Красилівський районний суд
Хмельницької області
Справа № 2-242/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2014 року м.Красилів

Красилівський районний суд
Хмельницької області в складі судді
Красняка В.І., при секретарі Федченко
Л.В., з участю позивача ОСОБА_1,
відповідача ОСОБА_2, третьої особи
ОСОБА_3, розглянувши цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
ОСОБА_3, про визнання договору
довічного утримання недійсним,

встановив:

позивачка звернулася до суду з
вказаним позовом, який уточнила під час
розгляду справи і разом з своїм
представником ОСОБА_4 підтримали в
судовому засіданні. Просили визнати
недійсним договір довічного утримання
від 23.04.2010 року, укладений між її тіткою
ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2. В
обґрунтування своїх вимог посилалися
на те, що волевиявлення ОСОБА_5 не було
вільним і не відповідало її волі, так як
на момент укладення вказаного договору
вона не усвідомлювала значення своїх
дій та не могла керувати ними, оскільки
з 16.07. 2002 року перебувала на обліку в
Хмельницькому обласному
психоневрологічному диспансері, як
така, що спостерігається у
лікарів-психіатрів. 15.10.2009 року та 25.03.2010
року вона була оглянута лікарем
диспансеру, яким було встановлено
діагноз: органічне ураження
центральної нервової системи, на фоні
атеросклерозу судин головного мозку у
вигляді вираженого психоорганічного
та наростаючого елементів, що
доводиться посмертним епікризом.
Протягом багатьох років у неї
прогресувало психічне захворювання,
яке потребувало специфічного
лікування, але вона від нього
категорично відмовлялася. В неї різко
погіршилась пам'ять, вона перестала
впізнавати навіть рідних людей і тому
потребувала постійної сторонньої
допомоги. Інтенсивне лікування дало
позитивні результати і ОСОБА_5 стала
адекватно поводитись та стала
спроможною себе обходити сама. За таких
обставин 05.02.2010 року ОСОБА_5 склала
заповіт на її ім'я на все належне їй
майно.

В квітні-травні 2010 року за ОСОБА_5
постійно доглядала її племінниця
ОСОБА_3, яка є третьою особою в справі. В
цей період, скориставшись хворобливим
станом ОСОБА_5 і тимчасовою
відсутністю її рідних, мешканець
сусідньої квартири АДРЕСА_4 ОСОБА_2,
відповідач по цій справі, почав
звертатися до приватних нотаріусів м.
Красилова з метою посвідчення договору
довічного утримання із ОСОБА_5. 23 квітня
2010 року приватний нотаріус
Красилівського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 посвідчив такий договір.
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла.

Позивачка та її представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги та
їх підстави.

Третя особа ОСОБА_3, підтримала позовні
вимоги своєї сестри позивачки ОСОБА_1,
просила їх задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_7
у судовому засіданні позов не визнали,
пояснили, що в 2003 році ОСОБА_5 продала
квартиру у м. Хмельницькому і
переїхала на постійне місце проживання
до АДРЕСА_1, в якій до укладення
договору довічного утримання
проживала сама, самостійно
нараховувала та сплачувала платежі за
спожиті комунальні послуги, газ та
електроенергію. На диспансерному
обліку в лікаря психіатра
Красилівської ЦРЛ не перебувала. За
період з березня по травень 2010 року до
ОСОБА_5 приходили працівники
Красилівської ЦРЛ і надавали лише
медичну допомогу з лікування водянки,
цирозу печінки,ССН,ХІХС, кахексії,
пролежнів, обмеженого некрозу шкіри
гомілки. Також відповідач пояснив, що
05.02.2010 року ОСОБА_5 склала заповіт на
ім'я позивачки, яка є її племінницею, на
все належне їй майно, оскільки вона
допомагала та підтримувала її. Коли в
подальшому позивачка перестала
надавати допомогу тітці, а він з сином
та дружиною почали піклуватися про неї
та допомагати в побуті, ОСОБА_5
запропонувала йому укласти договір
довічного утримання, на що,порадившись
з членами своєї сім'ї, він дав згоду.

Вказаний договір вони з ОСОБА_5 уклали
23.04.2010 року. За цим договором ОСОБА_5
передала йому у власність квартиру
АДРЕСА_1, а він зобов'язався довічно
повністю утримувати її, забезпечуючи
харчуванням, доглядом, необхідною
допомогою, медикаментами, здійснювати
прибирання і зберігати в її
безкоштовному довічному користуванні
кімнату у вказаній квартирі, а також в
разі смерті поховати її та встановити
пам'ятник. Всі свої зобов'язання він
повністю виконав.

Відповідач стверджує, що ОСОБА_5 ніколи
не страждала на психічні хвороби, які
могли б вплинути на її волевиявлення,
договір нею був складений самостійно
та відповідав її волі. На ОСОБА_5 ніхто
не чинив тиск, складення спірного
договору довічного утримання було її
особистим волевиявленням, і не
зважаючи на похилий вік, вона добре
розуміла значення своїх дій та
керувала ними.

Позивачка і третя особа ОСОБА_3, які
були для ОСОБА_5 племінницями, свою
тітку не провідували, ніякої допомоги
їй не надавали. За життя ОСОБА_5 вони не
ставили питання про визнання договору
довічного утримання недійсним.

Вислухавши сторони, свідків, експертів,
вивчивши надані докази, суд приходить
до наступного.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Судом встановлено і не заперечується
сторонами, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженка с.Слобідка Чернілівська
Красилівського району Хмельницької
області, була рідною тіткою позивачки
ОСОБА_1 і третьої особи ОСОБА_3, що
підтверджується ксерокопіями паспорта
ОСОБА_5, свідоцтвом про народження
ОСОБА_1.

14 березня 2003 року ОСОБА_5, яка на той час
проживала в АДРЕСА_5, за договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Красилівського районного
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрованого в реєстрі за №997,
купила в ОСОБА_9 і ОСОБА_10 квартиру
АДРЕСА_1, в якій зареєструвалась 01.04.2003
року, що підтверджується копією
вказаного договору та штампом в копії
її паспорта .

05 лютого 2010 року ОСОБА_5 склала заповіт
на користь позивачки ОСОБА_1, яким
заповіла їй все своє майно. Заповіт був
посвідчений державним нотаріусом
Красилівської державної нотаріальної
контори Тиховською В.В., зареєстрований
в реєстрі за №1-49.

23 квітня 2010 року ОСОБА_5 та відповідачем
ОСОБА_2 був складений договір
довічного утримання, посвідчений
приватним нотаріусом Красилівського
районного нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрований в реєстрі за №981,
відповідно до якого ОСОБА_12
зобов'язався довічно повністю
утримувати ОСОБА_5, забезпечувати
харчуванням, доглядом, необхідною
допомогою, медикаментами, здійснювати
прибирання і зберігати в її
безкоштовному довічному користуванні
кімнату у вказаній квартирі, а також в
разі смерті поховати її та встановити
пам'ятник.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла у віці 74
років, що підтверджується свідоцтвом
про смерть, виданим 18 червня 2010 року
відділом РАЦС Красилівського РУЮ
Хмельницької області.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_5 на момент складання договору
довічного утримання не була у
встановленому законом порядку визнана
недієздатною, не перебувала на
диспансерному обліку у лікаря
психіатра Красилівської ЦРЛ, не
проходила лікування від психічної
хвороби, що підтверджується листом
головного лікаря Красилівської
центральної районної лікарні №251 від 15
лютого 2012 року.

Згідно акту посмертної
судово-психіатричної експертизи №13
від 12 грудня 2011року, складеного
експертною комісією Хмельницької
обласної психіатричної лікарні №1,
ОСОБА_5 на момент складання договору
довічного утримання 23 квітня 2010 року
виявляла органічний розлад
особистості судинного ґенезу з
вираженим психоорганічним синдромом,
внаслідок цього не могла усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до акту №1 повторної
посмертної комісійної
судово-психіатричної експертизи від 21
січня 2013 року, складеного
судово-психіатричною експертною
комісією Українського НДІ соціальної і
судової психіатрії та наркології МОЗ
України, ОСОБА_5 страждала на:
«Органічне ураження головного мозку
судинного ґенезу з вираженим
інтелектуальнио-мнестичним зниженням,
що досягло ступеню деменції». За своїм
психічним станом ОСОБА_5 в момент
укладення договору довічного
утримання 23 квітня 2010 року з ОСОБА_2 не
могла усвідомлювати значення своїх дій
та керувати ними.

При цьому, як слідує з тексту
мотивувальних частин вищевказаних
актів посмертних судово-психіатричних
експертиз, експерти при проведені
аналізу матеріалів справи, посилаючись
на суперечливий характер показів
свідків та учасників процесу, брали за
основу медичну документацію, яка
складалася лише з медичної картки
амбулаторного хворого з Хмельницького
обласного психо-неврологічного
диспансеру без номеру.

Експерти ОСОБА_13 і ОСОБА_14 у судовому
засіданні підтвердили, що висновки
вказаних експертиз щодо психічного
стану ОСОБА_5 ґрунтувалися на записах
лікарів психоневрологічного
диспансеру ОСОБА_15 і ОСОБА_16 в картці
амбулаторного хворого ОСОБА_5, яку
головний лікар зазначеного диспансеру
ОСОБА_17 вважає такою, що відповідає
веденю медичної документації форми 025/0,
затвердженої наказом МОЗ України від
27.12.1999 року за №302.

Аналізуючи покази допитаних у судовому
засіданні свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19,
ОСОБА_20, ОСОБА_21,ОСОБА_22, які тривалий
час знали ОСОБА_5, спілкувалися з нею
протягом багатьох років, і ніяких
порушень психічного характеру за нею
не помічали, вона завжди поводила себе
адекватно, була послідовною у розмовах,
добре пам'ятала минуле, суд вважає, що у
судовому засіданні відповідачем було
доведено той факт, що ОСОБА_5 розуміла
значення своїх дій та могла ними
керувати.

Зазначені свідки підтвердили, що
ОСОБА_5 страждала на хворобу ніг, важко
пересувалася, а лежачою хворою стала
незадовго перед смертю. Свідок ОСОБА_23
підтвердила, що ОСОБА_5 25.03.2010 року
нікуди не виходила і не виїжджала за
межі м. Красилова. Свідок чула весь час
на протязі дня,що ОСОБА_5 була вдома та
щось робила у квартирі.

При цьому суд враховує, що свідок
ОСОБА_20 є лікарем, який неодноразово
відвідував ОСОБА_5 на дому і жодного
разу не констатував у неї будь яких
психічних розладів або порушень.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_8 і ОСОБА_25, які працювали
нотаріусами Красилівського районного
нотаріального округу, пояснили, що
ОСОБА_5 неодноразово зверталася до них
за вчиненням нотаріальних дій. Вони не
можуть стверджувати, що ОСОБА_5 була
психічно хворою, але через те, що вона
кричала, переходила з однієї теми на
іншу, скаржилася на родичів, у них
виникли сумніви щодо її психічного
здоров'я і вони не вчиняли нотаріальних
дій за її участю.

Аналізуючи покази свідків
ОСОБА_26,ОСОБА_27, ОСОБА_28 про неадекватну
поведінку ОСОБА_5, її забудькуватість,
невпізнання свідків, відмову впустити
до квартири, суд враховує, що вказані
свідки є родичами позивачки та третьої
особи, на час складання оспорюваного
договору з нею не спілкувалися,тому
вважає, що пояснення даних свідків не
можуть бути достатніми доказами того,
що ОСОБА_5 мала психічні вади та не
могла розуміти значення своїх дій.

При цьому суд враховує, що людина
похилого віку, як і будь яка людина,
може обізнатися, не пускати незнайомих
осіб до квартири, висувати свої
претензії до осіб, які погано з нею
повелися.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_6 і ОСОБА_11 які працювали
нотаріусами Красилівського районного
нотаріального округу, пояснила,що
знайомі з ОСОБА_5 в зв'язку з вчиненням
нотаріальних дій. ОСОБА_11 05 лютого 2010
року посвідчила заповіт ОСОБА_5, з якою
розмовляла особисто. При цьому
заповідач розмовляла вільно, чітко
промовляла слова і висловила свою волю
з приводу складання заповіту та його
змісту, вона розуміла значення своїх
дій, так як чітко та послідовно
відповідала на запитання, адекватно
себе поводила, самостійно обговорювала
умови заповіту, тому у неї не було
підстав для сумніву щодо дієздатності
заповідача.

ОСОБА_6 23 квітня 2010 року посвідчив
договір довічного утримання, укладений
ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2. При
цьому ОСОБА_5 повідомила його, про те, що
ОСОБА_2 доглядає за нею, висловила свою
волю з приводу складання договору та
його змісту, вона розуміла значення
своїх дій, так як чітко та послідовно
відповідала на запитання, адекватно
себе поводила, самостійно обговорювала
умови договору, тому у нього не було
підстав для сумніву щодо її
дієздатності.

Судом на підставі повідомлення
директора державного закладу»Центр
медичної статистики МОЗ України» за
№53/410 від 22.03.2013 року встановлено, що
надана головним лікарем Хмельницького
психоневрологічного диспансеру
ОСОБА_17 медична картка амбулаторного
хворого ОСОБА_5 не відповідає обліковій
формі, затвердженій наказом МОЗ
України від 27 грудня 1999 року №302, вона є
лише фрагментом (VIII розділ «Щоденник»).
Дана медична документація не
відповідає зразку, затвердженому
вищевказаним наказом МОЗ України.

Допитані у судовому засіданні свідки
ОСОБА_16 і ОСОБА_15 підтвердили в
судовому засіданні свої записи у
вказаному фрагменті картки
амбулаторного хворого ОСОБА_5, яку
надала особа, яка супроводжувала хвору.
Разом з тим, вони пояснили, що не можуть
стверджувати факт, що вони оглядали
саме ОСОБА_5, а не іншу особу, оскільки
документів, які б підтверджували особу,
яку вони оглядали і особу, яка її
привела, вони не перевіряли і відомості
про цих осіб до картки не вносили.

Крім того, фрагмент амбулаторної
картки ОСОБА_5 не містить інформації, що
вона заводилася саме Хмельницьким
обласним психоневрологічним
диспансером, не дає підстави вважати,
що вона належить покійній ОСОБА_5

За наведених обставин суд визнає
фрагмент картки амбулаторного хворого
ОСОБА_5 неналежним доказом.

Суд також визнає неналежним доказом
посмертний епікриз ОСОБА_5, який
наданий суду ОСОБА_1, оскільки згідно
повідомлення Красилівської ЦРЛ №734 від
10.06.2011 року епікриз ОСОБА_1 не видавався,
а записи до нього лікарем ОСОБА_29
внесені на свій розсуд при відсутності
медичної картки померлої.

Висновки вказаних посмертних
судово-психіатричних експертиз за
таких обставин також є безпідставним,
оскільки без врахування записів у
вказаному фрагменті амбулаторної
картки ОСОБА_5, факту наявності в неї
психічного захворювання на момент
складання договору довічного
утримання 23 квітня 2010 року, що
позбавляв би її можливості
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними не встановлює,
ґрунтується на припущеннях, тому
відповідно до закону не можуть бути
належними доказами у даній справі,
оскільки достовірно не встановлює тих
обставин, що ОСОБА_5 в момент складання
заповіту не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними.

Таким чином у судовому засіданні не
було встановлено, що у момент
підписання оскаржуваного договору
ОСОБА_5 страждала на психічну хворобу,
не усвідомлювала значення своїх дій та
не могла керувати ними.

Діюче законодавство передбачає, що
цивільна дієздатність фізичної особи
може бути обмежена тільки судом ( ч.1 ст.
36 ЦК України). Дана норма передбачає, що
суд може обмежити цивільну
дієздатність фізичної особи, якщо вона
страждає на психічний розлад, який
істотно впливає на її здатність
усвідомлювати значення своїх дій та
(або) керувати ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 36 ЦК України
цивільна дієздатність фізичної особи є
обмеженою з моменту набрання законної
сили рішенням суду про це.

У судовому засіданні не було надано
доказів у підтвердження того, що за
життя ОСОБА_5 порушувалося питання про
обмеження її цивільної дієздатності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що
ОСОБА_5 мала право на укладення
оскаржуваного договору довічного
утримання.

Посилання позивачки на те, що ОСОБА_5 не
мала повну цивільну дієздатність, тому
не мала права на укладення договору
довічного утримання, так як у своєму
психічному стані виявляла такі
психічні порушення, які істотно
впливали на її можливість
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, тобто обмежувала її
цивільну дієздатність, суд вважає
безпідставним, так як обмежити
цивільну дієздатність особи може
тільки суд. При цьому суд також
враховує, що вказаний договір ОСОБА_5
уклала після двох з половиною місяців
після написання заповіту на користь
позивачки, яка останній не визнає не
дійсним.

Крім того, у судовому засіданні з
пояснень експертів та акті вказаних
посмертних судово-психіатричних
експертиз встановлено, що підставою
для встановлення діагнозу
захворювання ОСОБА_5 був фрагмент
картки амбулаторного хворого ОСОБА_5, а
цей фрагмент картки визнано судом
неналежним доказом.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що у
судовому засіданні не було достовірно
встановлено, що ОСОБА_5 страждала на
психічну хворобу.

У судовому засіданні позивачкою не
було надано жодного доказу у
підтвердження того, що відповідач або
інші особи здійснювали на ОСОБА_5
фізичний або будь-який інший тиск при
укладені нею спірного договору, або що
вона через стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла ними керувати.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у
судовому засіданні беззаперечно не
встановлені підстави, з яких вказаний
договір довічного утримання може бути
визнаний недійсним, тому суд не вбачає
підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд
вважає необхідним скасувати вжиті
заходи забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 36, 225 ч.1, 744-746 ЦК України, ст.ст.
10,11,60, 154, 212, 214, 215, 223 ЦПК України, суд

вирішив:

у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа ОСОБА_3, про визнання
договору довічного утримання
недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2,
уродженки м. Хмельницький Хмельницької
області, реєстраційний номер облікової
картки платника податків - НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_2 судові витрати,
пов'язані: з переїздом до іншого
населеного пункту експертів в сумі 200
(двісті) гривень; проведенням
посмертної судово-психіатричної
експертизи №13 від 12.12.2011 року в сумі 743
(сімсот сорок три) гривні 48 копійок;
проведенням повторної посмертної
комісійної судово-психіатричної
експертизи № 1 від 21.01.2013 року в сумі 9968
(дев'ять тисяч дев'ятсот шістдесят
вісім) гривень 70 копійок; проведенням
фізико-хімічної експертизи матеріалів
документів №74 від 02.08.2013 року в сумі 8080
(вісім тисяч вісімдесят) гривень.

Арешт на належну ОСОБА_2 на праві
приватної власності квартиру АДРЕСА_1,
накладений 02 березня 2011 року ухвалою
Красилівського районного суду,
скасувати.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Хмельницької
області через Красилівський районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлений 05
квітня 2014 року.

Суддя: В. І. КРАСНЯК