РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.04.2014 року
м. Житомир

БОГУНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ЖИТОМИРА В
СКЛАДІ:

Головуючого
- судді Комісарчук О.В.

З участю
секретаря Содель А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за первісним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права на
користування житловим приміщенням та
вселення, та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі за первісним позовом
звернулись до суду з позовом, в якому
просили визнати за ними право
користування житловим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 і вселити їх у
вказану квартиру. При цьому посилались
на те, що відповідач є основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1,
разом з ним в квартирі зареєстровані та
мають право на користування нею
позивачі за первісним позовом. У
зв'язку з неприязними стосунками, які
виникли між сторонами по справі,
позивачі вимушені були тимчасово
переїхати до іншого місця проживання.
На початку 2012 року відповідач змінив
замки в квартирі, чинить перешкоди
позивачам в користуванні нею, а тому
вони вимушені звернутись до суду за
захистом порушеного права.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до
позивачів з зустрічним позовом, в якому
просив визнати їх такими, що втратили
право на користування вказаною вище
квартирою посилаючись на те, що вони не
проживають в квартирі АДРЕСА_1,
оскільки мають інше постійне місце
проживання, не проявляють інтерес до
даного житла, не приймають участь в
його утриманні. Вказав, що конфліктна
ситуація між ними виникла у зв'язку з
тим, що він звертався до позивачів з
проханням знятись з реєстрації та
зареєструватись за їх постійним місцем
проживання.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
первісний позов підтримала повністю, в
задоволенні зустрічного позову
просила відмовити за безпідставністю.
Пояснила, що відповідач чинить їй та її
сину перешкоди у користуванні
квартирою. Зазначила, що постійно у цій
квартирі не проживала, фактично
проживає з чоловіком, сином та його
родиною за іншою адресою, до батька
навідувалась періодично, проте з 2012
року взагалі не може потрапити до
квартири, оскільки батько змінив замки.

Позивач ОСОБА_2 вимоги за первісним
позовом підтримав повністю, в
задоволенні зустрічного позову просив
відмовити за безпідставністю. В
судовому засіданні вказав, що до дідуся
приходив періодично, інколи ночував,
постійно проживає за іншою адресою.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4 в
судовому засіданні первісний позов
підтримала з підстав, викладених в
ньому, просила задоволити. В
обґрунтування зазначила, що її
довіритель має право на користування
вказаною квартирою, але відповідач
чинить їй перешкоди. В задоволенні
зустрічного позову просила відмовити
за безпідставністю.

Письмові пояснення на первісний позов
та заперечення проти зустрічного
позову приєднані до матеріалів справи
(а.с.121-122).

Відповідачі за зустрічним позовом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяву про
застосування позовної давності
відносно вимог за зустрічним позовом,
оскільки вважають, що позивач за
зустрічним позовом ОСОБА_3 пропустив
трьохрічний строк позовної давності
звернення до суду.

Відповідач за первісним позовом вимоги
первісного позову не визнав, просив
відмовити в його задоволенні.
Зустрічний позов підтримав, просив
задоволити в повному обсязі. В
обґрунтування доводів пояснив, що
позивачі за первісним позовом ніколи з
ним не проживали, мають власне житло, в
якому постійно проживають. Зазначив, що
є пенсіонером, самостійно несе витрати
по сплаті всіх комунальних платежів,
оскільки проживає один, що
підтверджується відповідними актами,
складеними працівниками КВЖРЕП за
участю сусідів, на підставі яких
отримує субсидію для оплати
житлово-комунальних послуг. Неприязні
стосунки з донькою особливо
загострились після неодноразових
звернень до неї та онука знятись з
реєстраційного обліку за вказаною
адресою, а також у зв'язку з тим, що йому
були нанесені тілесні ушкодження
співмешканцем ОСОБА_1 В судовому
засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснив,
що дійсно змінив замки в квартирі, але
це було викликано необхідністю,
оскільки йому неодноразово наносились
тілесні ушкодження, відвідування
доньки закінчувались скандалом.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 в судовому засіданні в
задоволенні первісного позову просив
відмовити за безпідставністю.
Зустрічний позов просив задоволити,
оскільки позивачі за первісним позовом
в квартирі АДРЕСА_1 не проживають, хоча
і зареєстровані, а фактично проживають
в іншому помешканні, а тому втратили
право на користування квартирою.

Вислухавши пояснення учасників
судового розгляду, допитавши свідків,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
докази в їх сукупності за своїм
внутрішнім переконанням, суд приходить
до наступного висновку.

Відповідно до ст. 58 ЖК України єдиною
законною підставою для вселення до
жилого приміщення, яке належить до
житлового або громадського житлового
фонду є ордер.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та його
донька ОСОБА_1 набули право на
проживання та користування квартирою
АДРЕСА_1 на підставі ордеру, виданого
22.04.1982 року виконавчим комітетом
Богунської районної ради народних
депутатів м. Житомира.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач
вправі в установленому порядку за
письмовою згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно.

На момент видачі ордеру ОСОБА_1 була
неповнолітня.

В судовому засіданні встановлено і
було підтверджено сторонами, що ОСОБА_3
та мати ОСОБА_1 на момент отримання
ордеру на вказану квартиру та вселення
в неї разом не проживали, позивач за
первісним позовом ОСОБА_1 проживала з
матір'ю.

Позивач ОСОБА_2 набув право на
проживання у вказаній квартирі за
місцем реєстрації матері відповідно до
ст. 65 ЖК України.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3
надав суду докази, які підтверджують,
що за адресою АДРЕСА_1 він проживає
один, зокрема, акт обстеження
матеріально-побутових умов від 24.03.2006
року, акти, затверджені начальником
КВЖРЕП № 15, від 13.08.2011 року, 11.02.2012 року,
07.04.2012 року, 30.10.2012 року, 19.09.2013 року,
повідомлення про надання субсидій для
відшкодування витрат на оплату
житлово-комунальних послуг, як
малозабезпеченій особі (а.с. 53-64).

ОСОБА_3 надав суду докази, які
підтверджують, що він самостійно несе
всі витрати по оплаті
житлово-комунальних послуг, частина
копій приєднана до матеріалів справи
(а.с. 47-52), оригінали квитанцій були
надані суду для огляду та
досліджувались в судовому засіданні за
період з 2009 по 2014 роки.

Надані ж позивачем ОСОБА_1 копії
квитанцій про оплату
житлово-комунальних послуг надані
частково за період з 1998 по 2000 роки на
ім'я ОСОБА_3 (а.с. 88-93), що не свідчать про
те, що вона несе витрати по сплаті
житлово-комунальних послуг за адресою
АДРЕСА_1.

Суд не приймає як докази, що
підтверджують місце проживання
позивача ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1,
копії кредитних договорів та
листування з банківськими установами,
в яких зазначено місце її реєстрації за
вказаною вище адресою (а.с. 94-119), вказані
обставини спростовуються поясненнями
самої ОСОБА_1, яка зазначала, що за цією
адресою не проживала, а лише
навідувалась, а також письмовими
доказами, зокрема, зверненнями до
органів місцевого самоврядування із
зазначенням в них місця свого
фактичного проживання - 3-й АДРЕСА_5.

З досліджених в судовому засіданні
доказів встановлено, що позивач ОСОБА_1
на праві власності має нерухоме майно -
АДРЕСА_5, де фактично постійно проживає
з ОСОБА_7 та сином ОСОБА_2 і його родиною.

Дана обставина підтверджена
листуванням ОСОБА_1 з виконавчим
комітетом Житомирської міської ради
(а.с. 137-140), та не заперечувалось
позивачами за первісним позовом ОСОБА_1
та ОСОБА_2

Факт, що ОСОБА_1 не проживає по АДРЕСА_1,
підтверджений показами свідка ОСОБА_7,
який зазначив, що з ОСОБА_1 проживає
однією сім'єю протягом семи років,
проте АДРЕСА_1 вони не проживали, що
свідчить про наявність іншого
постійного місця проживання.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» визначено,
що на підтвердження факту вибуття
члена сім'ї наймача до іншого
житлового приміщення, суд може брати
до уваги будь-які фактичні дані, які
свідчать про обрання стороною іншого
постійного місця проживання
(повідомлення про це в листах,
розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо)

Зі змісту допитаних в судовому
засіданні свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які
є сусідами ОСОБА_3, вбачається, що
останній протягом тривалого часу
проживає один, ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_2 за
місцем проживання ОСОБА_3 вони жодного
разу не бачили. Свідок ОСОБА_8 зазначив,
що ОСОБА_3 скаржився, що його побили, він
не міг ходити в магазин за продуктами
харчування, а тому звертався до нього
за допомогою.

Слід також зазначити, що під час
розгляду справи ОСОБА_3 неодноразово
замінював свідків, які за його
клопотанням підлягали допиту в
судовому засіданні, зазначаючи при
цьому, що свідки відмовлялись давати
покази, оскільки ОСОБА_1 погрожувала
фізичним насиллям. Вказана обставина
була підтверджена в судовому засіданні
і показами свідка ОСОБА_8, який
зазначив, що ОСОБА_1 погрожувала йому,
якщо він буде свідчити, свідок, який був
заявлений попередньо, відмовився
давати покази.

На підтвердження обставин, що позивач
ОСОБА_1 зверталась зі скаргами на те, що
батько чинить їй перешкоди у
користуванні житлом надано копію заяви
до КВЖРЕП № 15, датовану 31.07.2013 року, а з
відповідним позовом про усунення
перешкод в користуванню квартирою
позивач звернулась майже одразу - вже
05.08.2013 року. Відповіді, яка була надана
на її адресу з приводу поданої заяви не
надала.

Надані позивачем ОСОБА_1 постанови про
відмову в порушенні кримінальних справ
від 13.01.2012 року та 24.04.2012 року не є
доказами в силу ч.ч. 3-4 ст. 61 ЦПК України,
які містять обставин, які не підлягають
доказуванню.

Зокрема, зі змісту постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 13.01.2012 року вбачається, що гр.
ОСОБА_7 заподіяв тілесні ушкодженні гр.
ОСОБА_3, проте відповідно до акту СМЕ
заподіяні тілесні ушкодження
відносились до легких, без
короткочасного розладу здоров'я, тобто
вбачались ознаки складу злочину,
передбаченого ст. 125 КК України,
дізнання та досудове розслідування за
якою не проводиться, а за ст. 296 КК
України в порушенні кримінальної
справи було відмовлено.

В постанові про відмову в порушенні
кримінальної справи від 24.04.2012 року
міститься лише виклад обставин,
зазначених в заяві гр. ОСОБА_1, жодні
фактичні дані не встановлено, а
відповідач ОСОБА_3 не заперечував, що
вимушений був змінити замки в квартирі,
оскільки хвилювався за свою безпеку.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали
доказів, які б підтвердили, що вони не
втратили інтерес до цієї квартири.

Переконливих доказів, які б свідчили,
що ОСОБА_3 чинив перешкоди позивачам в
користуванні квартирою, суду не надано,
що є їх обов'язком відповідно до змісту
ст.ст. 10,11,60 ЦПК України.

Факт заміни замків в квартирі, на які
посилаються позивачі, як на перешкоду у
користуванні квартирою, відбувся після
того, як співмешканець ОСОБА_1 - ОСОБА_7
заподіяв ОСОБА_3 тілесні ушкодження,
тобто було обумовлено турботою про
власну безпеку.

Таким чином, на підставі досліджених в
судовому засіданні доказів
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не
проживали в квартирі АДРЕСА_1 у зв'язку
з тим, що мали інше постійне місце
проживання, а за вказаною адресою були
лише зареєстровані.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996
року «Про застосування Конституції
України при здійсненні правовсуддя»
необхідно брати до уваги, що ст.33
Конституції гарантує кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання. Це означає, що наявність
чи відсутність прописки самі по собі
не можуть бути підставою для визнання
права користування жилим приміщенням
за особою, яка там проживала чи
вселилась туди як член сім'ї наймача
(власника) приміщення, або ж для відмови
їй у цьому.

Зі змісту статті 107 ЖК України
вбачається, що у разі вибуття члена
сім'ї наймача з жилого приміщення до
іншого населеного пункту або в інше
жиле приміщення, то член сім'ї, який
вибув, втрачає право на користування
цим жилим приміщенням.

Згідно з п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
житлового кодексу України» визначено,
що відповідно до ст.107 ЖК наймач або
член його сім'ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням
з дня вибуття, незалежно від
пред'явлення позову про це.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позивачі за
первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
добровільно обрали інше постійне місце
проживання, у зв'язку з чим фактично
втратили право на користування
житловим приміщенням АДРЕСА_1.

В зустрічній позовній заяві позивач
ОСОБА_3 посилався на ст.ст. 71, 72 ЖК
України як на підстави для задоволення
позову, хоча фактично зазначив, що
відповідачі за зустрічним позовом
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 самостійно визначили
собі інше місце проживання, у зв'язку з
цим не проявляли інтересу до вказаного
житла та не приймали участі в його
утриманні. Позивач ОСОБА_3 не вказував,
що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були тимчасово
відсутні за адресою місця реєстрації
АДРЕСА_1, що є підставою для
застосування ст. 71 ЖК України, а
вказував, що вони весь час фактично
проживають за іншою адресою і ніколи
тут не проживали.

Підставою позову є фактичні обставини,
які наведені у заяві, а тому зазначення
позивачем конкретної правової норми на
обґрунтування позову не є визначальним
при вирішенні судом питання про те,
яким законом слід керуватися при
вирішенні спору.

Оскільки фактичні обставини, викладені
в зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 не
відповідають конкретній правовій
нормі, обраній позивачем, суд вважає за
можливе застосувати закон, який
відповідає дійсним і фактичним
обставинам, викладеним в зустрічному
позові та застосувати ст. 107 ЖК України -
визнати відповідачів за зустрічним
позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням - квартирою № 2 по
Л. України, 42 в м. Житомирі, оскільки
вони вибули на проживання до іншого
житлового приміщення, що встановлено в
судовому засіданні.

Підстави для застосування позовної
давності згідно поданої позивачами за
первісним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2
заяви про застосування позовної
давності відсутні, оскільки
правопорушення є таким, що триває у
часі, у зв'язку із чим тривалість
порушення права не перешкоджає
задоволенню такої вимоги судом.
Аналогічна позиція висловлено в п. 36
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову
практику у справах про захист права
власності та інших речових прав», де
зазначено, що за змістом статті 391 ЦК
позовна давність не поширюється на
вимоги власника чи іншого володільця
про усунення перешкод у здійсненні ним
права користування чи розпорядження
своїм майном, що не пов'язані з
позбавленням володіння, оскільки
правопорушення є таким, що триває у
часі. У зв'язку із цим тривалість
порушення права не перешкоджає
задоволенню такої вимоги судом. Суд
вважає, що за аналогією вказана позиція
підлягає застосуванню і при вирішенні
позову про втрату права на
користування житловим приміщенням на
підставі норм не лише Цивільного, а й
Житлового кодексу.

Оскільки суд дійшов висновку про
задоволення зустрічного позову, то
вимоги за первісним позовом
задоволенню не підлягають за
безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 31, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні первісного позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права на користування житловим
приміщенням та вселення - відмовити.

Зустрічний позов задоволити.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що
втратили право на користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судовий збір в сумі 121,80 грн. з
кожного.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Житомирської
області через Богунський районний суд
міста Житомира шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Суддя
О.В. Комісарчук