Єдиний унікальний номер 232/505/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/3880/2014
Головуючий у 1-їй інстанції Карабан І.І.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді
Пономарьової О.М.

суддів
Соломахи Л.І., Іванової А.П.

при секретарі
Мишко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства «ДТЕК Шахта
Комсомолець Донбасу» про
відшкодування моральної шкоди з
апеляційною скаргою відповідача -
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу» на
рішення Кіровського міського суду
Донецької області від 24 березня 2014
року, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Кіровського міського суду
Донецької області від 24 березня 2014 року
з публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу» (далі
- ПАТ «ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу»)
на користь ОСОБА_2 стягнуто на
відшкодування моральної шкоди 9 000 грн.
та на користь держави судовий збір в
розмірі 243,60 грн. (а.с. 51-52).

В апеляційній скарзі відповідач - ПАТ
«ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу»,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким відмовити позивачу
у задоволенні позовних вимог (а.с. 56-57).

В судове засідання апеляційного суду
сторони не з'явилися, про час та місце
розгляду справи повідомлені
телефонограмами, які зареєстровані в
журналі телефонограм № 1 апеляційного
суду Донецької області 29 квітня 2014 року
за номерами 611-612 (а.с. 76-78). Обидві
сторони надіслали заяви про розгляд
справи у їх відсутність (а.с. 79-81).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга відповідача
задоволенню не підлягає з наступних
підстав:

При розгляді справи суд першої
інстанції встановив, що ОСОБА_2
тривалий час працював на підземних
роботах, перебував у трудових
відносинах з відповідачем - ПАТ «ДТЕК
Шахта Комсомолець Донбасу» з 19 серпня
2003 року - учнем прохідника підземного, з
21 серпня 2003 року - машиністом
гірничо-виймальних машин підземним 5
розряду, з 22 січня 2004 року - машиністом
гірничо-виймальних машин підземним 6
розряду. Був звільнений 08 серпня 2013
року за п. 2 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
невідповідністю виконуваній роботі
внаслідок стану здоров'я, що
підтверджується його трудовою книжкою
(а.с. 9-13).

Внаслідок дії шкідливих умов праці
позивач отримав професійне
захворювання - пневмоконіоз,
антрако-сілікатоз, інтерстицільна
форма (1/1, s/s), хронічний бронхіт,
легеневу недостатність
першого-другого ступеню, що
підтверджується актом розслідування
причин виникнення хронічного
професійного захворювання від 05
вересня 2013 року (форма П-4) (а.с. 16).

Згідно довідок МСЕК серія 10 ААА № 233434
та серія 10 ААВ № 495630 від 19 вересня 2013
року позивачу за цим професійним
захворюванням вперше була встановлена
стійка втрата професійної
працездатності - 30 % та він визнаний
інвалідом 3 групи на строк до 01 жовтня
2015 року (а.с. 14-15).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
внаслідок ушкодження здоров'я через
професійне захворювання позивачу
заподіяна моральна шкода, яка підлягає
йому відшкодуванню на підставі ст. 2371
КЗпП України.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються ст.
2371 КЗпП України, згідно якої
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на належні, безпечні і
здорові умови праці.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП
України на всіх підприємствах, в
установах, організаціях створюються
безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону
праці» умови праці на робочому місці,
безпека технологічних процесів, машин,
механізмів, устаткування та інших
засобів виробництва, стан засобів
колективного та індивідуального
захисту, що використовуються
працівником, а також
санітарно-побутові умови повинні
відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
охорону праці» роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Згідно пунктів 16-17 акту розслідування
причин виникнення хронічного
професійного захворювання від 05
вересня 2013 року причинами професійного
захворювання позивача є
недосконалість технологічних процесів
добутку вугілля та проходження
гірничих виробіток, тривалий вплив
шкідливих виробничих факторів:
запиленість повітря на робочому місці
машиніста гірничо-виймальних машин
підземного 253,1 мг/м3 (ПДК 2 мг/м3) на
протязі 69,4% зміни, пил вуглепородний з
концентрацією SiO2 - 14,7%, категорія праці 3
кл. 4 ст. за пилом; запиленість повітря
на робочому місці гірничого робітника
очисного забою підземного 18-364 мг/м3 (ПДК
10 мг/м3) на протязі 70% зміни, пил
вуглепородний, категорія праці 3 кл. 2-4
ст. за пилом, дія фіброгенна, що
свідчить про те, що роботодавець, тобто
відповідач, за участю якого був
складений цей акт, порушив право
позивача на безпечні умови праці, що і є
підставою для відшкодування моральної
шкоди.

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі про відсутність його вини в
ушкодженні здоров'я позивача
спростовуються пунктом 18 зазначеного
акту, згідно якого саме директора шахти
зобов'язано забезпечити виконання
заходів щодо комплексного
обезпилювання в повному обсязі.

Посилання відповідача на п. 19 акту,
згідно якого особу, яка порушила
законодавство про охорону праці, не
встановлено, не спростовує висновків
суду, оскільки особа, яка порушила
законодавство про охорону праці, не
встановлена, як зазначено в цьому
пункті акту, через недосконалість
технологічних процесів видобутку
вугілля та проходження гірничих
виробіток (а.с. 7).

Відповідно до ст. 158 КЗпП України саме
відповідач зобов'язаний вживати
заходів щодо полегшення і оздоровлення
умов праці працівників шляхом
впровадження прогресивних технологій,
досягнень науки і техніки, засобів
механізації та автоматизації
виробництва, вимог ергономіки,
позитивного досвіду з охорони праці,
зниження та усунення запиленості та
загазованості повітря у виробничих
приміщеннях, зниження інтенсивності
шуму, вібрації, випромінювань тощо.

Доводи відповідача про те, що він
забезпечував позивача засобами
індивідуального захисту (респіратор
Пульс-М) в повному обсязі, але позивач
користувався ними нерегулярно, що
здоров'я позивача погіршувалося через
його несумлінну поведінку, суперечать
обставинам, які викладені в акті
розслідування причин виникнення
хронічного професійного захворювання
від 05 вересня 2013 року, а якому позивач,
як особа, що порушувала законодавство
про охорону праці, не зазначена та не
зазначено, що причиною виникнення
професійного захворювання у позивача є
його нехтування засобами
індивідуального захисту.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31 березня 1995 року
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» відповідно до ст. 2371 КЗпП
України за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
зокрема виконання робіт у небезпечних
для життя і здоров'я умовах, яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що внаслідок порушення
відповідачем права позивача на
безпечні умови праці позивачу
заподіяна моральна шкода, оскільки
позивач отримав професійне
захворювання, внаслідок якого став
інвалідом, що вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Доводи відповідача про те, що факт
завдання позивачу моральної шкоди
недоведений, оскільки позивачем не
надано висновку медико-соціальної
експертної комісії про встановлення
йому факту заподіяння моральної шкоди,
не ґрунтуються на законі.

Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 22 листопада 1995 року № 212, на
який посилається відповідач, на МСЕК
дійсно було покладено обов'язок
встановлення факту спричинення
моральної шкоди. Такий обов'язок
випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
яким до 20 березня 2007 року було
передбачено, що моральна шкода,
заподіяна умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування за заявою потерпілого з
викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 27 січня 2004 р. по справі
№ 1-9/2004 (справа про відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування) положення частини 3 статті
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» треба розуміти як
визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди, заподіяної
умовами виробництва, в окремому
випадку - лише у разі відсутності
втрати потерпілим професійної
працездатності.

Позивач внаслідок професійного
захворювання втратив професійну
працездатність.

До того ж, стаття 2371 КЗпП України не
передбачає надання таких висновків
медичних органів як умови
відшкодування моральної шкоди.

Крім того, наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05.06.2012 року
№ 420 «Про затвердження Порядку
та Критеріїв встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків», наказ
Міністерства охорони здоров'я України
від 22 листопада 1995 року № 212, на
який посилається відповідач, визнано
таким, що втратив чинність.

«Порядком та Критеріями встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
затвердженим наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05.06.2012 року
№ 420, який набрав чинності 28 вересня 2012
року, тобто був діючим на час
проходження позивачем МСЕК та на час
звернення позивача до суду, на МСЕК не
покладено обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди. Не
покладено на МСЕК такий обов'язок і
«Положенням про медико-соціальну
експертизу», яке затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.12.2009 року № 1317 «Питання
медико-соціальної експертизи».

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги та заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
справи.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами, на підставі яких суд
встановив наявність факту заподіяння
позивачу моральної шкоди, є акт
розслідування причин виникнення
хронічного професійного захворювання,
довідки МСЕК про встановлення позивачу
стійкої втрати професійної
працездатності та визнання його
інвалідом.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд
першої інстанції врахував характер та
обсяг моральних страждань, які зазнав
позивач, ступінь втрати ним
професійної працездатності (30%),
наявність вимушених змін в організації
його життя, та визначив її розмір в 9 000
грн.

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Апеляційний суд вважає, що визначений
судом першої інстанції розмір
моральної шкоди є розумним, виваженим
та справедливим. Позивач у 53 роки
отримав професійне захворювання,
внаслідок якого значно втратив
професійну працездатність (на 30%),
визнаний інвалідом 3 групи, згідно
висновку МСЕК йому протипоказана
робота в підземних умовах, в контакті з
пилом, токсичними газами, тяжка фізична
праця.

Доводи відповідача про те, що стаж
роботи позивача складає 37 років, з яких
на підприємстві відповідача він
працював лише 10 років, не спростовують
висновків суду. При визначенні розміру
грошової компенсації моральної шкоди
суд першої інстанції врахував саме час
роботи позивача у шкідливих умовах на
підприємстві відповідача. До того ж, у
шкідливих умовах позивач згідно акту
розслідування причин виникнення
професійного захворювання працював не
37 років, а лише 20 років, з яких останні 10
років на підприємстві відповідача.

Слід зазначити, що моральну шкоду не
можна відшкодувати в повному обсязі,
так як не має і не може бути точних
критеріїв майнового виразу душевного
болю, спокою. Будь-яка компенсація
моральної шкоди не може бути
адекватною дійсним стражданням, тому
будь-який її розмір може мати суто
умовний вираз, а тому доводи
відповідача про те, що позивачем не
підтверджено розрахунок розміру
моральної шкоди, не ґрунтуються на
законі.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги не має,
доводи апеляційної скарги
необґрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до
частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК
України, апеляційний суд Донецької
області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача -
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Шахта Комсомолець Донбасу»
відхилити.

Рішення Кіровського міського суду
Донецької області від 24 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
О.М. Пономарьова

Судді:
Л.І. Соломаха

А.П. Іванова