Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дубановська І.
Д. ,

при секретарі - Приймак Л. А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Біла Церква
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Приватного
акціонерного товариства «Українська
екологічна страхова компанія», Моторне
(страхове) бюро України про
відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
цивільним позовом до ОСОБА_2, ПрАТ
«Українська екологічна страхова
компанія», МТСБУ про відшкодування
шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що 30.12.2011 року о 17 годині на автодорозі
м. Біла Церква - Володарка водій ОСОБА_2
керуючи автомобілем «Фольксваген
Кадді» д.н.з. НОМЕР_1, не врахував
безпечну швидкість руху, не дотримався
безпечної дистанції, що призвело до
зіткнення з автомобілем «Деу Ланос»
д.н.з. НОМЕР_3. В результаті ДТП
пошкоджено її автомобіль «Деу Ланос»
д.н.з. НОМЕР_3, чим спричинено
матеріальні збитки на 32005 грн. 71 коп.,
які позивач просить стягнути з
відповідача. 06.04.2012 року постановою
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області провадження у справі
про притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності за
ст.124 КУпАП закрито, в зв'язку з
закінченням строку накладення
адміністративного стягнення. Окрім
матеріальної шкоди, їй спричинено
моральну шкоду, яка спричинена
моральними стражданнями, від
неправомірних дій зі сторони
відповідача. Зокрема, вона перенесла
значні незручності в зв'язку з
пошкодженням її автомобіля, це
спричинені вимушеними змінами в її
життєвих стосунках, вплинуло на
нормальний ритм життя, так як вимагало
додаткових зусиль, щоб їздити на
роботу, в особистих справах та інше.
Враховуючи вказані обставини, вона
оцінює спричинену їй моральну шкоду в
2000 грн. Крім того, позивач просить
стягнути з відповідача понесені судові
витрати на сплату судового збору.

В судове засідання позивач не
з'явилась, про дату час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином.

Представник позивача ОСОБА_3, що діє на
підставі договору про надання правової
допомоги від 31 травня 2013 року,
наполягав на задоволенні позовних
вимог посилаючись на доводи аналогічні
наведеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2, заперечував проти
задоволення позовних вимог, вважає, що
його вина у дорожньо-транспортній
пригоді не доведена, тому підстави для
задоволення позову відсутні.

Представник відповідача ОСОБА_4, що діє
згідно договору про надання правової
допомоги №23/12 від 23 грудня 2013 року,
вважає, що вина його довірителя у
вчиненні дорожньо-транспортної
пригоди, що мала місце 30.12.2011 року, не
доведене. На його думку, постановою
Білоцерківського міськрайонного суду
від 06.04.2012 року провадження у справі про
притягнення ОСОБА_2 до
адміністративної відповідальності
закрито, а отже підстави для
задоволення позовних вимог до ОСОБА_2
відсутні, так як його вина не
встановлена. Крім того, вважає, що сума
спричинених матеріальних збитків
відповідачу не підтверджена належним
чином.

Представник ПрАТ «Українська
екологічна страхова компанія», в
судове засідання не з'явився, про дату
час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, з заявами
чи клопотаннями до суду не звертались.

Представник МТСБУ в судове засідання
не з'явився, про дату час та місце
розгляду справи повідомлені належним
чином, надіслали на адресу суду
заперечення в яких просять відмовити
ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог, а
саме: стягнення коштів з МТСБУ.

Суд, заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи, повно і всебічно з*ясувавши всі
обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи та
надавши їм належну правову оцінку,
дійшов висновку про необхідність
часткового задоволення позовних вимог
з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.2, 3 ст.10 ЦПК України,
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 cm.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1,2 ст.57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
яка є частиною національного
законодавства, кожна людина при
визначенні її громадянських прав і
обов'язків має право на справедливий
судовий розгляд упродовж розумного
строку.

Як вбачається з матеріалів справи,
власником автомобіля «Деу Ланос» д.н.з.
НОМЕР_3 є ОСОБА_1, що підтверджується
копією технічного паспорту
автотранспортного засобу.

З копії довідки № 8937990 виданої ГУ МВС
Білоцерківського району Київської
області, вбачається, що 30.12.2011 року о 17
год. 00 хв. на дорозі Р-17 Біла
Церква-Тетіїв-Липовець-Гуменне сталась
дорожньо-транспортна пригода за участю
ОСОБА_5, що керував автотранспортним
засобом позивачки «Деу Ланос» д.н.з.
НОМЕР_3 та ОСОБА_2, що керував
автомобілем «Вольксваген Кадді» д.н.з.
НОМЕР_1.

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2 застрахована ПрАТ «Екологічна
страхова компанія України», що
підтверджується копією полісу №
АВ/0126957 від 15.11.2011 року до 14.11.2012 року.

Представник позивача забезпечуючи
захист своєї довірительниці заявляє
позовні вимоги саме до ОСОБА_2 і не
заявляє позовних вимоги до страхової
компанії, в якій застрахував свою
цивільно-правову відповідальність
відповідача, посилаючись на правовий
висновок Верховного Суду України від
25.12.2013 року зроблений у справі за
результатами розгляду справи № 6-112 цс
13. Верховний Суд України зробив
наступний правовий висновок: у разі
настання страхового випадку за
договором добровільного страхування
наземного транспортного засобу у
потерпілої особи виникає право або
вимагати відшкодування шкоди від
особи, винуватої в її заподіянні, або
вимагати виплати страхового
відшкодування від страхової компанії,
з якою нею укладено договір
добровільного страхування автомобіля.
У разі виплати страховою компанією
страхового відшкодування до неї у
межах фактичних витрат від потерпілої
особи переходить право вимоги до особи,
винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК
України). При цьому перебіг позовної
давності не змінюється і він
обчислюється від дня настання
страхового випадку (ч. 1 ст. 261, ст. 262 ЦК
України). Представник позивача вважає,
що його довірительниця має право або
заявляти позовні вимоги до відповідача
або безпосередньо до страхової
компанії відповідача. Суд не може
погодитись з таким трактуванням
правового висновку ВСУ з огляду на те,
що вказаний висновок стосується
правовідносин в яких страхування
здійснюється на добровільній основі.
Згідно вказаного висновку постраждала
особа має право вимагати відшкодування
завданої їй шкоди або від страхової
компанії з якою нею укладено договір
добровільного страхування або
безпосередньо від винуватця
дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, посилання
представника позивача на вказаний
правовий висновок ВСУ є помилковим,
оскільки позивачем не укладався
договір добровільного страхування, а
укладений договір цивільно-правової
відповідальності між відповідачем та
страховою компанією має обов'язковий
характер.

Відповідно до cm. 6 ЗУ «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», страховим
випадком є дорожньо-транспортна
пригода, що сталася за участю
забезпеченого транспортного засобу,
внаслідок якої настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована, за
шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або
майну потерпілого.

Враховуючи той факт, що
цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_2 була застрахована ПрАТ
«Українська екологічна страхова
компанія України», суд своє ухвалою від
23.12.2013 року залучив вказаного
страховика до участі у розгляді справи
в якості співвідповідача. Проте, суду
стало відомо, що постановою суду від
11.11.2013 року ПрАТ «Українська екологічна
страхова компанія України» визнана
банкрутом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом», банкрутство -
визнана господарським судом
неспроможність боржника відновити
свою платоспроможність за допомогою
процедур санації та мирової угоди і
погасити встановлені у порядку,
визначеному цим Законом, грошові
вимоги кредиторів не інакше як через
застосування ліквідаційної процедури.

У відповідності до ст.39 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», Моторне (транспортне)
страхове бюро України є єдиним
об'єднанням страховиків, які
здійснюють обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів за шкоду, заподіяну третім
особам. Участь страховиків у МТСБУ є
умовою здійснення діяльності щодо
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів.

Ухвалою від 13 січня 2014 року МТСБУ було
залучено до участі у справі у якості
співвідповідача.

Відповідно до п.16 Постанови Пленуму
вищого спеціалізованого суду України
№4 від 01.03.2014 року, відповідно до статті
21 Закону № 1961-IV на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Оскільки відповідно до статті 3 Закону
№ 1961-IV обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
здійснюється як з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної життю,
здоров'ю та/або майну потерпілих
унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, так і захисту майнових
інтересів страхувальників, враховуючи
положення статті 1194 ЦК, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України, далі - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

При відшкодуванні страховиком шкоди,
завданої особою, цивільно-правова
відповідальність якої застрахована,
така особа сплачує потерпілому різницю
між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

Представником відповідача або самим
відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів
суду, які б свідчили про виконання
останнім обов'язку щодо письмового
повідомлення страховика (в даному
випадку ПрАТ «Українська екологічна
страхова компанія України») не пізніше
трьох робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди.

За таких обставин, суд вважає, що
пред'явлення вимог позивачем саме до
ОСОБА_2 є його правом і не суперечить
вимогам закону.

Постановою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 06 квітня 2012 року провадження у
справі про притягнення до
адміністративної відповідальності
ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП закрито в зв'язку з
закінченням строку накладення
адміністративного стягнення.

Суд не може погодитись з позицією
представника відповідача, щодо не
доведеності вини ОСОБА_2 у
дорожньо-транспортній пригоді яка мала
місце 30.12.2011 року, оскільки закрито
провадження у справі про притягнення
до адміністративної відповідальності
ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП в зв'язку з
закінченням строку накладення
адміністративного стягнення.

Відповідно до ч.1, 5 ст.1187 ЦК України,
джерелом підвищеної небезпеки є
діяльність, пов'язана з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб. Особа, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, відповідає за завдану шкоду,
якщо вона не доведе, що шкоди було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
вищого спеціалізованого суду України
№4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, суди повинні
мати на увазі, що відповідно до статей
1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну
фізичної або юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її завдала. Обов'язок відшкодувати
завдану шкоду виникає у її завдавача за
умови, що дії останнього були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи, а коли це було
наслідком дії джерела підвищеної
небезпеки, - незалежно від наявності
вини.

Відповідно до частини четвертої статті
61 ЦПК вирок у кримінальній справі, що
набрав законної сили, або постанова
суду у справі про адміністративне
правопорушення обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок або постанову суду, з
питань, чи мали місце ці дії та чи
вчинені вони цією особою. У зв'язку із
цим у разі прийняття судом постанови
про закриття провадження у справі про
адміністративне правопорушення,
наприклад, через закінчення строків
накладення адміністративного
стягнення (стаття 38 Кодексу України про
адміністративні правопорушення), суд
повинен звернути увагу на те, чи
містить така постанова суду відповіді
на питання про те, чи мала місце
дорожньо-транспортна пригода та чи
сталася вона з вини відповідача.
Відсутність складу злочину, наприклад,
у разі відмови у порушенні
кримінальної справи, закриття
кримінальної справи за правилами
Кримінально-процесуального кодексу
України 1960 року чи закриття
кримінального провадження за
правилами Кримінального
процесуального кодексу України 2012 року
не означає відсутність вини для
цивільно-правової відповідальності.
При цьому постанова (ухвала) слідчого,
прокурора, суду про відмову в порушенні
кримінальної справи або її закриття,
закриття кримінального провадження є
доказом, який повинен досліджуватися
та оцінюватися судом у цивільній
справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Постановою Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 06 квітня 2012 року про закриття
провадження в справі про притягнення
до адміністративної відповідальності
ОСОБА_2 за ст.124 КУпАП в зв'язку з
закінченням строку накладення
адміністративного стягнення,
встановлено, що ОСОБА_2, керуючи
автомобілем марки «Фольксваген Кадді»
д.н.з. НОМЕР_1 не врахував дорожню
обстановку, не вибрав безпечну
швидкість руху, не дотримався
безпечної дистанції, що призвело до
зіткнення з автомобілем марки «Деу
Ланос» д.н.з. НОМЕР_3. Крім того, в
постанові зазначено, що своїми діями
ОСОБА_2 порушив п.п.2.3б, 13.1 «Правил
Дорожнього руху України», затверджених
Постановою Кабінету Міністрів України
№1306 від 10 жовтня 2001 року. Крім того у
вказаній постанові зазначено, що вина
ОСОБА_2 в порушенні правил дорожнього
руху встановлена матеріалами
адміністративної справи.

Враховуючи вище наведене, суд вважає
встановленою вину ОСОБА_2 у
дорожньо-транспортній пригоді, яка
мала місце за його участю 30.12.2011 року.

Висновком №53А експертного авто
товарознавчого дослідження про
визначення матеріального збитку,
заподіяного ушкодженням колісного
транспортного засобу автомобіля «Деу
Ланос» д.н.з. НОМЕР_3, визначено суму
матеріального збитку власнику
автомобіля «Деу Ланос» д.н.з. НОМЕР_3,
яка становить 32 005 грн. 71 коп.

Вказане експертне дослідження
виконано особою, яка має кваліфікацію
судового експерта, з правом проведення
авто товарознавчих експертиз. Крім
того висновок зроблено з належною
ремонтною калькуляцією та у
відповідності до вимог законів,
методик та стандартів які є чинними.

Суд не вбачає у вказаному висновку
обставин, які б ставили під сумнів його
об'єктивність, тому вважає його
належним та допустимим доказом розміру
спричинених матеріальних збитків
власнику автомобіля «Деу Ланос» д.н.з.
НОМЕР_3, тобто ОСОБА_1

Відповідно до ч.1,2, ст. 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Разом з тим, відповідно до п. 5 Постанови
Пленуму Верховного суду України "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" від 31.03.95 р. (зі змінами та
доповненнями) при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди з'ясуванню підлягають: наявність
такої шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність
причинно-наслідкового зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача, вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Позивач зазначає в позові, що їй
спричинено моральні страждання, від
неправомірних дій зі сторони
відповідача. Зокрема, вона перенесла
значні незручності в зв'язку з
пошкодженням її автомобіля, це
спричинені вимушеними змінами в її
життєвих стосунках, вплинуло на
нормальний ритм життя, так як вимагало
додаткових зусиль, щоб їздити на
роботу, в особистих справах та інше.
Разом з тим, позивач не надає суду
жодного належного та допустимого
доказу проаналізувавши які, суд мав би
можливість дійти обґрунтованого
висновку про дійсність понесених
моральних страждань позивачем.

Понесені судові витрати на сплату
судового збору суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача в частині
задоволених позовних вимог, як це
передбачено ст. 79,88 ЦПК України.

На підставі викладеного, та керуючись
п.5 Постанови Пленуму Верховного суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31.03.95р.,
Постановою Пленуму Вищого
Спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» № 4 від 31.03.2013
року, ст. 1 Закону України «Про
відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», ст.ст.23,1187 ЦК
України, ст.ст. 10, 11, 13, 75, 60,79, 88, 179, 209, 212-215,
ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
Приватного акціонерного товариства
«Українська екологічна страхова
компанія», Моторного (транспортного)
страхового бюро України про
відшкодування шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_5, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_6, що
мешкає та зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2, суму матеріальної шкоди в
розмірі 32005 грн.71 коп.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_5, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер: НОМЕР_6, що
мешкає та зареєстрована за адресою:
АДРЕСА_2, суму понесених судових витрат
на сплату судового збору в розмірі 340
грн. 07 коп.

В іншій частині заявлених вимог -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. У разі якщо рішення було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга може бути
подана протягом десяти днів з дня
отримання копії рішення.

Рішення складено у нарадчій кімнаті у
єдиному екземплярі.

Суддя І. Д. Дубановська