Справа № 456/2827/13-ц
Провадження № 2/456/131/2014
РІШЕННЯ

іменем України

16 квітня 2014 року Стрийський
міськрайонний суд Львівської області

у складі головуючого - судді
Пака В.М.

при секретарі
Лещишин З.О.

представників, адвокатів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Стрию справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третьої
особи Стрийськогол МВ ГУ ДМСВ у
Львівській області про визнання особи
такою, що втратили право користуванням
жилим приміщенням, суд

Встановив:

29.05.2013 р. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
звернулася з позовом в суд, просить
визнати її колишнього чоловіка ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та
зареєстрованого села Братківці
Стрийського району таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
яке знаходиться в будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
покликається на те, що відповідач її
колишній чоловік, шлюб з яким розірвали
11.05.2000 році, вона є власником нині
спірного житлового будинку на підставі
договору купівлі продажу № 2204 від
04.07.2002 року, посвідченого приватним
нотаріусом, є її особистою власністю,
оскільки придбала вказаний будинок
після розірвання шлюбу з відповідачем
по справі. Після розірвання шлюбу і
припинення спільного проживання
відповідач добровільно забрав усі свої
речі та виїхав, однак знятися з
реєстрації не бажає. З цього часу
пройшов рік, а тому на підставі ст.. 405 ЦК
України втрачає право на користування
даним житлом. Іншого порядку на його
користування між сторонами
встановлено не було. А тому просить
визнати, що відповідач втратив право
користування даним житловим
приміщенням, підлягає зняттю з
реєстрації.

В суді позивачка ОСОБА_3 та її
представник ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримали та пояснили, що згідно
договору купівлі-продажу від 04.07. 2002
року позивачка являється власником
спірного будинку в якому вона з
чоловіком продовжували проживати
після розірвання шлюбу, проводили
ремонт, постійно тут проживали до 13
квітня 2011 року, оскільки він її
добровільно покинув, зареєстрував шлюб
з іншою дружиною, з якою проживає без
реєстрації АДРЕСА_2, від спільного
проживання мають дитину, а в спірному
житлі проживає вона разом з їхнім сином
та невісткою.

Дійсно у провадженні Стрийського
міськрайонного суду, судді Янка Б.Я. з
27 червня 2013 року перебуває позовна
заява ОСОБА_4 до неї про визнання факту
проживання з нею однією сім'єю в даному
будинковолодінні, визнання його
спільною сумісною власністю та про
його поділ. Однак в процесі слухання
даної справи позивач по даному позову
ОСОБА_4 змінив свої вимоги, просив
стягнути з неї компенсацію його частку,
що становить 120 тис. грн., докази в нього
відсутні, хоча являвся будівельником,
проводив усі роботи своїми силами, а
тому вимагає від неї сплати
компенсації своєї частки. Вважає, що
він втратив право на користування
спірним житлом, хоча інтересу до нього
не втратив, а тому просить позовні
вимоги задовольнити, визнати, що він
втратив право на проживання. В суді
сторони заперечили про необхідність
об'єднання двох справ в одне
провадження. Позивачка ОСОБА_3 та її
представник на запитання чому не
ініціюють об'єднання двох позов сторін
в одне провадження, оскільки ОСОБА_4
подав свій позов про визнання
вказаного житла спільною сумісною
власністю та ще не вирішений іншим
складом суду вважали, що такий позов
повинен розглядатися окремо. При цьому
суд також вважає за можливе врахувати
строки розгляду даного спору.

Відповідач по справі ОСОБА_4
та його представник, адвокат ОСОБА_2 в
суді позовних вимог не визнали та
пояснили, що позивачка до березня 2012
року визнавала їхнє право на житло
спільним, оскільки після розірвання
шлюбу сторони продовжували проживати
однією сім'єю, за спільні кошти в 2002
році придбали вказане
будинковолодіння, продовжували
проживати разом однією сім'єю. ОСОБА_4
за фахом будівельник, тому усі
будівельні роботи проводив своїми
силами за спільні кошти, хоча дійсно
договір купівлі-продажу був оформлений
на позивачку. Він проживав у вказаному
будинку до березня 2012 року, оскільки
позивачка стала чинити йому перешкоди
в користуванні та проживанні у
спірному будинку, створювала неможливі
умови для проживання, налаштувала
проти нього сина, який з ним перестав
спілкуватися на початку березня 2012
року. Коли намагався черговий раз
попасти додому, викликала працівників
міліції. Дійсно він створив іншу сім'ю,
оскільки ОСОБА_3 позбавила його право
проживати в будинку, який він власними
руками побудував, а тому з метою
захистити своє порушене право на житло,
вимушений був звернутися до суду з
позовом про визнання спірного житло
спільною сумісною власністю та його
розподіл на дві частини.

Сам ОСОБА_4 народився в селі
Братківцях, усі його там знають, а також
і те, що він даний будинок будував
власними силами, іншого житла він не
має, а тому боїться залишитися взагалі
без постійного житла та постійного
місця проживання. Тут значиться
прописаним, неодноразово намагався
сюди вселитися та ночувати у власному
будинку, однак позивачка не пускає
його, викликає міліцію, має надію, що
доб'ється реальної частки у вказаному
житлі, до нього ніякого інтересу не
втратив, а тому просить відмовити в
задоволенні даної позовної заяви,
надіється мати свою частку в даному
житлі.

Поясненнями сторін, дослідженими
доказами по справі доведено, що позовні
вимоги до задоволення не підлягають.

Згідно вимог ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймачів або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. На підставі вимог ст. 405 ЦК
України член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Пояснення сторін по справі
доведено, що відповідач по справі та
позивачка ОСОБА_3 після прийняття
рішення суду в 2000 році про розірвання
їхнього шлюбу, не оформляючи
розлучення в органах РАЦС
продовжували проживати однією сім'єю, а
тому договір купівлі-продажу спірної
нерухомості в 2002 році був оформлений на
позивачку ОСОБА_3. Проживали проживати
сторони як одна сім'я про що
підтверджено дозволом позивачки на
постійну прописку та проживання у
спірному житлі відповідача пол. справі,
тобто в суді знайшло своє
підтвердження, що позивачка визнавала
колишнього свого чоловіка членом
сім'ї, який усі ці роки проводив ремонт
та добудову спірного житла, а тому не
може бути визнаний таким, що втратив
право користуванням спірним жилим
приміщенням, не втратив право на
проживання.

В суді позивачка ОСОБА_3 сама
ствердила суду, що розірвавши шлюб з
чоловіком в 2000 році, вона купила спірне
житло у 2002 році, в яке дала згоду на
прописку відповідача по справі ОСОБА_4,
продовжували спільно з ним проживати
до 13 квітня 2011 року, коли він забрався з
даної нерухомості добровільно. Дійсно
добудовував будинок. Тепер вимагає
через суд компенсації 120 000 грн.
Намагався вселитися однак вона його не
пускає бо має іншу жінку.

Отже, як вбачається з показань
сторін в спірному житлі проживати
відповідач не має можливості із-за
перешкод, які чинила та чинить йому
позивачка, яка в суді ствердила, що
разом проживали до 13 квітня 2011 року,
тепер тут проживає їхній син з
невісткою, який також з батьком не
розмовляє. Чим також підтверджено
позицію відповідача, що добровільно
він не покинув житло, до нього ніколи не
втрачав інтересу, вважав, що в ньому
буде проживати до старості.

Крім того, суд враховує і інші
обставини справи, а також те, що сторони
зареєстрували розлучення після
придбання спірної нерухомості та
приведення вказаного житла до
придатності проживання, куди
прописалися та спільно проживали до 2012
року, хоча відповідач оформив
розлучення тільки 11 жовтня 2011 році
Дана справа перебуває на судовому
розгляді з 29 травня 2013 року, а інша
справа про визнання права на частину
житла подана ОСОБА_4 до суду 27 червня 2013
року, також не знайшла свого вирішення.
а. с. 6-8.

Сторони по справі також суду
ствердили, що спірне житло в якому
проживає позивачка ремонт та добудову
проводив відповідач, починаючи з
моменту його придбання в 2002 році, однак
тепер позивачка забороняє вселитися
відповідачу за місцем прописки бо той
має іншу жінку. Тому вказані обставини
в справі свідчать, про те, що позовні
вимоги не можуть бути задоволені із-за
того, що позивачка чинила та продовжує
чинити перешкоди в користуванні
спірним житлом. Рішення про визнання
житла спільною сумісною власністю, чи
стягнення компенсацію вартості частки
в житлі ще не прийнято, а тому відсутні
підстави твердити, що відповідач
втратив інтерес до вказаного житла, не
проживає тут з поважних причин,
одружений з другою дружиною, вибрався
не з власної волі, а тому, що позивачка
його сюди не пустила, будинок спірний
знаходиться в населеному пункті в
якому відповідач народився, а тому суд
вважає за можливе відмовити в
задоволенні позовних вимог.

Отже, суд прийшов до
переконливого висновку, що відповідач
ОСОБА_4 у спірному житлі не проживає з
поважних причин, оскільки позивачка
помирилась з ним після прийняття
рішення про розлучення, провели
відповідний ремонт та добудову,
продовжували проживати разом у
вказаному житлі, визнавали один одного
членом сім'ї, позивачка твердить, що до
13.04.2011 року, а відповідач до 2012 року,
оскільки той має іншу жінку, після чого
неодноразово намагався тут
переночувати, продовжувати тут
проживати, сюди вселитися, однак
ОСОБА_3 чинять йому перешкоди в
користуванні житлом, а тому в
задоволенні позовних вимог суд
відмовляє.

Суд прийшов до висновку, що відповідач
має право тут проживати, однак не має
права розпоряджатися вказаним житлом
до прийняття рішення по іншому спору,
об'єднати в одне провадження дані
справи сторони відмовилися. З часу
виселення до часу подачі позову до суду
не минули річні строки, які б були
визнані судом без поважних причин та
давали підставу для задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 209,212, 215
ЦПК України і на підставі ст. ст. 64, 71,72,
163 ЖК України, ст. 405 ЦК України, суд

Вирішив:

В позові відмовити.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_4 до ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користуванням жилим приміщенням, яке
знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та
зняття його з реєстрації відмовити за
недоведеністю позовних вимог.

Судові витрати залишити за сторонами.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
протягом 10 днів з моменту його
оголошення шляхом подачі апеляції
Стрийському суду.

Головуючий-суддя В. М. Пак