Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - приватний
нотаріус Хустського районного
нотаріального округу ОСОБА_6, про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 24 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2009 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 1978 року вона
перебувала у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_7 У 1992 році вони почали
будівництво будинку АДРЕСА_1 17 березня
2005 року ОСОБА_7 видано свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
згідно якого йому на праві приватної
власності належить згаданий будинок. У
травні 2005 року ОСОБА_7 помер. Позивачка
зазначає, що після смерті чоловіка вона
не зверталась до нотаріальної контори
з заявою про прийняття спадщини,
оскільки вважала, що крім неї та їх
дітей інших спадкоємців спадщини
немає. Однак, звернувшись на початку 2008
року до нотаріальної контори про
оформлення спадщини на доньку,
позивачка дізналась, що на підставі
договору купівлі-продажу від
23 березня 2005 року ОСОБА_7 продав, а
ОСОБА_4, ОСОБА_5 придбали спірний
будинок. На думку позивачки зазначений
договір є недійсним, оскільки
підписаний не продавцем, а також продаж
будинку відбувся без її згоди, яка
обов'язково потрібна в разі відчуження
майна, що є спільною сумісною власністю
подружжя. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3
просила задовольнити її позовні вимоги
та визнати недійсним договір
купівлі-продажу, укладений 23 березня 2005
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_5,
предметом якого є будинок АДРЕСА_1

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Хустського
районного суду Закарпатської області
від 14 серпня 2013 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір
купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,
укладений 23 березня 2005 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 24 жовтня
2013 року рішення Хустського
районного суду Закарпатської області
від 14 серпня 2013 року скасовано
і ухвалено нове рішення про відмову в
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, залишивши в силі рішення
суду першої інстанції, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції і відмовляючи ОСОБА_3 у
задоволені позову, суд апеляційної
інстанції виходив з того, що нею
пропущено трирічний строк позовної
давності для звернення до суду з
позовом про поділ майна подружжя.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

За наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд, у
відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК
України, має право скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити
рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням установленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду було зумовлено
поважними причинами.

Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Установлено, що позивачка звернулась
до суду з позовом про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
будинку, посилаючись на те, що при його
укладенні не було вільного
волевиявлення продавця, а також не
отримано згоди позивачки (дружини
продавця) на розпорядження нерухомим
майном, що є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя.

Отже, між сторонами існує спір, що виник
із договору купівлі-продажу, а не
правовідносини з поділу спільного
майна подружжя.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції не правильно визначився, які
правовідносини випливають із
встановлених обставин, і застосував
норму права, яка не поширюється на
спірні правовідносини.

Крім того, застосовуючи положення ч. 2
ст. 72 СК України суд апеляційної
інстанції не звернув уваги, що в силу
ст. 60 СК України та ч. 2 ст. 72 СК
України перебіг строку позовної
давності щодо вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
починається не з часу, коли припинено
шлюб (внаслідок смерті ОСОБА_7, який
помер у травні 2005 року), а з
часу, коли особа дізналася або повинна
була дізнатися про порушення свого
права власності, оскільки припинення
шлюбу не є свідченням порушення права
власності одного з подружжя.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна
давність це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення
(частини 3, 4 ст. 267 ЦК України).

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови в позові.

Суд апеляційної інстанції, не
врахувавши вказаних норм
матеріального права та тієї обставини,
що відповідач подав клопотання про
застосування строку давності після
ухвалення судового рішення, а саме у
суді апеляційної інстанції, відмовив у
задоволенні позову, не обґрунтувавши
причину не надання такого клопотання
при вирішенні справи судом першої
інстанції. Крім того, дійшовши
висновку, що відповідач усно в суді
першої інстанції заявив клопотання про
застосування позовної давності, суд
апеляційної інстанції не навів
належних доказів на підтвердження
такого висновку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 11 Постанови від
18 грудня 2009 року № 14 «Про судове
рішення у цивільній справі»
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Однак, суд апеляційної інстанції
вказані роз'яснення також не врахував
та відмовив в задоволенні позову з
підстав пропуску строку позовної
давності не навівши висновку про
обґрунтованість заявлених позовних
вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення, є обов'язковими для суду
першої чи апеляційної інстанції при
новому розгляді справи.

Проте, розглядаючи справу суд
апеляційної інстанції висновки суду
касаційної інстанції, викладені в
ухвалі від 07 вересня 2011 року, не взяв до
уваги, всупереч вимогам норм
процесуального права не встановив всі
обставини справи, не навів докази на
підтвердження факту непроживання
сторін однією сім'єю з 1992 року, у зв'язку
з чим повторно дійшов помилкового
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

Отже, суд апеляційної інстанції не
встановив, які правовідносини
випливають із встановлених обставин та
які правові норми підлягають
застосуванню до цих правовідносин, не
з'ясував всі обставини у справі, не
дослідив докази та не надав їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального
та процесуального права призвело до
неправильного вирішення спору і ці
порушення допущені судом апеляційної
інстанції при розгляді справи, рішення
суду апеляційної інстанції підлягає
скасуванню, а справа передачі на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 24 жовтня
2013 року скасувати, справу передати
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька

М.К.
Гримич

О.В.
Умнова

І.М.
Фаловська