Справа №1416/9304/12 23.04.2014 23.04.2014 23.04.2014
Провадження №22-ц/784/914/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/784/914/14
Категорія 46 Головуючий
у 1-ї інстанції: Рум'янцева Н.О.
апеляційній інстанції: Буренкова К.О.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 квітня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О.,
Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового
засідання: Богуславській О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_2,
її представника ОСОБА_3, представника
відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в цивільну
справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 04 лютого 2014 року у
справі за її позовом до ОСОБА_5, третя
особа - ОСОБА_6, про поділ спільного
майна подружжя,

В С Т А Н О В И Л А:

В листопаді 2012 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа
- ОСОБА_6, про поділ спільного майна
подружжя.

Позивачка зазначала, що під час шлюбу з
відповідачем вони за спільні кошти
придбали наступне майно, а саме:
автомобіль MAN 19372, 1994 року випуску;
автомобіль VOLKWAGEN LT 35, 1988 року випуску;
причеп саморобний, 2000 року випуску;
автомобіль OPEL KADET, 1989 року випуску;
автомобіль ЗИЛ 5301ПО, 1998 року випуску;
автомобіль ВАЗ 2106, 1988 року випуску;
автомобіль MERCEDES-BENZ, 1993 року випуску;
житловий будинок АДРЕСА_1 та житловий
будинок АДРЕСА_2; житловий будинок у
Новоодеському районі Миколаївської
області.

Вказане майно, на думку позивача, є
спільним майном подружжя. Однак, вони
не змогли досягти згоди щодо
добровільного поділу цього майна.

В подальшому позивачка уточнила
позовні вимоги і остаточно просила
визнати за нею право власності на ?
частину автомобіля MAN 19372, 1994 року
випуску; ? частину автомобіля VOLKWAGEN LT 35,
1988 року випуску; ? частину причепу
саморобного, 2000 року випуску; ? частину
автомобіля OPEL KADET, 1989 року випуску; ?
частину автомобіля ЗИЛ 5301ПО, 1998 року
випуску; ? частину від ? частини
комплексу будівель і споруд ковбасного
цеху, який розташований за адресою:
АДРЕСА_3, 1/2 частина якого зареєстрована
за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про
право власності ЯЯЯ №400703 від 28.03.2007
року, виданого виконавчим комітетом
Троїцької сільської ради, на ? частину
будинку АДРЕСА_1 та ? частину від 45/100
частин житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 04 лютого 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено визнати в порядку поділу
майна, яке є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, за ОСОБА_2
право власності на:

- ? частину автомобіля MAN 19372, 1994 року
випуску;

- ? частину автомобіля VOLKWAGEN LT 35, 1988 року
випуску;

- ? частину причепу саморобного, 2000
року випуску;

- ? частину автомобіля OPEL KADET, 1989 року
випуску;

- 1/2 частину автомобіля ЗИЛ 5301ПО, 1998 року
випуску;

? частину від ? частини комплексу
будівель і споруд ковбасного цеху, який
розташований за адресою АДРЕСА_3, ?
частина якого зареєстрована за ОСОБА_5
на підставі свідоцтва про право
власності ЯЯЯ №400703 від 28 березня 2007
року, виданого виконавчим комітетом
Троїцької сільської ради.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
щодо визнання права власності на ?
частину будинку АДРЕСА_1 та ? частину
від 45/100 частин житлового будинку
АДРЕСА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні її вимог
про визнання за нею права власності на ?
частину житлового будинку по АДРЕСА_1
та ? частину від 45/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_2 скасувати і в цій
частині ухвалити нове рішення, яким ці
позовні вимоги задовольнити. Позивачка
посилається на те, що рішення суду в цій
частині не відповідає фактичним
обставинам справи, наявним у ній
доказам та положенням сімейного та
цивільного права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
частковому задоволенню із наступних
підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 і ОСОБА_5 з 28 листопада 1998 року
перебували у зареєстрованому шлюбі,
який між ними розірвано заочним
рішенням Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 26 травня 2011
року.

Наявна у справі копія нотаріально
посвідченого договору дарування від 09
червня 2004 року свідчить про те, що
ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_5 житловий
будинок АДРЕСА_1. Згідно витягу з
реєстру прав власності на нерухоме
майно станом на 03 вересня 2007 року за
відповідачем зареєстровано вказаний
житловий будинок житловою площею 74,9
кв. м з господарськими будівлями та
спорудами.

У заяві від 26 червня 2013 року про
збільшення позовних вимог ОСОБА_2
просить визнати вказаний житловий
будинок спільною сумісною власністю її
та відповідача, оскільки його вартість
істотно збільшена за рахунок спільних
коштів її та відповідача як подружжя.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Згідно ч.1 ст. 62 СК України якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Звертаючись до суду із вимогою про
визнання зазначеного житлового
будинку спільною сумісною власністю,
позивачка не надала доказів,
відповідно до яких вона просила
визнати вказане нерухоме майно
спільною сумісною власністю її та
відповідача як подружжя.

Між тим, відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною першою ст.60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

За наведених обставин суд першої
інстанції обґрунтовано відмовив
ОСОБА_2 у задоволенні її вимоги про
визнання житлового будинку АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю її та
відповідача як подружжя, оскільки
належних доказів на підтвердження
даної обставини вона не надала.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
що факт істотного збільшення вартості
вказаного будинку підтверджується
іпотечним договором, укладеним 03
вересня 2007 року між Акціонерним
комерційним промислово-інвестиційним
банком і ОСОБА_5, не спростовують
висновків суду в цій частині рішення,
оскільки зазначений спірний будинок
як предмет іпотеки оцінено у 103000
доларів США за домовленістю сторін у
цьому договорі для отримання кредиту.
Крім цього, як видно із копії
технічного паспорту на цей будинок,
виготовленого Миколаївським МБТІ
станом на липень 2008 року, частина
нежитлових приміщень та будівель, які
побудовані у 2006 - 2008 роках, тобто після
укладення вказаного договору
дарування, є самовільними, а тому не
являються предметом власності.

Оскільки рішення суду першої
інстанції в цій частині ухвалено з
додержанням вимог процесуального та
матеріального права, то підстав для
його скасування в цій частині не
вбачається.

Разом з тим обґрунтованими є доводи
апеляційної скарги щодо помилковості
висновків суду про відмову в
задоволенні вимог позивачки про
визнання за нею права власності на ?
частину від 45/100 частини житлового
будинку з побутовими та
господарськими будівлями і спорудами,
нежитловим приміщенням сауни,
розташованого за адресою: АДРЕСА_2.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні цих
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що хоча цей будинок і придбано в
період шлюбу сторін, але він
зареєстрований на праві власності за
попереднім власником, то підстав для
задоволення даної вимоги позички не
має.

Проте з таким висновком суду не можна
погодитись із наступних підстав.

Із матеріалів справи видно, що на
підставі нотаріально посвідченого
договору від 27 грудня 2005 року, тобто в
період шлюбу із позивачкою, ОСОБА_5
купив у ОСОБА_6 41/100 частину житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_2. На підставі рішення
Миколаївського міськвиконкому від 26
грудня 2008 року №2443 частка відповідача
у праві власності на це майно була
збільшена до 45/100 частин. У зв'язку з чим
Миколаївським виконкомом 15 січня 2009
року відповідачу видано свідоцтво про
право власності на 45/100 частин
житлового будинку з відповідною
частиною господарських будівель і
споруд, нежитловим приміщенням сауни,
який розташований по АДРЕСА_2.

На підставі нотаріально посвідченого
договору дарування від 28 грудня 2012 року
ОСОБА_5 подарував ОСОБА_7 належну йому
частину вказаного житлового будинку з
відповідною частиною господарських
будівель і споруд і нежитловим
приміщенням сауни. Рішенням
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 28 листопада 2013 року
вказаний договір дарування визнано
недійсним.

Тобто, власником 45/100 частини вказаного
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд, з
нежитловим приміщенням сауни є
відповідач.

Згідно положень ст. ст. 210, 344 ЦК України
правочин щодо придбання нерухомого
майна підлягає державний реєстрації і
права на це нерухоме майно виникають з
дня такої реєстрації.

За змістом цих норм обов'язок по
реєстрації нерухомого майна лежить на
набувачеві.

Із матеріалів справи вбачається, що
позивачка не являлась стороною
вказаного договору дарування, а тому
позбавлена можливості виконати вимоги
ст. ст. 210, 344 ЦК України. Але ця обставина
не позбавляє її права на визнання за
нею права власності на ? частину цього
майна.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень ст. ст. 69, 70 СК
України дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності. У разі
поділу майна, що є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя частки
кожного з них є рівними.

Враховуючи наведені обставини, колегія
суддів приходить до висновку, що
відповідно до положень ст. ст. 60, 69, 70 СК
України частина вказаного будинку із
відповідною частиною господарських
будівель та споруд, нежитловим
приміщенням сауни є спільною сумісною
власністю сторін і їх частки в цьому
майні є рівними. А тому за кожною із
сторін слід визнати право власності на
? частину від 45/100 частини вказаного
житлового будинку з нежитловим
приміщенням сауни та відповідною
частиною господарських будівель і
споруд.

Оскільки рішення суду першої
інстанції в цій частині ухвалено без
повного з'ясування всіх фактичних
обставин у справі та з порушенням вимог
матеріального права, то відповідно до
п.п. 1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України воно в цій
частині підлягає скасуванню із
ухваленням в цій частині нового
рішення, яким за кожною із сторін слід
визнати право власності на ? частину
від 45/100 частини будинку АДРЕСА_2 із
нежитловим приміщенням сауни та
відповідною частиною господарських та
побутових будівель і споруд.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 04 лютого 2014 року в
частині відмови ОСОБА_2 в задоволенні
позовних вимог щодо визнання права
власності на ? частину житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд,
нежитловим приміщенням сауни,
розташованого по АДРЕСА_2 скасувати і в
цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину від 45/100 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель і споруд та
нежитловим приміщенням сауни,
розташованого по АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на ?
частину від 45/100 частини житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель і споруд та
нежитловим приміщенням сауни,
розташованого по АДРЕСА_2.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуюча
Судді