Справа №583/185/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Ільченко В. М.Номер
провадження 22-ц/788/863/14 Суддя-доповідач -
Маслов В. О. Категорія - 46
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Маслова В. О.,

суддів - Криворотенка В. І., Сибільової
Л. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у приміщенні апеляційного
суду у м. Суми цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4

на рішення Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 25 березня 2014
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання права спільної
сумісної власності на майно, поділ
спільного сумісного майна,

в с т а н
о в и л а :

Рішенням Охтирського міськрайонного
суду Сумської області від 25 березня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_3 в порядку поділу
спільного сумісного майна право
власності на телевізор Samsung вартістю 1000
грн. та холодильник вартістю 2000 грн. В
задоволенні решти позовних вимог
відмовлено за необґрунтованістю.
Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи, невірну
оцінку доказів, просить скасувати
вказане рішення суду та ухвалити нове,
яким задовольнити позовні вимоги в
повному обсязі. При цьому зазначає, що
судом невірно зроблені висновки, що 67/100
частини спірного житлового будинку є
приватною власністю ОСОБА_5, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
вважає, що місцевий суд залишив поза
увагою, що на подвір'ї домоволодіння в
період шлюбу сторін збудований сарай,
який є спільним сумісним майном.

Заслухавши пояснення представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який підтримав доводи
апеляційної скарги, пояснення
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який
вважав рішення місцевого суду
правильним, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
місцевого суду залишенню без зміни,
виходячи з ч. 1 ст. 308 ЦПК України.

Як встановлено судом та вбачається з
матеріалів справи, сторони перебували
у шлюбі з 04 липня 1992 року по 27 листопада
2013 року, що підтверджується копією
свідоцтва про укладення шлюбу та
копією рішення Охтирського
міськрайонного суду Сумської області
про розірвання шлюбу на а.с. 8, 9.

Від шлюбу мають двох дітей ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
вбачається з копій свідоцтв про
народження на а.с. 10.

Сторони визнали, що під час шлюбу
нажили ряд речей домашньої обстановки
та вжитку, які є їхньою сумісною
власністю. На телевізор і холодильник з
цих речей суд визнав право за
позивачкою. Рішення місцевого суду в
цій частині не оспорюється сторонами і
не переглядається в апеляційному
порядку.

Що стосується рішення місцевого суду
про відмову у позові про визнання права
власності на 67/200 частин будинку
АДРЕСА_1 про встановлення порядку
користування ним, колегія суддів
знаходить його законним і
обґрунтованим.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка не надала суду доказів на
підтвердження своїх вимог про спільну
сумісну з відповідачем власність на
вказаний будинок, про визнання за нею
права на його 67/200 частин, не довівши
свого права власності на цей будинок,
суд обґрунтовано відмовив позивачці і
у позові про встановлення порядку
користування цим будинком, оскільки
заявляючи цю вимогу позивачка виходила
з наявності у неї права власності.

Поряд з цим, відповідач довів у суді
факт належності йому права особистої
приватної власності на 67/100 частини
вказаного будинку, що підтверджується
свідоцтвом про право власності,
виданому йому 03 січня 2002 року на
підставі рішення виконкому Охтирської
міської ради від 19 грудня 2001 року. В цей
же день на підставі цього рішення
видано свідоцтво і його матері ОСОБА_9
про право особистої приватної
власності на 33/100 цього ж будинку.
Позивачка не заявляла позов про
визнання недійсним вказаного
свідоцтва на ім'я відповідача. Позиції
сторін щодо ряду обставин справи
співпадають, щодо деяких з них
різняться, а щодо деяких з них
різняться докорінно. Так, наприклад,
відповідач заперечує твердження
позивачки про будь - яку суттєву участь
їх обох у добудові нового будинку. Він
стверджує, що будівництво нового
будинку розпочато у червні 1991 року
проведено і завершено у 1995 році
виключно його батьками, як
співвласниками старого будинку і
користувачами земельної ділянки № 46,
яка в подальшому була приватизована
батьком. У 1992 - 1993 р.р. сторони жили і
навчалися в м. Суми. При поселенні їх у
старий будинок у квітні 1993 року на
садибі поруч з старим будинком, був
зведений новий будинок у нинішніх
розмірах, у якому ще не були проведені
опоряджувальні роботи. Ці роботи були
зроблені батьками у найближчий рік і у
1995 році батько, мати і його сім'я
переселилися у новий будинок. Батько
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 і він разом з матір'ю,
як спадкоємці першої черги,
успадкували все його майно, у тому
числі земельну ділянку, старий і новий
будинок. Саме батьки стали власниками
нового будинку у 1995 році, однак не
встигли оформити і отримати
правовстановлюючі документи на нього,
а тому, щоб отримати вказані вище
свідоцтва про право власності на
будинок, вони з мамою вимушені були у 2001
році написати заяву про дозвіл на
добудову, державна комісія склала акт
прийняття будинку в експлуатацію 09
жовтня 2001 року, який був затверджений
рішенням виконкому Охтирської
міськради 30 жовтня 2001 року. Під час
реєстрації шлюбу дружині було 17 років і
вони обоє навчалися. У 1993 та 1994 р.р.
народилися син і донька. Дружина
доглядала дітей і тільки у 1996 році
вперше працевлаштувалася. Його
незначної зарплати вистачало тільки на
те, щоб прогодувати сім'ю, а про участь у
будівництві нового будинку з метою
створення спільної власності з
батьками не було і мови. Ці пояснення
відповідача підтверджуються цілим
рядом письмових доказів, які є у
матеріалах цивільної справи і в
матеріалах інвентаризаційної справи
на спірну садибу, яка долучена до
матеріалів цивільної справи,
поясненнями свідків.

Так, в матеріалах справи є копія
договору купівлі - продажу від 20 жовтня
1989 року з якою вбачається, що ОСОБА_10
купив будинок № 46 з надвірними
будівлями за вказаною адресою (а.с. 86).
Оскільки будинок не задовольняв
житлові потреби сім'ї, то у 1991 році він
звернувся з заявою до виконкому з
проханням дозволити зведення на садибі
нового будинку. Рішенням виконкому
Охтирської міськради від 10 червня 1991
року йому надано дозвіл на зведення
нового будинку на садибі з послідуючим
знесенням старого будинку. 17 червня 1991
року складений акт виносу в натурі меж
земельної ділянки і розбивка
місцезнаходження будівель. 09 грудня 1993
року батько подарував відповідачу 49/100
частини старого будинку у якому вони
всі разом проживали. 28 вересня 1995 року
ОСОБА_10 звернувся з заявою до
Охтирського МБТІ про проведення
первинної інвентаризації після
проведення нових будов на садибі.
Відповідні документи містяться в
матеріалах інвентаризаційної справи
на садибу. Ці ж обставини підтвердила
мати відповідача, допитана судом у
якості свідка. Все це свідчить про те,
що новий будинок зведений батьками
відповідача до 1995 року і їм фактично
належав до дня смерті ОСОБА_10
ІНФОРМАЦІЯ_3. Після його смерті, мати
відповідача успадкувала 51/100 частину
старого будинку та присадибну земельну
ділянку площею 0,1 га, що
підтверджується копіями свідоцтв про
право на спадщину за законом, які є на
а.с. 87, 88. Оскільки у ряді документів
інвентаризаційної справи містяться
дані про завершення будівництва нового
будинку у 1995 році (а цього не
заперечують і сторони), а
правовстановлюючого документа на
нього не було до 2001 року, то відповідач
і його мама звернулися з відповідними
заявами до виконкому про завершення
правового оформлення власності на цей
будинок, визначивши добровільно свої
частки в ньому як 33 та 67 сотих. Рішенням
виконкому міськради від 15 серпня 2001
року № 408 заявникам дозволено
закінчити будівництво вказаного
будинку. Комісія у складі 6 осіб
обслідувала домоволодіння і 09 жовтня
2001 року склала акт по прийомці будинку
в експлуатацію. Цей акт затверджений
рішенням виконкому міськради 30 жовтня
2001 року № 524. Охтирське МБТІ 17 грудня 2012
року склало свій висновок про
можливість реєстрації будинку за
вказаними особами у визначених ними
частках і рішенням виконкому міськради
від 19 грудня 2001 року № 634 визнано за
ними право власності на вказані частки
і постановлено видати відповідні
свідоцтва. Такі свідоцтва про право
власності їм видані 03 січня 2002 року. Ці
документи також є в матеріалах
інвентаризаційної справи щодо спірної
садиби. 03 травня 2002 року їм видано
Державний акт на право власності на
присадибну земельну ділянку, копія
якого є на а.с. 27.

Проаналізувавши зміст ст.ст. 22, 24
Кодексу України про шлюб та сім'ю, ст.
ст. 524, 525, 526, 527, 529, 548, 549 Цивільного
кодексу України 1963 року, ст.ст. 11, 12, 13, 16
Закону України «Про власність», які
діяли під час створення власності на
новий будинок, на день смерті ОСОБА_10 і
відкриття спадщини, на час прийняття
спадщини, на час отримання свідоцтв про
право власності, колегія суддів
приходить до висновку, що перехід права
власності на частину нового будинку
від батька до сина відбувся
ІНФОРМАЦІЯ_3 і має ознаки спадкування
за законом. Своєчасне оформлення
спадщини не відбулося, оскільки не було
акта компетентної комісії про
прийняття будинку в експлуатацію і не
було свідоцтва про право власності на
новий будинок на ім'я забудовника. Отже,
хоча це право власності у відповідача
з'явилося під час шлюбу з позивачкою,
однак вона не має права на 67/200 частини
будинку, оскільки суд ураховує джерело
набуття цього майна. А саме на це
звертається увага судів у ч. 1 п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя». Це майно не
нажито під час шлюбу ні позивачкою, ні
відповідачем. Воно нажито (створено)
батьками останнього. Сам по собі факт
отримання під час шлюбу сторін
свідоцтва про право власності на
частину нового будинку не свідчить про
набуття дружиною права на половину
цього майна, оскільки сторони не
доклали зусиль до створення цього
майна. Сторони у справі не вклали своїх
коштів і праці у створення цього майна,
а отже, воно не може вважатися спільним
сумісним майном подружжя.

При розгляді спору в цій частині,
колегія суддів приймає до уваги
роз'яснення, які містяться у п. 4
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 04 жовтня 1991 року № 7 з
подальшими змінами «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право приватної власності
громадян на жилий будинок». Позивачка
не надала ні письмової угоди з свекром
і свекрухою про створення спільної
власності на новий будинок № 46, ні будь
- яких письмових доказів на
підтвердження своєї участі у добудові
нового будинку. Її бувший чоловік -
відповідач не визнає ні наявності
домовленостей з батьками щодо
власності на новий будинок, не визнає і
будь - якої участі його, а тим паче
позивачки, у добудові нового будинку,
стверджуючи, що всі роботи по
проектуванню і будівництву нового
будинку проводилися і оплачувалися
виключно його батьками з залученням
найманих працівників. Ні у нього, ні у
дружини не було будь - яких коштів для
участі у добудові будинку, оскільки
вони навчалися та мали двох дітей 1993 та
1994 років народження. На підтвердження
цього відповідач надав суду цілий ряд
письмових доказів, які містяться на а.с.
34 - 45. Так, наприклад, батько відповідача
09 жовтня 1995 року замовив і проплатив
розробку документації і газифікацію
нового будинку, що підтверджується
копіями документів на а.с. 67 - 72 та
водопроводу, - а.с. 79. Така його правова
позиція залишилися неспростованою
позивачкою.

Доводи апелянта про зведення у 2008 році
на садибі сараю, не свідчить про
неправильність судового рішення,
оскільки, по - перше, немає безспірних
доказів зведення його саме у 2008 році, а
не в інші роки. По - друге, участь у
зведенні надвірних будівель не дає
право на визнання права власності на
частину будинку, оскільки сарай є
приналежністю головної речі - будинку.
По - третє, позов про грошову
компенсацію за участь у зведенні сараю
повинен заявлятися до бувшого чоловіка
і свекрухи, які є співвласниками сараю.
Про це також ідеться у п. 4 останньої
постанови Пленуму Верховного Суду
України. У даній справі свекруха
позивачки участі не приймала, а
допитана судом тільки у якості свідка.
Позивачка визнає, що після заселення у
1995 році у новий будинок і до розгляду
справи в суді в будинку не проводилося
суттєвих робіт, а тільки роботи по його
утриманню.

Суд першої інстанції з достатньою
повнотою дослідив обставини справи,
встановив характер правовідносин між
сторонами справи, у відповідності зі
ст.212 ЦПК України дав оцінку зібраним
доказам і вирішив спір у відповідності
з цими доказами і вимогами закону.
Колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги,
оскільки знаходить рішення місцевого
суду законним і обґрунтованим.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 291, 303, 307, ч. 1 ст. 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а:

Відхилити апеляційну скаргу
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, а рішення
Охтирського міськрайонного суду
Сумської області від 25 березня 2014 року
у даній справі залишити без змін.

Рішення місцевого суду і ухвала
апеляційного суду набрали законної
сили, проте можуть бути оскаржені
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -