Справа № 357/5095/13-ц Головуючий у І
інстанції Голуб А.В.Провадження №
22-ц/780/1250/14 Доповідач у 2
інстанції СліпченкоКатегорія 16
УХВАЛА

Іменем України

07 травня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Сліпченка О.І.

суддів Іванової І.В., Олійника В.І.

при секретарі: Власенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві матеріали
цивільної справи за апеляційними
скаргами ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 22 жовтня 2013 року
та додаткове рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Орган
опіки та піклування в особі Печерської
районної в м. Києві державної
адміністрації, орган опіки та
піклування в особі Виконавчого
комітету Білоцерківської міської ради
про визначення місця проживання дітей,-

Заслухавши доповідь судді
Апеляційного суду, вислухавши
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У квітні 2013 року позивач звернулася до
суду з зазначеним позовом, в якому
посилалась на те, що з 09.08.2003 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі і від шлюбу мають двох малолітніх
доньок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду від 05.12.2012 року
шлюб між сторонами було розірвано
оскільки між сторонами виникали
конфлікти та непорозуміння.
Посилаючись на неналежну поведінку
відповідача просила в судовому порядку
визначити місце проживання дітей
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з ОСОБА_2 за адресою їх
реєстрації та фактичного місця
проживання в АДРЕСА_4.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 22 жовтня 2013 року позов задоволено.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Київської області від 12.12.2013 року було
повернуто справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1, треті особи орган опіки та
піклування в особі Печерської районної
в місті Києві державної адміністрації,
орган опіки та піклування в особі
Виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради про встановлення місця
проживання дітей та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи
орган опіки та піклування в особі
Печерської районної в місті Києві
державної адміністрації, орган опіки
та піклування в особі Виконавчого
комітету Білоцерківської міської ради
про встановлення місця проживання
малолітніх дітей для вирішення питання
щодо прийняття додаткового рішення в
частині позовних вимог за первісним
позовом про визначення способу участі
батька у вихованні дітей, а також у
резолютивній частині відсутні вимоги
по відношенню місця проживання дітей.

Додатковим рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 січня 2014 року відмовлено
ОСОБА_2 у задоволенні її позову в
частині позовних вимог щодо визначення
адреси проживання малолітніх дітей
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а саме: АДРЕСА_4.

Не погоджуючись із вказаними
рішеннями, відповідач подав апеляційні
скарги, в яких просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким визначити місце
проживання дітей разом з батьком.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує
неправильним застосуванням судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушенням норм
процесуального права. Вважає, що суд
першої інстанції неповно з'ясував
обставини по справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
розгляді справи, перевіривши матеріали
справи в порядку, передбаченому ст.303
ЦПК України, колегія суддів дійшла
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і всебічно
з'ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд першої
інстанції обґрунтовував свої висновки
тим, що визначення місця проживання
малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 із
матір'ю відповідає її інтересам та
вимогам закону, в тому числі Декларації
прав дитини.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.161 СК України якщо мати
і батько, які проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати їх малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватись судом.
При вирішенні спору щодо місця
проживання дитини, суд бере до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.
Суд не може передати дитину для
проживання з тим із батьків, хто не має
самостійного доходу, зловживає
спиртними напоями або наркотичними
засобами, може своєю аморальною
поведінкою зашкодити розвиткові
дитини.

Згідно положень принципу 6 Декларації
прав дитини від 20 листопада 1959 року
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли маються виключні
обставини, бути розлучена зі своєю
матір'ю.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі з 09.08.2003 року по 17.12.2012 року. Від
шлюбу сторони мають двох малолітніх
доньок ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2

До розірвання шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1
разом з доньками проживали в
АДРЕСА_1. ОСОБА_3 навчалася в середній
загальноосвітній школі №133
Печерського району м. Києва, а ОСОБА_4
відвідувала ДНЗ №152 в м. Києві по вул.
Кіквідзе, За.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 з 16.10.2007 року, а ОСОБА_4 з
09.10.2008 року і по даний час зареєстровані
в будинку АДРЕСА_4. Згідно до копій
довідок КП БМР ЖЕК №1 від 10.12.2012 року
№6153, від 27.06.2013 року №2985 діти ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 перебувають на утриманні ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_1 з 12.03.2009 року по даний
час зареєстрований в АДРЕСА_6.

Після розірвання шлюбу між сторонами
ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4
залишилися проживати в АДРЕСА_1, а
ОСОБА_1 виїхав на інше місце проживання
в АДРЕСА_7. Будинок АДРЕСА_7 переданий у
користування ОСОБА_1 на підставі
договору оренди.

Судом встановлено, що після розірвання
шлюбу ОСОБА_1 зустрічається та
спілкується з дочками, забирає їх за
місцем свого проживання в АДРЕСА_7, де
він орендує будинок, а також забирав
дітей на відпочинок. Однак між
сторонами мають місце конфлікти з
приводу спілкування ОСОБА_1 з дочками.
Так ОСОБА_1 вказував на те, що ОСОБА_2 не
дає йому дітей для спілкування та
чинить перешкоди у його побаченнях та
спілкуванні з дітьми, а ОСОБА_2
в суді вказувала на те, що вона не
чинить ОСОБА_1 перешкод у спілкуванні з
дітьми. Відповідно до рішення
Апеляційного суду м. Києва від 04.04.2013
року квартиру АДРЕСА_1 виділено у
власність ОСОБА_1, а ОСОБА_2 виділено у
власність квартиру АДРЕСА_2. ОСОБА_2
вказала на те, що у квартирі АДРЕСА_2
проживають інші люди, що не заперечував
і ОСОБА_1 Позивачка вказувала на те, що
на даний час вона у судовому порядку
ставить питання про виселення осіб, які
проживають у вказаній квартирі.

З червня 2013 року ОСОБА_2 з малолітніми
дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виїхали
проживати за місцем своєї реєстрації в
АДРЕСА_4 і до даного часу позивачка та
малолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4
проживають в АДРЕСА_4.

Судом встановлено, що 24.07.2013 року ОСОБА_2
зверталася до директора школи №133 м.
Києва з проханням видати їй документи
її дочки ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що
ОСОБА_3 переходить до іншої школи в м.
Біла Церква ЗОНІ №15 по місцю
проживання і до вказаної заяви була
додана довідка ЗОШ №15 м. Білої Церкви
від 22.07^2013 року №239. У відповіді ОСОБА_2
директор школи №133 Печерського району
м. Києва від 02.09.2013 року №292 вказав на те,
що він не має змоги видати документи
ОСОБА_3, у зв'язку з тим, що є заяви
батька ОСОБА_1 від 21.06.2013 року та 22. 07.2013
року з проханням не видавати документи
доньки для переходу до іншої школи без
його згоди. На даний час малолітня
ОСОБА_3 навчається у 3-А класі школи №133
Печерського району м.Києва і позивачка
відвозить дитину на автобусі з м. Біла
Церква у м. Київ на навчання та забирає
з навчання. Наведене ствердили сторони
у суді.

Згідно до довідки №18-664 виданої 16.09.2013
року лікарем ОСОБА_5 ОСОБА_3 з 10.09.2013 року
станом на 16.09.2013 року хворіла г.
трахеобронхітом. Малолітня ОСОБА_4 з
вересня 2013 року відвідує ДНЗ №26 у м.
Білій Церкві, що сторони ствердили у
суді.

Також встановлено, що з 10.10.2013 року
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 прийняті та відвідують
заняття в студії естрадно-спортивного
танцію "Белліссімо", що підтверджується
поясненнями позивачки та копією
довідки від 19.10.2013 року керівника
ансамблю естрадно-спортивного танцю
"Белліссімо" Бреус Т.О.

Відповідно до копії диплому від 25.06.2007
року ОСОБА_2 закінчила у 2007 році
Національний педагогічний університет
ім. М.П. Драгоманова і отримала повну
вищу освіту за спеціальністю "Біологія"
та здобула кваліфікацію викладача
біології, практичного психолога в
закладах освіти, вчителя екології та
валеології.

Згідно до довідки Білоцерківського
психонаркологічного територіального
медичного об"єднання від 01.07.2013 року
№1320, ОСОБА_2 під диспансерним наглядом
у лікаря-психіатра і лікаря-нарколога
не перебуває і не перебувала.

ОСОБА_2 з 28 вересня 2012 року працювала в
ТОВ "ФАРМАСТОР" в м.Києві на посаді
начальника відділу з навчання
департаменту з персоналу з посадовим
окладом згідно штатного розпису 5000
гривень.

Згідно до характеристики виданої в.о.
директора СЗШ №133 Печерського району
м. Києва від 11.12.2012 року, де
працювала позивачка практичним
психологом з 19.09.2011 року по 13.05.2012 року,
та характеристики директора
департаменту з персоналу ТОВ
"ФАРМАСТОР" від 10.12.2012 року, ОСОБА_2
характеризується позитивно.

Відповідно до витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців станом на
17.09.2013 року ОСОБА_2 зареєстрована в
Єдиному державному реєстрі юридичних
осіб та фізичних осіб-підприємців, як
фізична особа-підприємець. Дата
державної реєстрації фізичної
особи-підприємця ОСОБА_2 17.01.2006 року, як
вказала остання в суді державну
реєстрацію вона поновила у вересні 2013
року і з 17.09.2013 року по даний час
позивачка являється фізичною
особою-підприємцем і від вказаної
діяльності вона отримує дохід розмірі 5
000 гривень в місяць.

Як встановлено в судовому засіданні,
відповідно до копії договору
купівлі-продажу квартири від 14.09.2013
року нотаріально посвідченого
державним нотаріусом Другої
Білоцерківської міської нотаріальної
контори Вигівською О.С. в реєстрі №2-4051,
ОСОБА_2 купила
чотирьохкімнатну квартиру за адресою
АДРЕСА_5, загальна площа квартири
складає 73,70 кв.м., житлова площа складає
44,40 кв.м. Згідно до копії Витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 14.09.2013 року за ОСОБА_2
14.09.2013 року зареєстровано право
власності на квартиру АДРЕСА_5. У
вказаній квартирі на даний час
проводиться ремонт.

Судом встановлено, що малолітні діти
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 добре ставляться до
обох батьків і люблять обох батьків,
обидві сторони відповідально
ставляться до виконання своїх
батьківських обов'язків, мають
позитивні характеристики, належні
матеріально-побутові умови для
забезпечення потреб малолітніх дітей.
При вирішенні спору щодо місця
проживання дітей суд взяв до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особисту
прихильність доньок до кожного з них,
вік дітей, стан їх здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Суд врахував інтереси дітей, особисту
прихильність доньок до матері, та
особисту прихильність ОСОБА_3 та ОСОБА_4
одна до одної, стан здоров"я дітей та
матері, вік дітей, належні
матеріально-побутові умови матері, фах
позивачки, а також те, що позивачка
забезпечена житлом у м. Білій Церкві,
являється фізичною особою-підприємцем,
має самостійний дохід.

За таких обставин, з урахуванням
висновку про визначення місця
проживання дітей складеного
Печерською районною в місті Києві
державною адміністрацією 08.07.2013 року
№105/01-1993/в-12, в якому вказано, що
Печерська районна в місті Києві
державна адміністрація, як орган опіки
та піклування, вважає за доцільне
визначити місце проживання малолітніх
ОСОБА_3, 26.10.2004 року та ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю - гр. ОСОБА_2 а
також обставин, які викладені у
висновку, який міститься у рішенні
виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради від 10.09.2013 року №296, суд
правильно визначив місце проживання
малолітніх дітей сторін із матір'ю.

Доводи апеляційної скарги про
неврахування судом ряду обставин,
зокрема того,, що діти мають проживати
не в м. Біла Церква, а в АДРЕСА_1, де
створені всі умови для проживання,
навчання та повноцінного розвитку
дітей, необґрунтовані. Суд в рішенні
дав оцінку всім доказам у справі,
детально та прискіпливо їх
проаналізувавши, та оцінивши за
правилами ст.212 ЦПК України як кожен
доказ окремо, так і достатність та
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, навівши відповідні мотиви
у рішенні.

Решта доводів апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції щодо задоволення позову
обґрунтовано викладених у
мотивувальній частині оскаржуваного
судового рішення.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення апелянта,
перевіривши законність і
обґрунтованість додаткового рішення
суду першої інстанції, обговоривши
доводи апеляційної скарги, приходить
до висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд,
що ухвалив рішення, може за заявою осіб,
які беруть участь у справі, чи з власної
ініціативи ухвалити додаткове рішення,
якщо: 1) стосовно
якої-небудь позовної вимоги, з приводу
якої сторони подавали докази і давали
пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд,
вирішивши питання про право, не
зазначив точної суми грошових коштів,
які підлягають стягненню, майно, яке
підлягає передачі, або які дії треба
виконати; 3) суд не допустив негайного
виконання рішення у випадках,
встановлених статтею 367 цього Кодексу;
4) судом не вирішено питання про судові
витрати.

За змістом п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18 грудня 2009
року № 14 "Про судове рішення у
цивільній справі" додаткове рішення
може бути ухвалено лише у випадках і за
умов, передбачених статтею 220 ЦПК
України; воно не може змінити суті
основного рішення або містити в собі
висновки про права та обов'язки осіб,
які не брали участі у справі, чи
вирішувати вимоги, не досліджені в
судовому засіданні. При порушенні
питання про ухвалення додаткового
рішення з інших підстав суд ухвалою
відмовляє в задоволенні заяви.

Крім того, суд першої інстанції,
ухвалюючи додаткове рішення про
встановлення місця проживання дітей
послався на те, що у мотивувальній
частині вищевказаного рішення суду
зазначено, що суд вважає, що позивачці
слід відмовити в задоволенні її позову
щодо визначення адреси проживання
малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а
саме: АДРЕСА_4, а також у мотивувальній
частині вищевказаного рішення судом
було обґрунтовано відмову у
задоволенні вказаної частини позову
ОСОБА_2, однак в резолютивній
частині рішення ця позовна вимога
залишилась не вирішеною. Таким чином
при ухваленні рішення суду від 22.10.2013
року по вказаній справі судом не було
ухвалено рішення в частині місця
проживання дітей.

Що стосується питання щодо прийняття
додаткового рішення в частині позовних
вимог за первісним позовом ОСОБА_2 про
визначення способу участі батька у
вихованні дітей, то суд прийшов до
правильного висновку, що відсутні
підстави для прийняття додаткового
рішення у вказаній частині позову
ОСОБА_2, оскільки позивачка в суді
зменшила свої позовні вимоги та не
просила суд про розгляд її вимоги про
визначення способу участі батька у
вихованні дітей, а просила суд вирішити
її позовні вимоги тільки щодо
визначення місця проживання її
малолітніх дітей з нею за адресою їх
реєстрації та фактичного місця
проживання в АДРЕСА_4. Наведені
обставини були зазначені у рішенні
Білоцерківського міськрайонного суду
від 22.10.2013 року.

З такими висновками погоджується і
колегія суддів, оскільки вони
відповідають вимогам закону та
обставинам справи.

Докази та обставини, на які посилається
апелянт в апеляційній скарзі, були
предметом дослідження судом першої
інстанції та додаткового правового
аналізу не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
першої інстанції були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.307, 308, 313, 314 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 22 жовтня 2013 року та додаткове
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: