Справа № 645/1822/13-ц
Провадження №
Фрунзенський районний суд м. Харкова у
головуючого судді Федорової О.В.,
при секретарі судового засідання
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за первісним позовом:
про встановлення факту проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
поділ майна подружжя, визнання права
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними спорудами,
визнання права власності на 1/2 частину
облицювальної цегли,
та за зустрічним позовом:
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
Орган опіки та піклування
Фрунзенського району
про визнання майна особистою
власністю, стягнення компенсації за 1/2
частину придбаного спільно автомобілю
та стягнення 1/2 частини банківського
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
в якому з урахуванням уточнень та
доповнень, прийнятих судом до розгляду,
просила суд:
- встановити факт спільного проживання
з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з 11 липня 2002 року до 14 березня 2003
- визнати за нею право власності на 1/2
частину житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_2;
- визнати за нею право власності на 1/2
частину облицювальної цегли, загальною
- врахувати при визначенні часток у
праві спільної власності
заборгованість за споживчим кредитом у
розмірі 9010,12 грн., яка на сьогодні не
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з
2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 почали
проживати однією сім'єю, а 14.03.2003 року
між ними був зареєстрований шлюб. 16.05.2003
року за спільні кошти позивача та
відповідача був придбаний будинок
АДРЕСА_2, в якому за час подружнього
життя сторін за особисті кошти
позивача було залито фундамент для
прибудови, проведено воду, каналізацію,
збудовано паркан, піднято стелю в
будинку, на що було витрачено велику
кількість грошових коштів. Крім того,
позивач наголосила, що на території
домоволодіння знаходиться
облицювальна цегла, яка була придбана
нею для здійснення добудови будинку на
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 01.07.2013 року по справі №
645/4689/13 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Посилаючись на ч. 1 ст. 60 Сімейного
кодексу України, позивачка вважає, що
спірний будинок та придбана
облицювальна цегла є спільною сумісною
власністю подружжя, та просить суд
поділити майно подружжя та визнати за
нею право власності на 1/2 частину
спірного будинку та 1/2 частину
облицювальної цегли, що знаходиться на
території цього домоволодіння.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору на стороні позивача: ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та Орган опіки та піклування
Фрунзенського району, в якому з
урахуванням уточнень та доповнень,
прийнятих судом до розгляду, просив
суд:
- визнати домоволодіння АДРЕСА_2 його
особистою приватною власністю, такою,
що не підлягає розподілу, як спільно
набуте майно подружжя;
- стягнути з відповідачки компенсацію
за 1/2 частину спільно придбаного
державний номерний знак НОМЕР_1, -
- стягнути з відповідачки 1/2 частину
банківського вкладу Приват - вклад SAMDN
у розмірі 4384,12 доларів США по курсу НБУ
станом на 22.04.2014 року, та 1/2 частину
банківського вкладу "Мультивалютний"
грошову суму у розмірі 24,65 доларів США
по курсу НБУ станом на 22.04.2014 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
спірний будинок, поділити який просить
відповідачка, був придбаний ним 16
травня 2003 року за власні кошти та кошти,
які подарували йому батьки, а не за
спільні кошти подружжя. Позивач за
зустрічним позовом наголосив, що шлюб з
відповідачкою він уклав 14.03.2003 року,
тобто за два місяці до придбання
будинку, та зазначив, що на той час ані
він, ані відповідачка не мали
постійного місця роботи та доходів. Як
стверджує позивач, будинок ним був
придбаний на кошти, які він отримав від
продажу належної йому та його батькам
квартири, про що свідчить договір
купівлі-продажу квартири від 16 грудня
2002 року, а також за кошти, подаровані
йому батьками, про що свідчить договір
Крім того, позивач за зустрічним
позовом наголосив, що сторонами під час
подружнього життя був придбаний
вкладено в банківську установу сімейні
заощадження, у зв'язку з чим позивач
просив стягнути з відповідачки
компенсацію за 1/2 частину спільно
придбаного автомобіля та 1/2 частину
банківських вкладів на його користь.
Позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та
її представник ОСОБА_5 в судовому
засіданні підтримали позовні вимоги в
повному обсязі та просили суд
задовольнити позов. Проти зустрічного
позову заперечували, посилаючись на те,
що з 1994 року ОСОБА_1 працювала фізичною
особою - підприємцем у сфері
виготовлення модельних лекал для
пошиття одягу, та відкладала грошові
кошти, зароблені від підприємницької
діяльності, які були витрачені на
придбання спірного будинку. Крім того,
відповідачка за зустрічним позовом
наголосила, що на весілля ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 була подарована значна сума
грошових коштів її батьками та друзями,
які також були вкладені у купівлю
спірного будинку. Таким чином,
відповідачка спростовує посилання
позивача за зустрічним позовом на те,
що спірний будинок був придбаний за
його особисті кошти.
Крім того, ОСОБА_1 наголосила, що
автомобіль, компенсацію за 1/2 частину
якого просить стягнути позивач за
зустрічним позовом, був придбаний нею
за грошові кошти від продажу майна, яке
було набуте нею до укладення шлюбу з
позивачем, що було особистою власністю
відповідачки, у зв'язку з чим вважала
позовну вимогу позивача за зустрічним
позовом в цій частині безпідставною.
Також, відповідачка зазначила, що
грошові кошти, які знаходяться на
рахунках у ПАТ «Приватбанк» та 1/2
частину суми яких просить стягнути на
свою користь позивач за зустрічним
позовом, належать їй на праві особистої
власності, оскільки вони були набуті
нею від продажу квартири по АДРЕСА_1,
яка належала ОСОБА_1 та її доньці
ОСОБА_6, за договором купівлі-продажу
від 08.10.2011 року.
Крім того, ОСОБА_1 просила прийняти до
уваги, що відповідач ніколи не працював
за час подружнього життя, у зв'язку з
чим нею було отримано споживчий кредит
на побутові потреби. Заборгованість по
вказаному кредиту в КБ «ПриватБанк»
становить 9010,12 грн., у зв'язку з чим
відповідачка вважає, що вказане
зобов'язання є спільним зобов'язанням,
у зв'язку з чим просила суд врахувати
вказану суму боргу та при вирішенні
питання про поділ майна подружжя
збільшити її право власності на суму
4505,06 грн., що складає 1/2 частину від цієї
суми заборгованості.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
та його представник ОСОБА_7, в судовому
засіданні підтримали позовні вимоги в
повному обсязі та просили суд
задовольнити зустрічний позов. Проти
задоволення первісного позову
заперечували частково, посилаючись на
те, що спірний будинок був придбаний
виключно на грошові кошти ОСОБА_2 у
зв'язку з чим він є його особистою
власністю. В частині позовних вимог про
встановлення факту проживання з
позивачкою однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 11 липня 2002 року до 14
березня 2003 року, та визнання за нею
права власності на 1/2 частину
відповідач за первісним позовом не
Треті особи, що не заявляють
самостійних вимог на предмет спору на
стороні позивача за зустрічним
позовом: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, про дату , час та
місце розгляду справи були повідомлені
своєчасно та належним чином. В
матеріалах справи містяться заяви, в
яких вказані треті особи підтримали
позовні вимоги, викладені у
зустрічному позові та просили суд його
задовольнити, проти задоволення
первісного позову заперечували.
Третя особа, що не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
позивача за зустрічним позовом - Орган
опіки та піклування Фрунзенського
району правом на участь представника у
судовому засіданні не скористався,
причину неявки не повідомив. Про дату,
час та місце розгляду справи був
повідомлений належним чином. В
матеріалах справи міститься заява, в
якій вказана третя особа просить
розглянути справу без участі її
представника та при ухваленні рішення
врахувати інтереси неповнолітньої
З'ясувавши всі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються позовні вимоги за
первісним позовом та за зустрічним
позовом, всебічно та повно дослідивши
матеріали справи та надані учасниками
судового процесу докази, заслухавши
пояснення сторін та їх представників,
допитавши свідків, суд встановив
Судовим розглядом встановлено, та не
заперечується сторонами у справі, що з
2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно
проживали однією сім'єю у належній
ОСОБА_1 та її донці приватизованій
квартирі по АДРЕСА_3. Разом з ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 проживала малолітня донька
позивачки ОСОБА_6 та малолітній син
відповідача ОСОБА_8.
У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.
Враховуючи, що відповідач за первісним
позовом повністю визнав, що він спільно
проживав з позивачкою однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 2001 року, суд вважає,
що вказана обставина не підлягає
З урахуванням наведеного, суд дійшов
висновку про задоволенні позовної
вимоги позивача за первісним позовом
про встановлення факту спільного
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 11
липня 2002 року до 14 березня 2003 року.
Згідно зі Свідоцтвом про укладення
шлюбу НОМЕР_6, копія якого міститься в
матеріалах справи, 14 березня 2003 року
зареєстрований шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
про що в книзі реєстрації актів про
укладення шлюбу зроблено запис за № 237
від 14.03.2003 року.
Відповідно до договору купівлі-продажу
від 16 травня 2003 року, посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрованого в реєстрі за № 3389,
ОСОБА_2 купив жилий будинок АДРЕСА_2.
Згідно з п. 3 вказаного договору, продаж
тисячі чотириста сімдесят) гривень.
Згідно зі ст. 60 СК України (чинного з 1
січня 2004 року) майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
ведення домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Аналогічне положення Закону було
закріплено й у ст. 22 КпШС України, який
діяв до 1 січня 2004 року, та був чинний на
час набуття сторонами частини спірного
Так, відповідно до ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.
Подружжя користується рівними правами
на майно і в тому разі, якщо один з них
був зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку.
Частиною другою статті 112 ЦК
Української РСР 1963 року, який діяв на
час виникнення спірних правовідносин,
визначено, що сумісною власністю є
спільна власність без визначення
За змістом пункту 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 29 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності» (у редакції, яка була чинною
на час виникнення спірних
правовідносин), розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є не лише
майно, нажите подружжям за час шлюбу
(статті 16 Закону «Про власність»,
статті 22 КпШС України), а й майно,
придбане внаслідок спільної праці
членів сім'ї, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (пункту 1 статті 17,
статті 18, пункту 2 статті 17 Закону
України «Про власність»), тощо.
Отже, майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім'ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
Судовим розглядом встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до укладення шлюбу
проживали однією сім'єю з 11 липня 2002
року (дати офіційного розірвання
попереднього шлюбу відповідача) до 14
березня 2003 року (дати укладення шлюбу
Разом з цим, сторони в судовому
засіданні стверджували, що фактично до
укладення шлюбу вони проживали разом
майже три роки (з 2000 року), вели спільне
господарство, побут та бюджет,
виховували двох дітей (доньку
позивачки та сина відповідача).
При цьому, зі змісту Довідки з КЗ
«Дошкільний навчальний заклад
(ясла-садок» № 174 Харківської міської
ради», яка міститься в матеріалах
справи, вбачається, що ОСОБА_1 була
вказана в графі «мати» у «Книзі обліку
дітей дошкільного закладу № 174» за
період з вересня 2000 року по червень 2003
року вихованця ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1
(сина відповідача). У період
перебування дитини в закладі вона
займалась його вихованням та приймала
активну участь у всіх заходах
дошкільного закладу. Проводила оплату
за перебування дитини у закладі /том І
Крім того, на підтвердження того, що
ОСОБА_1 як в період проживання з ОСОБА_2
однією сім'єю без реєстрації шлюбу, так
і в період шлюбних відносин, працювала
та отримувала дохід, позивачкою надані
до матеріалів справи копії: дипломів,
трудової книжки, свідоцтва фізичної
особи - підприємця, рекламні об'яви про
здійснення підприємницької
діяльності, торгові патенти.
Також, за клопотанням позивачки судом
були допитані свідки, які повідомили
суду, що позивачка в період проживання
з відповідачем постійно працювала та
мала дохід, а також те, що на весілля
позивачки та відповідача були
подаровані грошові кошти, які були
вкладені в купівлю спірного будинку.
Так, допитаний в судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_10, який є вітчимом
ОСОБА_1, повідомив суду, що ним особисто
було подаровано на весілля ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 4000 доларів США, що також
підтвердив свідок ОСОБА_11.
Крім того, допитані в якості свідків
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 повідомили
суду, що до знайомства з ОСОБА_2 ОСОБА_1
планувала придбати будинок, у зв'язку з
чим відкладала грошові кошти. Свідки
наголосили, що ОСОБА_1 працювала
фізичною особою - підприємцем та мала
постійний дохід. Крім того, вказані
свідки стверджували, що на весілля
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були подаровані гроші,
які були спрямовані на придбання
В свою чергу, допитані за клопотанням
відповідача в якості свідків ОСОБА_15 та
ОСОБА_16 повідомили суду, що зі слів
ОСОБА_2 їм відомо, що спірний будинок
був придбаний за грошові кошти,
отримані від продажу квартири,
належної ОСОБА_2 та його батькам. Разом
з цим, жодному з вказаних свідків не
відома вартість проданої квартири та
придбаного будинку. Також, вказані
свідки зазначили, що їм не відомо, чи
були подаровані на весілля ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 грошові кошти.
З матеріалів справи вбачається, що
будинок АДРЕСА_2 був придбаний 16.05.2003
року, тобто через два місяці після
укладення шлюбу між сторонами (14.03.2003
Втім, відповідач за первісним позовом
наголошує, що вказаний житловий
будинок був придбаний за його власні
кошти та кошти, які подарували йому
Відповідач стверджує, що кошти на
купівлю спірного будинку він та його
батьки отримали від продажу належної
їм квартири АДРЕСА_1, про що свідчить
договір купівлі-продажу квартири від 16
грудня 2002 року, копія якого міститься в
матеріалах справи.
Зі змісту вказаного договору
вбачається, що ОСОБА_3, що діяв за себе
особисто та від імені ОСОБА_4 згідно
доручення, ОСОБА_2, що діяв від себе
особисто та від імені неповнолітнього
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, продали вказану
квартиру, яка належала їм на підставі
Свідоцтва про право власності на житло,
виданого Харківським міським центром
приватизації 29 липня 1999 року за
реєстраційним № 2-99-194825,
зареєстрованого у КП «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
Згідно з п. 2 вказаного договору
купівлі-продажу від 16.12.2002 року продаж
дев'ять тисяч чотириста) гривень.
Відповідач зазначив, що з вказаної суми
одержаних від продажу квартири
грошових коштів, його частка разом з
неповнолітнім сином ОСОБА_8, законним
представником якого він являється,
іншу частину грошей від продажу
подарували батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, на
підтвердження чого надав суду оригінал
договору дарування грошей від 17.12.2002
Відповідно до ч. 1 ст. 42 ЦК України 1963
року, який діяв на момент виникнення
спірних правовідносин за договором
дарування грошей між ОСОБА_2, ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 , угоди могли укладатись усно
або в письмовій формі (простій чи
Згідно з ч. 1 ст. 243 ЦК України 1963 року за
договором дарування одна сторона
передає безоплатно другій стороні
Частиною 1 статті 244 ЦК України 1963 року
передбачено, що договір дарування на
суму понад 500 карбованців, а при
даруванні валютних цінностей - на суму
понад 50 карбованців повинен бути
нотаріально посвідчений.
Згідно зі ст. 47 ЦК України (1963 року)
нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті 48
Якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
та треті особи ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зазначили, що між ними фактично
відбулося повне виконання договору
дарування, оскільки треті особи
грн., а ОСОБА_2 їх отримав.
Проте ОСОБА_2 не надав суду жодних
доказів того, що він ухилився від
нотаріального оформлення угоди,
зокрема активно протидіяв цьому або
проявив пасивне небажання вчинити цю
дію, а також не надав суду доказів того,
що він вживав відповідних заходів,
спрямованих на нотаріальне
посвідчення договору, адже зміст
положень ст. 47 ЦК України 1963 року дає
підстави тлумачити їх таким чином, що
вони не поширюються на випадки
ухилення від нотаріального
посвідчення договору всіх його сторін.
Аналізуючи главу 22 «Дарування» ЦК
України 1963 року, якою визначені лише
поняття договору дарування та його
форма (ст. ст. 243, 244), суд приходить до
висновку, що відповідно до чинного на
той час законодавства з укладанням
договору дарування у сторін не виникає
взаємних прав та обов'язків. Такий
договір не міг укладатися під умовою
вчинення певних дій. Проте у договорі
дарування грошей від 17.12.2002 року
встановлено, що вищевказана сума,
передана обдаровуваному (ОСОБА_8) для
придбання житла, що не відповідає
природі договору дарування, визначеній
у ЦК України 1963 року.
Відповідно до ст. 59 УПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.
В силу вказаної норми, суд вважає
договір дарування грошей від 17.12.2002
року недопустимим доказом у зв'язку з
невідповідністю його формі,
встановленій законом та відсутністю
нотаріального посвідчення вказаного
Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.
В супереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України,
ОСОБА_2 доказів того, що він отримав у
придбав спірний будинок лише за власні
кошти, одержані від продажу належної
йому та його батькам квартири, а також
за подаровані його батьками кошти, суду
Таким чином, суд вважає, що матеріали
справи не містять належних та
допустимих доказів того, що вказаний
будинок, який набутий подружжям за час
шлюбу та оформлений на ім'я ОСОБА_2,
придбаний виключно за кошти, які
належали особисто ОСОБА_2 та є його
особистою приватною власністю.
Зважаючи на те, що будинок АДРЕСА_2, який
зареєстрований на ім'я ОСОБА_2 є
спільною сумісною власністю подружжя,
суд дійшов висновку, що спірний будинок
не є особистою власністю позивача за
зустрічним позовом, у зв'язку з чим
вважає необхідним відмовити ОСОБА_2 у
задоволенні зустрічного позову в
частині визнання вказаного
домоволодіння його особистою
приватною власністю.
Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у випадку
поділу майна, яке являється об'єктом
права загальної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини і
чоловіка являються рівними, якщо інше
не визначено домовленістю між ними або
Набуте під час шлюбу майно створює
презумпцію виникнення права спільної
сумісної власності на майно.
Враховуючи, що жодних домовленостей
або шлюбних договорів між сторонами
стосовно спірного домоволодіння не
існує, суд вважає, що вказане
домоволодіння підлягає розподілу у
Таким чином, суд вважає позовну вимогу
позивача за первісним позовом про
визнання права власності на 1/2 частину
житлового будинку з надвірними
будівлями по АДРЕСА_2, законною,
обґрунтованою та підлягаючою
Стосовно позовної вимоги про визнання
за позивачкою права власності на 1/2
частину облицювальної цегли, яка була
придбана у шлюбі та знаходиться по
АДРЕСА_2 у приміщенні сараю, суд вважає
необхідним зазначити наступне.
У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.
Під час судового розгляду справи
відповідач за первісним позовом
повністю визнав, що сторонами в період
шлюбних відносин була придбана
облицювальна цегла на загальну суму
2786,40 грн., що підтверджується
відповідними накладними та
квитанціями прибуткового касового
ордеру, копії яких містяться в
матеріалах справи, а також, що вказана
цегла дійсно знаходиться у приміщенні
сараю по АДРЕСА_2. Крім того, відповідач
не заперечував проти задоволенні
вказаної вимоги позивачки.
З урахуванням наведеного, та керуючись
положеннями ч. 1 ст. 70 СК України суд
дійшов висновку про задоволення
позовної вимоги позивача за первісним
позовом про визнання за позивачкою
права власності на 1/2 частину
Стосовно позовної вимоги позивача за
первісним позовом щодо врахування при
визначенні часток у праві спільної
власності заборгованості за споживчим
кредитом у розмірі 9010,12 грн., яка на
сьогодні не погашена, суд вважає
необхідним зазначити наступне.
Судом встановлено та не заперечувалось
сторонами по справі, що ОСОБА_1 в
інтересах сім'ї був відкритий в ПАТ КБ
"ПриватБанк" кредитний рахунок
(основнана карта: НОМЕР_7). Згідно з
випискою ПАТ КБ "ПриватБанк" за період з
01.09.2011 року по 01.09.2012 року за вказаною
карткою рахується заборгованість у
розмірі 9010,12 грн. /т. І, а.с. 181/. Вказана
сума заборгованості утворилася до
фактичного припинення шлюбних
відносин позивачки з відповідачем.
Згідно з ч. 4 ст.65 СК України, договір,
укладений одним з подружжя в інтересах
сім'ї, створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
В пункті 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007
року вказано про те, що при поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.
Суд зазначає, що відповідно до вимог
ст.ст. 520, 629 ЦК України питання щодо
укладення кредитного договору і заміни
боржника у вже укладеному договорі,
відноситься до компетенції банку як
Крім того, відносини щодо боргів
подружжя, що виникли в період шлюбу
сторін, знаходяться за площиною
спірних правовідносин і є
зобов'язаннями боржника перед
кредитором. У відповідності до ст. 65 СК
України дружина і чоловік незалежно
від припинення шлюбу мають рівні права
та обов'язки щодо спільно нажитого у
шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу
не звільняє подружжя від зобов'язань за
Разом з цим суд вважає, що поділ в
рівних частинах боргу, що є не
сплаченим на час розгляду справи з
метою врахування вказаної суми боргу
при вирішенні питання про поділ майна
подружжя шляхом збільшення права
власності позивачки на 1/2 частину
заборгованості зі кредитною карткою,
не ґрунтується на способах захисту
цивільних прав та інтересів,
визначених у ст. 16 ЦК України, оскільки,
на думку суду, поділу між подружжям
повинні підлягати грошові кошти, які
вже сплачені ними в рахунок погашення
боргових зобов'язань, а не ті, що
підлягають сплаті в майбутньому.
Таким чином, суд дійшов висновку про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 в
цій частині позовних вимог.
Стосовно позовної вимоги позивача за
зустрічним позовом про стягнення з
відповідачки компенсації за 1/2 частину
2008 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1, грошової суми в розмірі
Судовим розглядом встановлено, що
27.05.2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТКБ
«ПриватБанк» був укладений
кредитно-заставний договір №
НАА0АК56079793, на підставі якого був
випуску, державний номерній знак
НОМЕР_1, який зареєстрований на
відповідачку ОСОБА_1, що
підтверджується Свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу серії
НОМЕР_8, виданого ВРЕВ № 1 ГУМВСУ м.
Харкова. ОСОБА_2 вписаний до Свідоцтва
про реєстрацію транспортного засобу,
що підтверджується копією
вищевказаного свідоцтва, яка міститься
в матеріалах справи.
Позивач за зустрічним позовом,
посилаючись на положення ч. 1 ст. 60 СК
України та ч. З ст. 368 ЦК України, якими
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності, вважає, що вказаний
автомобіль є спільною сумісною
Відповідачка за зустрічним позовом, не
погоджуючись з таким твердженням
позивача, наголосила, що спірний
автомобіль є її особистою власністю,
посилаючись на те, що він був придбаний
нею за особисті гроші від продажу
майна, яке було нею набуте до укладення
На підтвердження вказаних обставин
відповідачка надала копію Довідки
Садового товариства «Електровізник»,
зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1
була членом СТ «Електровізник» з 02.03.2001
року по 09.03.2004 року та їй належала
садова ділянка НОМЕР_10 та 09.03.2004 року
ОСОБА_1 передала належну їй садову
ділянку своїй матері ОСОБА_17. 12.03.2008
року ОСОБА_17 за згодою зі своєю донькою
ОСОБА_1 передала свою садову ділянку
НОМЕР_9, НОМЕР_10 ОСОБА_18. Садовий будинок
на дільниці був проданий ОСОБА_17 та її
донькою ОСОБА_18 /т. І а.с. 179/.
Крім того, відповідачкою надана копія
розписки від 12 березня 2008 року, згідно з
якою ОСОБА_18 придбала у ОСОБА_17 та
ОСОБА_1 садові ділянки НОМЕР_9, НОМЕР_10
грн. /т. І, а.с. 180/.
Відповідачка наголосила, що частину
вказаних грошових коштів від продажу
садових ділянок та будинку вона
витратила на перший внесок для
2008 року д.н.з. НОМЕР_1, який був придбаний
у кредит на підставі
кредитно-заставного договору №
НААОАК56079793 від 25.05.2008 року. Предметом
застави за вказаним договором є
Крім того, відповідачка зазначила, що
згідно в п. 10.1.7 вказаного договору
зазначено, що предмет застави належить
позичальнику на праві власності, не
знаходиться у спільній власності, не є
часткою у спільному майні.
За твердженням відповідачки, залишок
кредиту вона погасила за рахунок
грошових коштів, які були отримані нею
та її донькою від продажу належної їм
квартири по АДРЕСА_3.
Суд критично ставиться до такого
твердження відповідачки за зустрічним
позовом, оскільки матеріали справи не
містять належних та допустимих доказів
того, що перший та подальші внески за
автомобіль, який набутий подружжям за
час шлюбу та оформлений на ім'я ОСОБА_1,
складався виключно за коштів, які
належали особисто ОСОБА_1 та є її
особистою приватною власністю.
Крім того, суд вважає, що у своїх
запереченнях на зустрічний позов
відповідачка тлумачить зміст пункту
10.1.7. кредитно-заставного договору на
свою користь, оскільки згідно з умовою
вказаного пункту договору: «Предмет
застави належить позичальнику на праві
власності, не знаходиться у спільній
власності, не є часткою у спільному
майні за договором про сумісну
діяльність (або Предмет Застави
перебуває у спільній власності, і
переданий в заставу за згодою всіх
співвласників / учасників договору про
спільну діяльність).
Позивач за зустрічним позовом, в свою
чергу зазначив, що при укладенні
договору ним, як співвласником
спірного автомобілю, була надана така
З огляду на викладене, суд вважає, що
д.н.з. НОМЕР_1, який був придбаний у
кредит на підставі кредитно-заставного
договору № НААОАК56079793 від 25.05.2008 року, є
спільною частковою власністю ОСОБА_1 та
Позивач за зустрічним позовом,
посилаючись на ч. 1 ст. 70 СК України,
вважав, що він має право на 1/2 частку
автомобіля. Проте, враховуючи, що
подальше спільне користування
автомобілем неможливе, а розподіл
автомобіля в натурі є не можливим,
позивач просив залишити за
відповідачкою право власності на
автомобіль зі стягненням на його
користь 1/2 частини вартості автомобіля,
розмір якого згідно звіту № 1-21-07-13 про
незалежну оцінку автомобіля від 51.07.2013
Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.
25 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
питання про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, зокрема неподільної речі,
суди мають застосовувати положення
частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації та
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
З огляду на викладене, та враховуючи, що
матеріали справи не містять доказів
попереднього внесення відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду, а спірний автомобіль є
неподільною річчю та не може бути
реально поділений між сторонами
відповідно до їх часток, суд вважає
необхідним визнати ідеальні частки
позивача та відповідачки в цьому майні
(по 1/2 частині) без його реального
поділу і залишити легковий автомобіль
спільній частковій власності.
Таким чином, суд вважає необхідним
відмовити у задоволенні позовної
вимоги позивача за зустрічним позовом
про стягнення з відповідачки на його
користь компенсації за 1/2 частину
2008 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1, - грошової суми в розмірі
Стосовно позовної вимоги позивача за
зустрічним позовом про стягнення з
відповідачки 1/2 частини анківського
рахунок НОМЕР_3 в сумі 4384,12 доларів США
по курсу НБУ станом на 22.04.2014 року, та 1/2
частину банківського вкладу
рахунок НОМЕР_3 - у сумі 24,65 доларів США
по курсу НБУ станом на 22.04.2014 року, суд
вважає необхідним зазначити наступне.
Згідно з листом ПАТ КБ «ПриватБанк»
ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_4 відкриті наступні
стан - лонгірован, рахунок - НОМЕР_3,
поточна сума без нарахування відсотків
станом на 01.09.2013 року 8768,24 доларів США;
- 11.01.2012 року "Мультивалютний" на 3 місці
розірвання 23.10.2012 року, рахунок - НОМЕР_3,
поточна сума без нарахування відсотків
станом на 01.09.2013 року - 49,31 доларів США /т.
Позивач за зустрічним позовом,
вважаючи, що на вказаних рахунках
містилися грошові кошти, які були
спільно зароблені сторонами в період
шлюбних відносин, вважає, що він має
право на 1/2 частину вказаних
банківських вкладів.
Згідно з рішенням Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 01 липня 2013
року у справі № 645/4689/2013, копія якого
міститься в матеріалах справи шлюб між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований
відділом реєстрації актів
громадянського стану Московського
районного управління юстиції, актовий
запис № 237 - розірвано /т. 1, а.с. 102/.
Вказаним рішенням суду також
встановлено, що шлюбні відносини між
сторонами були припинені з вересня 2012
З урахуванням положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України, суд вважає, що обставина
припинення шлюбних відносин між
позивачем та відповідачкою з вересня
2012 року встановлена вищевказаним
рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 01 липня 2013 року у справі
№ 645/4689/2013, що набрало законної сили, у
зв'язку з чим вона не підлягає
доведенню при розгляді даної справи.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що
особистою приватною власністю дружини
(чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй
(йому) особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57
СК України, суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте нею, ним за час їхнього
окремого проживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Відповідачка ОСОБА_1 в обґрунтування
своїх заперечень проти позовної вимоги
позивача про стягнення на його користь
1/2 частини грошових вкладів,
наголосила, що грошові кошти, які були
розміщені на рахунках в ПАТ КБ
«ПриватБанк» належать їй на праві
особистої власності, оскільки вони
були отримані нею від продажу належної
їй та її донці квартири, яка була
приватизована до шлюбних відносин з
позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що 08
жовтня 2011 року ОСОБА_1, яка діяла від
себе особисто та від імені ОСОБА_6 на
підставі довіреності, був укладений
договір купівлі-продажу квартири
НОМЕР_1 який посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу Харківської
області, зареєстрований в реєстрі за №
2492 /т. 1 а.с. 154/. Вказана квартира
належала ОСОБА_17, ОСОБА_6 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Відділом приватизації
житлового фонду Управління
комунального майна та приватизації
Харківської міської ради 23.05.2002 року за
реєстраційним № 5-02-226472, зареєстрована
у Комунальному підприємстві
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації» 19.06.2002 року за
реєстровим № П-5-58952. Згідно з п. 4 цього
договору продаж квартири вчинено за
суму 240000 грн. (що по курсу валют на 08.10.2011
року складає 30000 доларів США).

Відповідачка наголосила, що відразу
після продажу квартири 10.10.2011 року нею
був укладений договір № SAMDN5316
(вклад «Мультивалютний на 3 місяці») з
ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо внесення
вкладу у розмірі 25000 доларів США.

Відповідачка стверджує, що грошові
кошти, розміщені на її рахунках в ПАТ КБ
«ПриватБанк», 1/2 частину яких просить
стягнути позивач, є залишком
вищевказаної грошової суми та є
особистою власністю відповідачки.

Суд, вирішуючи питання щодо поділу
банківських вкладів, які відкриті на
ім'я відповідачки, приймає до уваги те,
що шлюбні відносини між позивачем та
відповідачкою фактично припинилися з
вересня 2012 року. При цьому,
відповідачкою ОСОБА_1 11.01.2013 року був
відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк» Приват
- вклад SAMDN 1651, рахунок - НОМЕР_3,
поточна сума без нарахування відсотків
якого станом на 01.09.2013 року складає 8768,24
доларів США.

Разом з цим, в матеріалах справи
відсутні докази того, що вказана сума
банківського вкладу у розмірі 8768,24
доларів США входить до обсягу спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства сторонами.

Таким чином, суд вважає, що банківський
вклад SAMDN 1651, рахунок - НОМЕР_3,
поточна сума без нарахування відсотків
якого станом на 01.09.2013 року складає 8768,24
доларів США, є особистою приватною
власністю відповідачки, оскільки він
був відкритий нею за час окремого
проживання позивача та відповідачки у
зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Стосовно вкладу від 11.01.2012 року
"Мультивалютний" на 3 місці SAMDN 1751,
стан - розірваний, дата розірвання
23.10.2012 року, рахунок - НОМЕР_3, поточна
сума без нарахування відсотків станом
на 01.09.2013 року - 49,31 доларів США, суд
вважає необхідним зазначити, що
відкриття вказаного рахунку
відповідачкою відбулося в період
шлюбних відносин з відповідачем.

Таким чином, суд вважає, що з
урахуванням положення ч. 1 ст. 70 СК
України, позовна вимога позивача за
зустрічним позовом про стягнення на
його користь 1/2 частина вказаної суми
вкладу у розмірі 24,65 доларів США, що в
еквіваленті по курсу НБУ станом на
22.04.2014 року складає 277,31 грн., є
обґрунтованою, законною та підлягаючою
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК, якщо
визначена позивачем ціна позову
вочевидь не відповідає дійсній
вартості спірного майна або на момент
пред'явлення позову встановити точну
його ціну неможливо, розмір судового
збору попередньо визначає суд з
наступним стягненням недоплаченого
або з поверненням переплаченого
судового збору відповідно до ціни
позову, встановленої судом при
вирішенні справи.

Враховуючи, що в матеріалах справи
відсутні відомості щодо дійсної
вартості майна, суд приймає до уваги
вартість будинку, визначену у договорі
купівлі-продажу від 24.03.2003 року, яка
складала 52470,00 грн.

Оскільки позивач за первісним позовом
просила суд визнати право власності на
1/2 частину житлового будинку, суд
визначає ціну позову в цій частині
позовних вимог у розмірі 26235,00 грн.
(52470,00/2 = 26235,00).

З огляду на викладене, та враховуючи, що
судом задоволено позовну вимогу
позивача за первісним позовом про
визнання права власності на 1/2 частину
спірного домоволодіння, суд вважає за
необхідне стягнути з відповідача за
первісним позовом на користь держави
недоплачену суму судового збору у
розмірі 262,35 грн.

Крім того, суд покладає витрати по
сплаті судового збору, понесені
позивачем за первісним позовом на
відповідача за первісним позовом
пропорційно розміру задоволених вимог
в сумі 254,01 грн. (139,31 грн. за майнові
вимоги + 114,70 грн. за немайнові вимоги).

Стосовно судових витрат по сплаті
судового збору за зустрічним позовом,
суд вважає необхідним зазначити
наступне.

Позивачем за зустрічним позовом були
збільшені зустрічні позовні вимоги,
після чого загальна сума майнових
вимог становить 73373,83 грн., у зв'язку з
чим сума судового збору за немайнові
вимоги повинна складати 733,73 грн.. Втім,
позивачем за зустрічним позовом було
сплачено суму судового збору за
немайновий характер спору у розмірі
242,76 грн. /т. І, а.с. 97/.

Таким чином, у зв'язку з недоплатою
позивачем за зустрічним позовом
судового збору за немайнові вимоги, суд
вважає необхідним стягнути з позивача
за зустрічним позовом на користь
державного бюджету України суму
судового збору у розмірі 490,97 грн..

Крім того, суд покладає витрати по
сплаті судового збору, понесені
позивачем за зустрічним позовом на
відповідача за зустрічним позовом
пропорційно розміру задоволених вимог
в сумі 2,77 грн.

Керуючись статтями ст. ст. 10, 31, 57, 60, 61, 79,
88, ч. 6 ст. 154, 169, 197, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з 11 липня 2002 року до 14
березня 2003 року.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на 1/2 частину житлового
будинку з надвірними будівлями по
АДРЕСА_2.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності на 1/2 частину облицювальної
цегли на суму 13931,70 грн..

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, витрати по
сплаті судового збору в сумі 254,01 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на
користь державного бюджету України
судовий збір у розмірі 262,35 грн..

В решті позову - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, 1/2 частину
банківського вкладу "Мультивалютний"
на 3 місці SAMDN 1751, рахунок НОМЕР_3 - у
сумі 24,65 доларів США по курсу НБУ станом
на 22.04.2014 року становить 277,31 грн..

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, на
користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, витрати по
сплаті судового збору у сумі 2,77 грн.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на
користь державного бюджету України
судовий збір у розмірі 490,97 грн..

В решті позову - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 06 червня 2013 року, та
зняти заборону відповідачу вчиняти
будь-які правочини відносно будинку
АДРЕСА_2 після набрання рішенням
законної сили.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, через Фрунзенський
районний суд м. Харкова. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Федорова О.В.