Справа № 522/2861/14
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси

у складі: головуючого
судді: Бондаря В.Я.

при секретарі: Іщик О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на спадкове майно та частку у
спільному майні подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, у
якому просила визначити, що частка
померлого ОСОБА_3 у праві спільної
сумісної власності на квартиру
АДРЕСА_1, становила 1/2; визнати за нею
право приватної власності на 3/4 частки
квартири АДРЕСА_1. При цьому посилалась
на те, що вона перебувала у шлюбі з
ОСОБА_3. На підставі договору
купівлі-продажу від 06.09.2006 року вона
придбала квартира на вищевказану
квартиру. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3
помер, після смерті останнього
відкрилась спадщина на спадкове майно,
до складу якого увійшла 1/2 частка
квартири АДРЕСА_1. Іншим спадкоємцем
першої черги, крім позивача, була
ОСОБА_4, право власності якої на
зазначене майно визнано рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду від
07.11.2008 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_4
померла, спадкоємцем останньої є
ОСОБА_2, яка на підставі мирової угоди
від 30.03.2012 року, визнаною ухвалою
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 13.04.2012 року
у справі № 1915/5479/2012, передала ОСОБА_1
успадковану нею після смерті ОСОБА_4 1/4
частку квартири АДРЕСА_1. Позивач
звернулась до Ізмаїльської державної
нотаріальної контори Одеської області
із заявою про видачу свідоцтва про
право власності на зазначене вище
спадкове майно, проте постановою від
31.05.2013 року їй було відмовлено у
вчиненні нотаріальної дії.

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі, просив задовольнити.
Від представник відповідача ОСОБА_6
надійшла до суду заява про визнання
позову в повному обсязі, проти
задоволення не заперечував.

Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, позивач
може відмовитися від позову, а
відповідач - визнати позов протягом
усього часу судового розгляду,
зробивши усну заяву.

Частина 2 ст. 174 ЦПК України передбачає,
що до ухвалення судового рішення у
зв'язку з відмовою позивача від позову
або визнанням позову відповідачем, суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи не обмежений представник
сторони, який висловив намір вчинити ці
дії, у повноваженнях на їх вчинення.

Враховуючи, що судом встановлено, що
визнання позову не суперечить закону
та не порушує права, свободи та
інтереси інших учасників процесу, суд
вважає за можливе прийняти визнання
позову відповідачем.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1
перебували у зареєстрованому шлюбі,
про що свідчить свідоцтво про
укладення шлюбу серії ІІ-ЖД № 317598.

06 вересня 2006 року за договором
купівлі-продажу позивач придбала
квартиру під АДРЕСА_1, договір був
нотаріально посвідчений приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_7
зареєстрований у реєстрі за № 3449. Право
приватної власності зареєстровано за
позивачем, про що свідчить копія витягу
про реєстрацію права власності на
нерухому майно, виданий КП «ОМБТІ та
РОН» 07.09.2006 року , та копія витягу з
державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 23.04.2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, після
смерті останнього відкрилась спадщина,
до складу якої увійшла частка квартири
АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги
були ОСОБА_1 як дружина померлого та
ОСОБА_4 як мати померлого. Рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 07.11.2008 року по
справі № 2-2645-2008 за ОСОБА_4 визнано право
власності у порядку спадкування на 1/4
частину спірної квартири. ІНФОРМАЦІЯ_2
року ОСОБА_4 померла, 30.03.2012 року між
спадкоємницею померлої - ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 укладено мирову угоду,
відповідно до умов якої ОСОБА_2
передала позивачу 1/4 частину квартири
АДРЕСА_1.

Постановою державного нотаріуса
Ізмаїльської державної нотаріальної
контори Черненко С.М. від 31.05.2013 року
позивачу відмовлено у видачі свідоцтва
про право власності на 1/2 частку
спірної квартири на ім'я її чоловіка -
ОСОБА_3 з посиланням на те, що цивільна
правоздатність останнього припинилась
у момент смерті.

Постановою державного нотаріуса
Ізмаїльської державної нотаріальної
контори Черненко С.М. від 26.12.2013 року
відмовлено позивачу у видачі свідоцтва
про право власності на її ім'я на частку
у спільному майні, а саме: 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 41 Конституції
України та пункту 2 частини першої
статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може
бути позбавлений права власності чи
обмежений у його здійсненні, крім
випадків, встановлених Конституцією та
законом.

Відповідно до ст.. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.. 1216 ЦК України
встановлено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців), а згідно ст.. 1218 ЦК
України встановлено, що до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинились внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. ст. 1218, 1220, 1221 ЦК
України після смерті ОСОБА_3 відкрилася
спадщина у вигляді вищезазначеної
частини квартири.

Статтями 1217, 1258 ЦК України, передбачено,
що спадкування здійснюється за
заповітом або за законом. Спадкоємці за
законом одержують право на спадкування
почергово. Згідно ст.1261 ЦК України, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

З наданих суду документів вбачається,
що позивач у відповідності до
вищезазначеної статті є спадкоємцем
першої черги.

П. 3.4 листа Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 16.05.2013 року №
24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про спадкування»
передбачено, що відповідно до ст. 1226 ЦК
частка у праві спільної сумісної
власності спадкується на загальних
підставах. Суб'єкт права спільної
сумісної власності має право
заповідати свою частку у праві
спільної сумісної власності до її
визначення та виділу в натурі.

У відповідності до п. 17 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07.02.2014 року №5
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав», розглядаючи позови,
пов'язані з правом спільної власності,
суди повинні виходити з того, що
відповідно до статті 368 ЦК спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Так, спільною сумісною
власністю, зокрема, є: майно, набуте
подружжям за час шлюбу, якщо інше не
встановлено договором або законом
(статті 60 - 74 Сімейного кодексу України);
майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, якщо інше не встановлено
договором, укладеним у письмовій формі.

Спільна власність вважається
частковою, якщо договором або законом
не встановлена спільна сумісна
власність на майно (частина четверта
статті 355 ЦК), тобто діє презумпція
спільної часткової власності. Частки у
праві спільної часткової власності
вважаються рівними, якщо інше не
встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Частка суб'єкта права спільної
сумісної власності визначається,
зокрема, при поділі майна, виділі
частки зі спільного майна, зверненні
стягнення на майно учасника спільної
власності за його боргами, відкритті
після нього спадщини.

Як передбачено ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя,
що підлягає поділу, відповідно до ч. 2 і
ч. 3 ст. 325 ЦК України можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, ні ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Рівність прав кожного із подружжя на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності
(якщо інше не встановлено домовленістю
між ними) та необхідність взаємної
згоди подружжя на розпорядження
майном, що є об'єктом права його
спільної сумісної власності,
передбачено ч. 1 ст. 63 та ч. 1 ст. 65 СК
України.

Пунктом 3.4 листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування» та ч. 1, 2 ст. 71
Закону України "Про нотаріат"
встановлено, що у разі смерті одного з
подружжя свідоцтво про право власності
на частку в їх спільному майні
видається нотаріусом на підставі
письмової заяви другого з подружжя з
наступним повідомленням спадкоємців
померлого, які прийняли спадщину. Таке
свідоцтво може бути видано на половину
спільного майна.

На підставі письмової заяви
спадкоємців, які прийняли спадщину, за
згодою другого з подружжя, який є живим,
у свідоцтві про право власності може
бути визначена і частка померлого у
спільній власності.

У разі відмови нотаріуса видати
свідоцтво про право на спадщину
спадкоємці учасника спільної сумісної
власності мають право звернутися з
позовом про визначення частки майна,
належної померлому на праві спільної
сумісної власності.

Зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під
терміном "визначення часток"
законодавець розуміє визначення
(встановлення) розміру частки
співвласника у спільному сумісному
майні.

Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України
у разі виділу частки із майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки кожного із
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними,
законом або рішенням суду. У разі
поділу майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом, що відповідає положенням
ч. 2 ст. 372 ЦК України.

У разі смерті співвласника
приватизованої квартири частки
кожного із співвласників у праві
спільної власності є рівними, якщо інше
не було встановлено договором між ними
(абз. 2 п. 12 постанови Пленуму ВСУ від
30.05.2008 р. №7 "Про судову практику у
справах про спадкування").

Як встановлено судом за життя померлий
ОСОБА_3 та позивач не укладали жодних
угод чи домовленостей щодо
поділу спірної квартири.
Невизначеність часток у праві спільної
сумісної власності позбавляє
позивача можливості належним чином
оформити свої спадкові права на
частину квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, що належала
померлому ОСОБА_3 на праві спільної
сумісної власності, а тому суд
зважаючи на відсутність у позивача
іншої можливості оформити
свідоцтва про право на спадщину на
частину спірної квартири, для захисту
прав позивача вважає за необхідне
визначити, що частка померлого ОСОБА_3 у
праві спільної сумісної власності на
квартиру, становить 1/2 частину, як і
частка позивача у праві спільної
сумісної власності на квартиру
становить 1/2 частину.

Згідно вищевикладеного та враховуючи,
що позовні вимоги відповідачем
визнані, суд вважає, що позов ОСОБА_1
підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч.3 ст. 209,
ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити.

Визначити, що частка померлого ОСОБА_3 в
праві спільної сумісної власності на
квартиру № АДРЕСА_1, становила 1/2.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної
власності на 3/4 частки квартири №
АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
В.Я. Бондар