення
порушення права власності на земельну
ділянку, зобов'язання відновлення меж
земельної ділянки не можуть буди
задоволені.

Вирішуючи справу керуючись
процесуальними нормами суд зазначає,
що за ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних або юридичних
осіб, в межах позовних вимог та на
підставі поданих ними доказів.

З ч.1 ст.58 ЦПК України вбачається, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставі своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України,
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Зважаючи на те, що сторони не
забезпечили проведення судової
земельно-технічної експертизи суд
констатує про не подання ними доказів в
достатньому обсязі.

Таким чином, виходячи з наведених
матеріальних та процесуальних норм,
аналізуючи зібрані у справі докази,
кожен окремо та всі в сукупності суд не
знайшов підстав для задоволення
позовів.

Керуючись ст.ст. 60, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК
України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права на отримання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку без погодження меж
суміжного землекористування -
відмовити.

В задоволені зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зобов'язання
змінити конфігурацію, встановлення,
погодження меж земельної ділянки,
усунення порушень шляхом знесення
самовільно збудованих капітальних
споруд, визнання недійсним
кадастрового номеру земельної ділянки,
права на отримання
правовстановлюючого документу на
земельну ділянку - відмовити.

В задоволені позовної заяви ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про усунення порушення права
власності на земельну ділянку,
зобов'язання відновлення меж земельної
ділянки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Іванівський районний суд
Одеської області шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не було скасовано, набирає законної
сили після розгляду апеляційної
скарги.

СуддяО. О. Кравчук