АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий суддя
/ По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Скрипник С.В.

за участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 20 грудня 2013 року,

в с т а н о в
и л а :

В лютому 2013 року позивач ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, посилаючись на те, що
29 грудня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
отримали в позику від неї грошові кошти
у сумі 73000 доларів США та 2000 євро, що
згідно офіційного курсу НБУ становить
604570 гривень, про що складена розписка
29.12. 2011 року.

Вказані кошти відповідачі
зобов'язалися їй повернути до 01 квітня
2012 року, що підтверджує розпискою,
наданою відповідачами 29.12.2011 року.

Проте, у зазначений термін ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 своїх зобов'язань за договором
позики не виконали, на прохання
позивача про добровільне повернення
коштів не відреагували, кошти не
повернули.

Просила на підставі ст. ст. 1046, 1049 ЦК
України стягнути солідарно з
відповідачів суму боргу за договором
позики у сумі 604570 гривень.

Рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 20 грудня
2013 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 борг у сумі 604570 гривень та
судові витрати в розмірі 3441грн..

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

____________________________________________________________________

22ц-241/2014 р.
Головуючий у 1нстанції Стоцька
Л.А.

Категорія 19
доповідач Савчук М.В.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
змінити рішення суду першої та в
частині стягнення боргу з ОСОБА_3
Визнати незаконним та зняти арешт з
майна ОСОБА_3 Судові витрати покласти
на позивача.

Посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, незаконність та
необґрунтованість оскаржуваного
рішення.

Апелянт вважає, що суд першої
інстанції при ухвалені рішення не
враховано те, що відповідачка ОСОБА_2
визнала, що вона одна позичала гроші
у позивачки і вона підробила підпис
відповідача ОСОБА_3 і розписалась за
нього в розписці від 29.12.2011 року, також
безпідставно суд не взяв до уваги
висновок судової - почеркознавчої
експертизи № 2315.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, а рішення
суду - скасуванню в частині стягнення
боргу за договором позики та судових
витрат з ОСОБА_3 з ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову в цій частині з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення районного суду
вказаним вимог не відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
підписання відповідачем ОСОБА_3
розписки від 29.11.2011 року є встановленим
фактом.

Проте з таким висновком погодитися не
можна, оскільки суд дійшов його
внаслідок неповного з'ясування
обставин справи, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, що згідно ч. 1
ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення.

Судом установлено, що 29.12.2011 року від
імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було складено
розписку, в якій зазначено, що останні
отримали в борг у ОСОБА_1 кошти в сумі
73000 доларів США та 2000 євро, що згідно
офіційного курсу НБУ становить 604570
гривень. Вказані кошти зобв`язались
повернути до 01.04.2012 року. Фактом
погашення боргу є повернення цієї
розписки. На розписці зазначені
підписи обох відповідачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальнику) грошові
кошти, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів. Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника.

Відповідно до ст. 218 ЦК України,
недодержання сторонами письмової
форми правочину, яка встановлена
законом, не має наслідком його
недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину може доводитись письмовими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватись на свідченнях свідків.

Судом установлено, що відповідачем
ОСОБА_3 заперечується факт підписання
ним розписки від 29.12.2011 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
висновків експерта.

З матеріалів справи вбачається, що на
виконання ухвали Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 13.06.2013
року, судовим експертом 16.08.2013 року було
складено висновок № 2315, яким
встановлено, що підпис від імені
ОСОБА_3, розташований після рукописних
записів « 29.12.2011 г. ОСОБА_3» в правому
нижньому куті розписки від імені
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 29.12.2011 року,
виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з
наслідуванням справжніх підписів
ОСОБА_3 (а.с. 63-64).

Суд першої інстанції поставив під
сумнів належність та достовірність
даного доказу, оскільки, на думку суду,
судом не було надано експертній
установі матеріали, достатні для
проведення почеркознавчої експертизи
від 16.08.2013 року.

Відповідно до статті 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ немає для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Для встановлення належності та
достовірності доказів по справі з
метою з'ясування обставин, що мають
значення для справи, ухвалою
апеляційного суду від 30.01.2014 року було
призначено повторну комісійну
судово-почеркознавчу експертизу.

Згідно висновку експерта № 265 на
виконання ухвали апеляційного суду:
підпис від імені ОСОБА_3 в розписці від
імені ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 29.12.2011 року
виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою з
наслідуванням його підпису.

Експерт ОСОБА_6, який був допитаний під
час апеляційного розгляду в якості
свідка, показав, що відібрання
експериментальних зразків почерку
ОСОБА_3 відбулося у відповідності до
Інструкції про призначення та
проведення судових експертиз та
експертних досліджень, матеріалу
експериментальних зразків було
достатньо для ідентифікації підпису.

Крім того, відповідачка ОСОБА_2 в
судовому засіданні в своїх поясненнях
вказала, що підпис від імені ОСОБА_3
здійснено нею власноручно з
наслідуванням його підпису.

Частиною 1 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, визнані
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню.

Оскільки відповідачем ОСОБА_3 не
підписувалася боргова розписка, то в
силу вимог ст.ст. 203, 205, 526, 527, 1049 ЦК
України він не зобов'язаний
відповідати за вказаним зобов'язанням.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи,
що відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
з ухваленням нового рішення про
відмову у задоволенні позову в частині
стягнення боргу за договором позики. В
решті рішення необхідно залишити без
змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
не підлягають стягненню з ОСОБА_3
судові витрати.

Керуючись 303, 307, 309 ЦПК України, колегія
суддів,

в и р і ш и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 20 грудня 2013 року,
скасувати в частині стягнення боргу та
судових витрат з ОСОБА_3.

Відмовити в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :