Справа №487/7185/13-ц 18.03.2014 18.03.2014 18.03.2014
Провадження №22ц/784/829/14
Головуючий в першій інстанції Щербина
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів: Галущенка О.І., Довжук Т.С.,

при секретарі судового засідання
Романенко Ю.О.,

за участю позивача
ОСОБА_3,

представника позивача
ОСОБА_4,

представника ОСОБА_5 ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_6 та

апеляційну скаргу ОСОБА_7

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 25 грудня 2013 року по
справі за позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5, ОСОБА_7

про визнання договору дарування
недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

09 серпня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про
визнання договору дарування недійсним.

Позивач зазначав, що вироком
Заводського районного суду м.
Миколаєва від 01 березня 2013 року ОСОБА_5
визнано винним у скоєнні злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та
йому призначено покарання у вигляді 5
років позбавлення волі з
випробувальним строком 3 роки. Крім
того, на його користь з ОСОБА_5 стягнуто
в рахунок відшкодування матеріальної
шкоди 97 704 грн. 49 коп. та 10 000 грн.
моральної шкоди. В рамках кримінальної
справи, постановою слідчого від 26
березня 2012 року на цінності та інше
майно ОСОБА_5 накладено арешт. З даною
постановою того ж числа останній був
ознайомлений, про що свідчить його
підпис. Проте, ОСОБА_5 ухиляється від
виконання вироку щодо відшкодування
шкоди та за наявності непогашеного
боргу перед ним, уклав договір
дарування належної йому на праві
власності квартири АДРЕСА_1,
відповідно до якого, передав у
власність безоплатно своєму батькові
ОСОБА_7 обумовлене нерухоме майно.
Вважає, що вказаний правочин був
укладений без наміру створення
правових наслідків, а лише з наміром
приховати нерухоме майно щоб уникнути
матеріальної відповідальності за
заподіяну злочином шкоду.

Посилаючись на положення ст. ст. 234, 215
ЦК України, вважає, що спірний договір
дарування нерухомого майна є недійсним
у зв'язку із його фіктивністю.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 25 грудня 2013 року позов
ОСОБА_8 задоволено. Визнано недійсним
договір дарування від 02 квітня 2013 року,
за яким ОСОБА_5 подарував ОСОБА_7 1/3
частку спірної квартири. Також
вирішено питання щодо стягнення
судового збору.

В апеляційних скаргах представник
ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_7
просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову
ОСОБА_3 в задоволенні позову в повному
обсязі. На думку апелянта, рішення суду
ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
позивача, його представника та
представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,
дослідивши надані докази та
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення місцевого
суду в межах доводів апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
02 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7
укладено договір дарування 1/3 частини
квартири АДРЕСА_1. Даний договір
посвідчено приватним нотаріусом та
зареєстровано у Державному реєстрі за
№ 147 (а.с. 37).

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 зазначив, що ОСОБА_5, укладаючи
договір дарування, ухилився від
виконання вироку Заводського
районного суду м. Миколаєва від 01
березня 2013 року, яким з останнього
стягнуто на його користь 97 704 грн. 49 коп.
в відшкодуванням матеріальної шкоди та
10 000 грн. моральної шкоди.

В рамках кримінальної справи слідчим 26
березня 2012 року була винесена
постанова про накладання арешту на
цінності та інше майно ОСОБА_5 з якою
він був ознайомлений. Але, не зважаючи
на це, подарував свою частини квартиру
батькові.

Відповідно до ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Таким чином, за змістом ст. 234 ЦК
України, фіктивним є правочин, який
вчинено без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цим
правочином.

За своєю природою фіктивний правочин
вчиняється його сторонами без наміру
виникнення, зміни або припинення
цивільних прав і обов'язків, тобто «про
людське око», знаючи, що він не буде
виконаний.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що в
разі, якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Матеріали справи не містять
доказів того, що ОСОБА_5 передав свою
частину квартиру батькові та навпаки
вбачається, що він як до укладання
договору дарування, так і після його
укладання, проживає та зареєстрований
в спірній квартирі. Іншого житла
ОСОБА_5 не має, що підтверджується
довідкою з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України право
власності обдарованого на дарунок
виникає з моменту його прийняття.

Крім того, ОСОБА_5 не навів мотивів
відчуження своєї частини квартири, а
посилався лише на використання свого
права розпорядження майном на власний
розсуд.

При цьому, ОСОБА_5 було достовірно
відомо про наявність непогашеної
матеріальної та моральної шкоди за
вироком суду, яка виникла внаслідок
його винних дій, що призвели до
спричинення позивачу тяжких тілесних
пошкоджень.

Виконавче провадження про примусове
виконання зазначеного вироку суду в
частині відшкодування матеріальної і
моральної шкоди відкрито державним
виконавцем Заводського відділу
державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції 01 липня 2013 року (що свідчить про
набрання вироку законної сили) та 09
липня 2013 року накладено арешт на майно
боржника ОСОБА_5

Тобто, матеріалами справи підтверджено
відсутність у учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення правочину.

Таким чином, наявність непогашеної
ОСОБА_5 матеріальної і моральної шкоди
перед позивачем, про яку йому було
достовірно відомо на час укладання
договору дарування, проживання та
наявність реєстрації в спірній
квартирі до теперішнього часу і за
відсутністю у ОСОБА_5 іншого житла,
вказує на наявність умислу сторін
правочину, який ними не був виконаний.

Оформлення ОСОБА_7 права власності на
спірну квартиру (а.с. 27) не свідчить про
передачу йому цієї квартири його сином,
так як факт її передачі спростовується
вищезазначеним.

Тому, висновок суду першої інстанції,
що спірний договір дарування є
фіктивним, так як мета сторін договору
була направлена на досягнення інших
цілей, ніж ті, що передбачені
правочином, правильний.

Також, суд прийшов до правильного
висновку, що спірний договір зачіпає
інтереси позивача, а тому він мав право
вимагати визнання спірного договору
недійсним.

Доводи апеляційних скарг, що рішення
суду ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
а висновки суду не відповідають
дійсним обставинам справи,
безпідставні та спростовуються
вищезазначеним і матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, а тому відсутні
підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_6 та апеляційну скаргу ОСОБА_7
відхилити, а рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 25
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді