Справа № 454/136/13
Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А.
Провадження № 22-ц/783/2785/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: представника Державного
підприємства «Львіввугілля» Кіямова
П.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
Степова» та ОСОБА_3 на рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 17 червня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я при виконанні
трудових обов'язків, -

встановила:

рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 17 червня 2013 року
вищевказаний позов задоволено
частково. Постановлено стягнути з ДП
«Львіввугілля» на користь позивача 10 000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок професійного захворювання.

Рішення суду оскаржив позивач та
відповідач.

Відповідач просить рішення суду
скасувати й ухвалити нове рішення, яким
відмовити у задоволені вимог позивачу,
посилаючись на те, що рішення винесене
з порушенням норм матеріального права.
Так, зокрема, апелянт зазначає, що судом
не було з'ясовано, чим підтверджується
факт заподіяння моральних страждань, а
довідка МСЕК про втрату позивачем 50%
працездатності не може слугувати таким
доказом. Крім того, апелянт посилається
на те, що при прийому на роботу позивач
був ознайомлений з умовами праці на
шахті, а відтак знав про шкідливі умови
праці та наслідки за роботу в таких
умовах.

Позивач просить змінити рішення суду,
яким збільшити розмір моральної шкоди,
що підлягає стягненню з відповідача до
25 000 грн., посилаючись на те, що судом не
враховано ступень втрати ним
професійної працездатності - 50%, що
внаслідок професійного захворювання
він став інвалідом ІІІ-ї групи та
негативних наслідків, яких він зазнав
внаслідок цього - вимушені зміни у
житті, втрата нормальних життєвих
зв'язків, моральні та душевні
страждання.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника
процесу на підтримання апеляційної
скарги Державного підприємства
«Львіввугілля» в особі відокремленого
підрозділу «Шахта Степова» та
заперечення апеляційної скарги ОСОБА_3,
вивчивши матеріали та обставини
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду колегія
суддів приходить до висновку про
відхилення апеляційних скарг.

Встановлено, що стверджується
відповідними матеріалами справи, в
тому числі трудовою книжкою позивача,
останній протягом 1990-2001 та 2005-2012 р.р.
працював підземним прохідником 5-го
розряду з повним робочим днем під
землею, відповідно на шахті № 10
«Великомостівська» та шахті «Степова».
31 березня 2012 року звільнений з роботи
за власним бажанням у зв'язку з виходом
на пенсію (а.с.6, 7).

Положеннями ч. 2 ст. 153, ст.173 КзПП України
передбачено, що забезпечення безпечних
і нешкідливих умов праці покладається
на власника або уповноважений ним
орган; шкода, заподіяна працівникам
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням
трудових обов'язків, відшкодовується у
встановленому законодавством порядку.

Статтею 13 Закону України «Про охорону
праці» передбачено, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У зв'язку з тривалою роботою в особливо
шкідливих та тяжких умовах праці
позивач вимушений був звертатись за
медичною допомогою. Так, відповідно до
медичних документів (витягів з
медичних карт, витягів з історії
хвороби) (а.с.15-30) позивач неодноразова
знаходився на стаціонарному лікування
з приводу хронічної попереково-крижова
радикулопатія, антракосилікозу І ст.,
бронхіту, емфіземи легень, ДН І-ІІ ст. і
ці захворювання пов'язані із професією,
що підтверджується актом
санітарно-епідемоологічного
обстеження робочого місця,
інформаційною довідкою про умови
праці, актом розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання (а.с.8-13)

Актом розслідування причин виникнення
хронічного професійного захворювання,
який складений 26 жовтня 2012 року було
встановлено, що у позивача мається
хронічної попереково-крижова
радикулопатія, антракосилікоз І ст.,
бронхіт, емфізема легенів, ДН І-ІІ ст.
Зазначені захворювання професійні та
пов'язані із запиленістю повітря
робочої зони, що перевищувало гранично
допустимі концентрації, важкою
фізичною працею, піднімання та
переміщення вантажів масою 46,6 кг в
ручну, вимушена робоча поза на колінах.
В зазначеному акті зазначені прізвища
осіб відповідача, які порушили
законодавство про охорону праці,
гігієнічні регламенти і нормативи та
запропоновані заходи з метою
ліквідації і запобігання професійним
захворюванням.

Довідкою до акту огляду МСЕК, довідкою
про результати визначення ступеня
втрати професійної працездатності у
відсотках, потребу у додаткових видах
допомоги, що датовані 13 груднем 2012 року
(а.с.144), підтверджується первинне
встановлення позивачу безтермінову
ІІІ групи інвалідності внаслідок
професійного захворювання та 50%
безтермінової втрати професійної
працездатності (30% - радикулопатія, 20%
антракосилікоз).

Таким чином матеріалами справи
доведено, що умовами праці на
підприємстві відповідача позивачу
була завдана шкода здоров'ю і який,
відповідно, має право на отримання
компенсації моральної шкоди.

Відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
врахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Посилання апелянта ДП «Львіввугілля»
на те, що відповідачем було вжито всіх
заходів для збереження здоров'я і
працездатності позивача як працівника
під час виконання ним трудових
обов'язків, що на момент
працевлаштування позивач усвідомлював
технологічно важкий та шкідливий для
здоров'я процес видобутку вугілля та що
позивачем не доведено спричинення
моральної шкоди є помилковим, оскільки
згідно рішення Конституційного Суду
України від 27 січня 2004 року, моральна
шкода потерпілого від нещасного
випадку на виробництві чи професійного
захворювання полягає, зокрема, у
фізичному болю, фізичних та душевних
стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Як наслідок, моральна шкода,
заподіяна умовами виробництва,
спричиняє порушення таких особистих
немайнових прав, як право на життя,
право на охорону здоров'я тощо.
Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
зазнає значно більшої моральної шкоди,
ніж заподіяна працівникові, який не
втратив професійної працездатності.

Колегія суддів вважає, що моральна
шкода позивача полягає в моральних
стражданнях позивача у зв'язку з
отриманим професійним захворюванням,
інвалідністю, істотності вимушених
змін у життєвих стосунках потерпілого,
ушкодження здоров'я завдає фізичні та
моральні страждання потерпілому та
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відтак, доводи апелянта про те, що
позивачем не надано доказів заподіяння
йому моральної шкоди, безпідставні і не
ґрунтуються на законі, оскільки сам
факт ушкодження здоров'я свідчить про
заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст.23 ЦК України розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
врахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до положень постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат, їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. При цьому
суд виходить із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди з відповідача, суд навів у
рішенні відповідні мотиви, а відтак,
визначив розмір моральної шкоди в сумі
10 000 грн. з урахуванням періоду роботи
позивача та виходячи з принципів
виваженості та розумності. Колегія
суддів погоджується з даним висновком
та не вбачає підстав для скасування чи
зміни такого рішення з урахуванням
наведених позивачем-апелянтом мотивів
- ступеня втрати ним професійної
працездатності - 50%, отримання
інвалідності ІІІ-ї групи, негативних
наслідків, яких він зазнав внаслідок
цього - вимушені зміни у житті, втрата
нормальних життєвих зв'язків, моральні
та душевні страждання. А відтак,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги
ОСОБА_3 та залишення рішення районного
суду щодо визначення розміру моральної
шкоди без змін.

Враховуючи, що судом правильно
встановлено фактичні обставини справи,
правильно застосовано матеріальний
закон та дотримана процедура розгляду
справи, а доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду, то за
таких обставин підстав для задоволення
апеляційних скарг немає.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.1 ч.1 ст.307, ст.308,
п.1 ч.1 ст. 314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля» в особі
відокремленого підрозділу «Шахта
Степова» та апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 17 червня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвали законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.