Номер провадження: 22-ц/785/3151/14
Номер справи місцевого суду: 520/7015/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційними
скаргами представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4
та Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
23 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_6
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу та за позовом ОСОБА_5 до
Одеської міської ради, фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3, Виконкому ОМР,
Представництва по управлінню
комунальною власністю ОМР про визнання
недійсним рішення, свідоцтва про право
власності, договору купівлі-продажу,-

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з зазначеним позовом та просив
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 24 червня 2011 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
22 липня 2010 року згідно договору
купівлі-продажу він придбав у
територіальної громади міста Одеси в
особі Одеської міської ради нежитлове
приміщення першого поверху АДРЕСА_1, що
в цілому складається з приміщень
загальною площею 16,7 кв.м., основною
площею 13,6 кв.м. Відчужувані приміщення
належали продавцю на підставі
Свідоцтва про право власності на
нежитлові приміщення першого поверху
№ 564 від 04.11.2009 року.

Між тим, раніше ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до Одеської міської
ради, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,
Виконкому ОМР, Представництва по
управлінню комунальною власністю ОМР
про визнання недійсними рішення,
свідоцтва про право власності,
договору купівлі-продажу, в якому
просив визнати недійсними зазначені
свідоцтво про право власності та
договір купівлі-продажу від 22.07.2010 року.

Свої вимоги мотивував тим, що він є
власником нежитлових приміщень
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 24.06.2011 року. Спірне
приміщення було придбане ним у ОСОБА_6,
від імені якого на підставі
довіреності діяв ОСОБА_9.

Таким чином, як стверджує позивач, у
теперішній час одне і теж приміщення
знаходиться у власності різних людей
на різних правових підставах.

Посилаючись на те, що рішення
господарського суду Одеської області
від 28.10.2008 року в частині визнання за
ОСОБА_10 права власності на об`єкт
нерухомості у вигляді нежитлового
приміщення АДРЕСА_1 20.03.2012 року Одеським
апеляційним господарським судом було
скасовано, а розпорядження Київської
районної адміністрації від 17.10.2003 року
№ 12/168 «Про виділення нежитлового
приміщення під реконструкцію по
АДРЕСА_1 ОСОБА_11» не існує, позивач
ОСОБА_3 просив задовольнити позов та
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 24 червня 2011 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

Ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 28.10.2013 року зазначені справи
об'єднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 23 січня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано частково незаконним рішення
виконавчого комітету Одеської міської
ради від 28.07.2009 року № 824, яким був
затверджений перелік об`єктів
нерухомого майна, що підлягають
реєстрації за Одеською міською радою в
частині приміщення першого поверху
АДРЕСА_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності на нежитлові приміщення
першого поверху АДРЕСА_1, видане 04
листопада 2009 року Виконавчим комітетом
Одеської міської ради територіальній
громаді міста Одеси.

Зобов`язано Одеську міську раду внести
зміни у рішення від 22.01.2010 року «Про
перелік об`єктів комунальної власності
територіальної громади міста Одеси, що
підлягають приватизації та відчуженню
у 2010 році, шляхом виключення пункту № 29
з переліку об`єктів, що підлягають
відчуженню.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 02.07.2010 року, що був
укладений територіальною громадою м.
Одеси в особі Одеської міської ради з
фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3,
про відчуження нежитлових приміщень
першого поверху АДРЕСА_1.

Зобов`язано ОСОБА_3 усунути перешкоди
ОСОБА_5 у користуванні належними йому
нежитловими приміщеннями АДРЕСА_1
загальною площею 16, 5 кв.м.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та
Департамент комунальної власності
Одеської міської ради подали до суду
апеляційні скарги, в яких просять
рішення суду скасувати, ухвалити по
справі нове рішення, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, а
позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити у
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, який
доповів зміст рішення, яке оскаржено,
доводи апеляційної скарги, межі, в яких
повинні здійснюватись перевірка
рішення, встановлюватися обставини і
досліджуватися докази, вислухавши
думку учасників процесу, колегія
суддів вважає необхідним апеляційну
скаргу відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу та залишає рішення суду без
змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції
виходив з того, що позивач не навів
підстав, передбачених законом, з яких
договір купівлі-продажу від 24 червня 2011
року повинен бути визнаний недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5
частково, суд першої інстанції виходив
з того, що Одеська міська рада
розпорядилась майном, яке належало
іншій особі, а перед укладенням
правочинів щодо об'єктів нерухомого
майна, зміні власника проводиться
перевірка наявності (відсутності)
нового будівництва, реконструкції,
капітального ремонту, перепланування
на об'єкті нерухомого майна або його
частині (якщо частина виділена в
натурі) та складається «Акт виявлення
фактів наявності (відсутності) нового
будівництва, реконструкції,
капітального ремонту, тощо» в т.ч. і
самочинного, що зроблено не було.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено,
підтверджено матеріалами справи, та не
спростовується сторонами, що на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 14.08.1997 року ОСОБА_8, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13 належала квартира
АДРЕСА_1 (а.с.56, т.1).

Після смерті ОСОБА_8 належну їй 1/4
частину зазначеної квартири
успадкував її чоловік ОСОБА_11 ( а.с.57,
т.1).

З договору купівлі-продажу від 13.12.2007
року вбачається, що квартира АДРЕСА_1
перейшла у власність ОСОБА_10 (а.с.59,т.1).

З вказаного договору та технічного
паспорту на квартиру від 16.11.2007 року
видно, що продана квартира складалась в
цілому з 3-х жилих кімнат та мала площу 75
кв.м. ( а.с.60-61, т.1).

Рішенням господарського суду Одеської
області від 28.10.2008 року за ОСОБА_10
визнано право власності на об`єкт
нерухомості у вигляді нежитлового
приміщення АДРЕСА_1, з урахуванням
договору купівлі-продажу, на підставі
якого остання набула право власності
на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 75,
кв.м та розпорядження Київської
районної адміністрації від 17.10.2003 року
№ 12/168 «Про виділення нежитлового
приміщення під реконструкцію по
АДРЕСА_1 ОСОБА_11», яким останньому було
виділено в цілях поліпшення житлових
умов нежитлове приміщення площею 17
кв.м. ( а.с.63-64, т.1).

Право власності на нежитлове
приміщення загальною площею 103,45 кв.м.
ОСОБА_10 зареєструвала в КП «ОМБТІ та
РОН» 29.01.2009 року, що підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно ( а.с.62, т.1).

31.08.2009 року КП «ОМБТІ та РОН» за
замовленням ОСОБА_10 виготовило
технічний паспорт на вказане нежитлове
приміщення (а.с.67-68, т.1).

17.09.2009 року ОСОБА_10, відповідно до
договору купівлі-продажу, продала
належне їй нежитлове приміщення № 3
ОСОБА_6 (а.с.66, т.1).

У свою чергу ОСОБА_6 звернувся до
Київської районної адміністрації ОМР з
метою поділу нежитлового приміщення
АДРЕСА_1.

22.03.2011 року розпорядженням Київської
районної адміністрації ОМР за № 199
зазначене нежитлове приміщення було
поділене на:

- нежитлове приміщення № 3, яке
складається з: 1-основне, 2-туалет,
3-підсобне, 4-основне, 5-коридор,
6-основне, 10-коридор, загальною площею
86,9 кв.м., основною площею 69,8 кв.м.;

- нежитлове приміщення № 3/1, яке
складається з: 7-коридор, 8-основне,
основною площею 13,5кв.м., загальною
площею 16,5 кв.м., що складає одиницю
(а.с.11, т.1).

17 травня 2011 року ОСОБА_6 отримав
свідоцтва про право власності на
зазначені нежитлові приміщення, які
були видані виконавчим комітетом
Одеської міської ради, підписані
першим заступником міського голови
Черненко С.О. та зареєстровані в КП
«ОМБТІ та РОН». Зазначені свідоцтва
скасовані не були, недійсними в
судовому порядку не визнавались та є
законними

07 червня 2011 року нежитлові приміщення
№ 3 загальною площею 86,9 кв.м. за
договором купівлі-продажу були
придбані ОСОБА_15, від імені якої діяв
ОСОБА_5.

24 червня 2011 року між ОСОБА_9, який діяв
від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_5 був
укладений договір купівлі-продажу, за
яким останній придбав нежитлові
приміщення АДРЕСА_1, загальною площею
16,5 кв.м. ( а.с.72, т.1).

Постановою Одеського апеляційного
господарського суду від 20.03.2012 року
рішення господарського суду Одеської
області від 28.10.2008 року в частині
визнання за ОСОБА_10 права власності на
об`єкт нерухомості у вигляді
нежитлового приміщення АДРЕСА_1 було
скасовано (а.с.46-53, т.1).

Рішенням виконавчого комітету
Одеської міської ради від 28.07.2009 року
був затверджений перелік об`єктів
нерухомого майна, що підлягають
реєстрації за Одеською міською радою
та вирішено провести їх технічну
інвентаризацію (а.с. 147-148, т.2). До
вказаного переліку увійшло приміщення
першого поверху АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного рішення 04.11.2009
року виконавчим комітетом ОМР на ім`я
Одеської міської ради було видано
свідоцтво про право власності на
нежитлові приміщення першого поверху
АДРЕСА_1 (а.с.149, т.2). З зазначеного
свідоцтва вбачається, що нежитлові
приміщення № 564 складаються з
приміщень площею 16,7 кв.м., основною
площею 13,6 кв.м., відображених у
технічному паспорті від 13.01.2009 року.

Дане свідоцтво 30.11.2009 року було
зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно ( а.с.76, т.2).

Пунктом 29 Рішення Одеської
міської ради від 22.01.2010 року в перелік
об`єктів комунальної власності, що
підлягають приватизації та відчуженню,
було внесено нежитлове приміщення
першого поверху будинку АДРЕСА_1,
площею 16,7 кв.м., що підлягає викупу
орендарем (а.с. 142-146, т.2).

Матеріали справи містять договір
оренди нежитлового приміщення від
07.12.2009 року, укладений між
Представництвом по управлінню
комунальною власністю та ФОП ОСОБА_3, за
яким орендодавець передав останньому в
оренду нежитлове приміщення першого
поверху загальною площею 16,7 кв.м., що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.166-167, т.2).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
зазначений договір викликає сумніви,
оскільки з акту приймання-передачі від
07.12.2009 року вбачається, що ФОП ОСОБА_3
було передано підвальне приміщення,
площею 16,7 кв.м., а не приміщення першого
поверху загальною площею 16,7 кв.м., що
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.169,
т.2), а з 17.09.2009 року нежитлове приміщення
АДРЕСА_1 вже належало ОСОБА_6.

Таким чином, можна зробити висновок, що
всі документи укладені з ФОП ОСОБА_3
були укладені з порушенням
законодавства.

Також колегія суддів звертає увагу, що
в технічному паспорті від 25.09.2009 року,
що знаходиться в матеріалах справи,
територіальна громада міста Одеси в
особі Одеської міської ради зазначена
не як власник, а лише як користувач
нежитлового приміщення.

02 липня 2010 року між територіальною
громадою міста Одеси в особі Одеської
міської ради, від імені якої діє
Представництво по управлінню
комунальною власністю ОМР, та фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 був
укладений договір купівлі-продажу,
відповідно до якого останній набув
право власності на нежитлові
приміщення першого поверху АДРЕСА_1,
які в цілому складаються з приміщень
загальною площею 16,7 кв.м., основною
площею 13,6 кв.м. ( а.с.14, т.2).

Згідно вимог ч. 1 ст. 393 ЦК України
правовий акт органу державної влади,
органу влади АРК або органу місцевого
самоврядування, який не відповідає
законові і порушує права власника, за
позовом власника майна визнається
судом незаконним та скасовується.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку щодо
визнання частково недійсним та
скасування рішення виконавчого
комітету Одеської міської ради від
28.07.2009 року, яким був затверджений
перелік об'єктів нерухомого майна що
підлягають реєстрації за Одеською
міською радою в частині приміщення
першого поверху АДРЕСА_1, оскільки на
той час зазначене нежитлове приміщення
вже не було вільним та належало ОСОБА_10,
яка 17.09.2009 року відчужила його ОСОБА_6.

Дійшовши до такого висновку, суд
прийняв до уваги те, що 31.08.2009 року КП
«ОМБТІ та РОН» за замовленням ОСОБА_10
провело технічну інвентаризацію
спірного приміщення та виготовило
технічний паспорт на вказане нежитлове
приміщення (а.с.67-68, т.1), а
інвентаризація об`єкта нерухомості
АДРЕСА_1, в порушення Інструкції про
порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України № 127 від
24.05.2001року, зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 10 липня
2001 року за № 582/5773, належним чином
проведена не була.

Також колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
нежитлові приміщення першого поверху
АДРЕСА_1, видане 04.11.2009 року виконкомом
Одеської міської ради територіальній
громаді міста Одесі та зобов'язання ОМР
внести зміни у рішення від 22.01.2010 року
«Про перелік об`єктів комунальної
власності територіальної громади
міста Одеси, що підлягають
приватизації та відчуженню у 2010 році,
шляхом виключення пункту № 29 з
переліку об`єктів, що підлягають
відчуженню.

Суд першої інстанції
обґрунтовано визнав недійсним договір
купівлі-продажу від 02.07.2010 року, що був
укладений між територіальною громадою
міста Одеси в особі ОМР та ФОП ОСОБА_3,
оскільки ОМР розпорядилася майном, яке
на той час належало іншій особі.

Доводи апеляції Департаменту
комунальної власності ОМР стосовно
придбання територіальною громадою
права власності на всі нежитлові
приміщення житлового фонду ще у 1991 році
на підставі КМУ, колегія суддів до
уваги не приймає, оскільки 19.06.1992 року
було прийнято ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду».
Відповідно до ст. 1 зазначеного Закону
приватизація державного житлового
фонду - це відчуження квартир
(будинків), житлових приміщень у
гуртожитках, призначених для
проживання сімей та одиноких осіб,
кімнат у квартирах та одноквартирних
будинків, де мешкають два і більше
наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв та ін..) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Згідно п. 2 ст. 10 цього Закону власники
квартир багатоквартирних будинків та
житлових приміщень у гуртожитку є
співвласниками допоміжних приміщень у
будинку чи гуртожитку. Допоміжні
приміщення передаються у власність
квартиронаймачів безоплатно і окремо
приватизації не підлягають.

Наявність зазначеного Закону, що має
пріоритет по відношенню до постанови
КМУ та за наявності роз'яснення рішення
Конституційного Суду України № 4 від
02.03.2004 року встановлено, що власниками
підсобних приміщень у
багатоквартирних будинках є виключно
власники квартир цього будинку. Таким
чином територіальна громада міста
Одеси в особі Одеської міської ради
незаконно набула право власності на
приміщення, що згодом продала ФОП
ОСОБА_3.

Також у Одеській міській раді немає
жодних повноважень передавати у
власність однієї особи об'єкт, що є
особистою власністю іншої особи, а на
час отримання свідоцтва про право
власності територіальною громадою, і
згодом оренди та продажу ОСОБА_3,
власником приміщення був ОСОБА_6, про що
в КП «ОМБТІ та РОН» були наявні всі
відомості.

Що стосується позовних вимог
ОСОБА_3 про визнання недійсним
договору, то суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
підстав для визнання договору
купівлі-продажу від 24.06.2011 року,
укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК
України.

Як правильно зазначив суд першої
інстанції позивач не навів жодних
правових підстав, за якими зазначений
договір повинен бути визнаний
недійсним.

Більшість доводів апеляційних скарг
базується на твердженнях, що
розпорядження Київської районної
адміністрації № 12/168 від 17.10.2003 року не
існує, хоча в матеріалах справи
міститься належним чином завірена його
копія, а рішення господарського суду
Одеської області від 28.10.2008 року про
визнання права власності за ОСОБА_10 на
нежитлове приміщення було скасовано.
Але не зрозуміло як зазначене
стосуються правомірності набуття
ОСОБА_5 права власності на приміщення,
оскільки до купівлі ним майна
передувало отримання попереднім
власником ОСОБА_6 свідоцтв про право
власності на приміщення, що утворилися
при поділі. Тобто ОСОБА_6 провівши
законну процедуру поділу належного
йому майна отримав від органів
місцевого самоврядування пакет
документів і свідоцтво про право
власності на нежитлове приміщення, що
свідчить про те, що відповідні державні
органи посвідчили його законне право
власності на майно, як це передбачено
чинним законодавством. Тому ОСОБА_5 є
добросовісним набувачем і на законних
підставах має право здійснювати своє
право власності.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції з
приводу того, що незрозуміло навіщо
позивач звернувся до суду з позовом про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, оскільки у випадку
задоволення зазначених позовних вимог
право власності на спірні житлові
приміщення повернеться до ОСОБА_6, а
ніяк до ОСОБА_3.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 є
власником спірних нежитлових
приміщень, то цілком законними та
обґрунтованими є його вимоги щодо
зобов'язання ОСОБА_3 усунути перешкоди
у користуванні та розпорядженні
майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено,
що власникові належать права
володіння, користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1, 6 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Держава
не втручається у здійсненні власником
права власності.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійснені.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження майном.

Згідно ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
усі зазначені обставини судом першої
інстанції при ухвалені рішення були
враховані, суд надав належну оцінку
доказам та ухвалив законне,
обґрунтоване рішення, яке скасуванню
не підлягає.

Викладені в апеляційних скаргах доводи
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи по суті.

При таких обставинах, колегія суддів
вважає, що судом першої інстанції
правильно встановлені фактичні
обставини по справі, рішення суду
відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК
України, а тому не вбачає підстав для
його скасування.

Враховуючи вищезазначене та вимоги ч. 6
ст. 154 ЦПК України, колегія суддів
вважає можливим також задовольнити
клопотання представника ОСОБА_5 -
ОСОБА_17 про скасування заходів
забезпечення позову, накладених
ухвалою Київського районного суду м.
Одеси від 24 листопада 2011 року на спірне
приміщення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційні скарги представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради відхилити.

Рішення Київського районного
суду м. Одеси від 23 січня 2014 року
залишити без змін.

Арешт, накладений ухвалою
Київського районного суду м. Одеси від
24 листопада 2011 року на нежитлові
приміщення першого поверху АДРЕСА_1,
скасувати.

Ухвала колегії суддів набирає
законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської
області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.О. Суворов