Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1081/14 Головуючий
у 1-й інстанції Апаллонова Ю.В.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського
районного суду м.Запоріжжя від 01 серпня
2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи Відділ по
Орджонікідзевському району Служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської ради, приватний
нотаріус ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
договорів позики та іпотеки недійсними
та зобов'язання анулювання заборони на
відчуження, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулась в суд із
вказаним позовом, який згодом
уточнювала та доповнювала. Зазначала,
що на виконання договору позики від
29.08.2008 року, укладеного між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 того ж дня було укладено
нотаріально посвідчений іпотечний
договір, за яким ОСОБА_2 передала в
іпотеку належну на той час їй квартиру
АДРЕСА_1. Проте, даний договір не можна
було укладати без згоди Органу опіки та
піклування, оскільки на момент його
посвідчення в квартирі проживала і
була зареєстрована на той момент
неповнолітня донька позивача ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

В зв'язку з наведеним, позивач,
пославшись на ст.17 Закону України «Про
охорону дитинства», ст. 12 Закону
України «Про основи соціального
захисту бездомних громадян і
безпритульних дітей», просила суд
визнати недійсним вказаний договір,
зобов'язавши нотаріуса вилучити з
єдиного реєстру арештів і заборон
відповідні записи.

Крім того, пославшись на те, що при
укладенні договору позики між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 останній використав підробний
паспорт, позивач просила визнати
недійсним і договір позики.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м.Запоріжжя від 01 серпня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права, та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним положенням
закону.

Як вбачається із матеріалів
справи, що 29.08.2008 року між ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 був укладений нотаріально
посвідчений договір позики, за яким
ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_3 412 250,00 грн.,
що згідно курсу НБУ еквівалентно 85000
доларів США, зі строком виплати боргу
29.10.2008 року. (т.1 а.с.167).

29.08.2008 року між ОСОБА_2
(іпотекодавець) і ОСОБА_3
(іпотекодержатель) був укладений
нотаріально посвідчений іпотечний
договір, за яким забезпечується
виконання зобов'язання, що виникло у
ОСОБА_4 (позичальник) на підставі
договору позики від 29.08.2008 року (т.1 а.с.7).

Предметом іпотеки є квартира
АДРЕСА_1 в м. Запоріжжі, загальною
площею 34,5 кв.м. Предмет іпотеки
оцінений сторонами в сумі 412250,00 грн. (п.4
іпотечного договору).

23.02.2012р. Орджонікідзевським
районним судом м. Запоріжжя у справі
№2-2453/2011 (за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
договором позики та звернення
стягнення на предмет іпотеки) було
прийнято рішення, яким стягнуто з
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
заборгованість за договором позики від
29.08.2008р. у розмірі 838940,51 грн. Звернуто
стягнення на предмет іпотеки - квартиру
АДРЕСА_2, що належить на праві приватної
власності ОСОБА_2 шляхом проведення
прилюдних торгів за початковою ціною
предмета іпотеки в сумі 412250,00 грн.
Зобов'язано ОСОБА_2 звільнити
приміщення квартири АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 11.06.2012р. у
справі №22-2790/12 вищевказане рішення
суду першої інстанції від 23.02.2012 року
скасовано в частині задоволення вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на предмет іпотеки і в цій
частині ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні зазначених вимог
відмовлено. В решті рішення в
апеляційному порядку не
оскаржувалося.(т.1 а.с.200).

Вироком Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 18.03.2009р.
у справі №1-296/2009, яким ОСОБА_4 визнано
винним в скоєнні злочину,
передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.205, ч.3 ст.28,
ч.2 ст.366 КК України з призначенням йому
покарання, було встановлено, що в
паспорті громадянина України серії
НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_4 має місце зміна
первинного змісту (переклеєна
фотографія, змінені "Прізвище", "Ім'я",
"Дата народження", "Місце народження",
"Підпис").

Відмовляючи в задоволені позову
суд першої інстанції зазначає, що
зобов'язання за іпотечним договором
від 29.08.2008 року за реєстровим №11481,
укладеного між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, мають
похідний характер від зобов'язань за
договором позики від 29.08.2008 р. за
реєстровим №11480, укладеного між ОСОБА_3
і ОСОБА_4 На час розгляду цивільної
справи в суді зобов'язання сторін за
основним зобов'язанням - договором
позики від 29.08.2008 року за реєстровим
№11480 не припинились, а тому і
зобов'язання за іпотечним договором
від 29.08.2008 року за реєстровим №11481 також
вважаються не припиненими.

За правилами ст. 204 ЦК України
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину
не може суперечити ЦК України, іншим
актам цивільного законодавства та
моральним засадам суспільства.

Щодо доводів ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору позики від 29.08.2008
року недійсним через засудження
ОСОБА_4 за скоєння злочинів,
передбаченого ч.3 ст.28, ч.2 ст.205, ч.3 ст.28,
ч.2 ст.366 КК України, то судом першої
інстанції вірно визначено, що
позивачкою в ході розгляду справи не
було доведено того, що волевиявлення
ОСОБА_4 під час укладення та
нотаріального посвідчення договору
позики від 29.08.2008 року не було вільним і
не відповідало його внутрішній волі.
Сам ОСОБА_4, який є стороною цього
договору, на такі обставини і не
посилався, в той час, коли ОСОБА_2 не є
стороною договору позики.

Висновок суду першої інстанції
проте, що оскільки ОСОБА_4 не був
громадянином України, а договір
підписав з підробленим паспортом не є
підставою для визнання недійсним
договору позики від 29.08.2008 року,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відповідають вимогам закону.

Статтею 18 Закону України "Про
іпотеку" визначені істотні умови, які
має містити іпотечний договір, а саме:
для фізичних осіб - прізвище, ім'я, по
батькові, місце проживання із
зазначенням адреси та індивідуальний
ідентифікаційний номер у Державному
реєстрі фізичних осіб - платників
податків та інших обов'язкових
платежів зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання; опис предмета іпотеки,
достатній для його ідентифікації,
та/або його реєстраційні дані, у тому
числі кадастровий номер. У разі іпотеки
земельної ділянки має зазначатися її
цільове призначення; посилання на
видачу заставної або її відсутність. У
разі відсутності в іпотечному договорі
однієї з вказаних вище істотних умов
він може бути визнаний недійсним на
підставі рішення суду.

Зі змісту іпотечного договору
від 29.08.2008 року за реєстровим №11481
вбачається, що він містить всі істотні
умови, які передбачені статтею 18 Закону
України "Про іпотеку" (як спеціальним
законом), а саме: договір в його
преамбулі містить відомості про особу
іпотекодавця та іпотекодержателя
(прізвище, ім'я, по батькові, адреси
місця проживання та індивідуальні
ідентифікаційні номери); договір
містить зміст та розмір основного
зобов'язання, а також посилання на сам
договір позики, у якому встановлено
основне зобов'язання. Зокрема, пунктом 1
договору іпотеки передбачено, що цим
договором забезпечується виконання
зобов'язання, що виникло у ОСОБА_4
(надалі - позичальника) на підставі
договору позики, посвідченого 29.08.2008р.
за р. №11480 приватним нотаріусом
Запорізького міського нотаріального
округу ОСОБА_8, надалі - Основний
договір, укладеного на суму 412250 грн., що
еквівалентно 85000 доларів США, згідно
курсу НБУ на день посвідчення договору
з обумовленим в Основному договорі
строком повернення боргу до 29.10.2008р.;
договір містить опис предмета іпотеки,
достатній для його ідентифікації, -
пункт 2 договору, де зазначено, що
предмет іпотеки складає квартира
АДРЕСА_1 в місті Запоріжжі, загальною
площею 34,5 кв.м.; договір містить
посилання на те, що договір укладається
без випуску заставної (пункт 11 договору
іпотеки). Іпотечний договір містить і
інші умови, які стосуються вартості
предмету іпотеки; посилання на
документ, що підтверджує право
власності іпотекодавця на предмет
іпотеки; відомості про відсутність
обмежень та обтяжень прав іпотекодавця
на предмет іпотеки; спосіб звернення
стягнення на предмет іпотеки, тощо.

Колегія судів також
погоджується із висновком суду першої
інстанції проте, що іпотечний договір
містить істотні умови, які повинен
містить такий договір.

Відмовляючи в задоволенні
позову через відсутність попередньої
згоди органів опіки та піклування, суд
першої інстанції дійшов висновку що
позивачкою не було доведено належними
доказами факт проживання та реєстрації
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в квартирі АДРЕСА_3
на момент укладення іпотечного
договору від 29.08.2008 року, квартира була
нежилою, оскільки використовувалася
під офіс.

При цьому суд першої інстанції
вказує, що єдиним власником квартири
була ОСОБА_2. В пункті 10 іпотечного
договору іпотекодавець гарантував,
прав щодо квартири у третіх осіб як в
межах України, так і за межами України
не має.

Суд першої інстанції дійшов до
висновку, що спірна квартира була
нежилою на момент укладання іпотечного
договору і не могла використовуватися
для проживання.

При цьому такий висновок суду
ґрунтується на копії техпаспорту, в
якому зазначено, що на 17.12.2007 року
квартира була реконструйована для
використання її під офіс.(т.1.а.с.11,12).
поясненнях нотаріуса про
реконструкцію приміщення в нежитлове
зазначав (т.2 а.с.21) та письмових
поясненнях сусідки ОСОБА_9 що спірна
квартира використовується під офіс.
(т.2 а.с.4).

Письмові пояснення нотаріус
ОСОБА_5 , який засвідчував спірний
договір, є третьою особою у справі, за
правилами 57,62 ЦПК України, оскільки він
не допитувався в якості свідка не є
доказом у справі. Та у цих поясненнях
зазначено, що відповідно до технічної
документації квартира
використовується під офіс (а.с.21, т.2)

Так, на а.с.11,12 є копія техпаспорту
в якому зазначено в примітках
реконструкція квартири та
використання під офіс (а.с.11,12 т.1), проте
у витягу зазначено, що реконструкція
квартири є самовільною та квартира
складається з житлової площі 14,1 кв.м.
(а.с.10).

Матеріали справи не містять в
собі підтвердження, що квартира
АДРЕСА_4 була переведена відповідно до
вимог ст. 8 ЖК України у нежиле
приміщення для використання під офіс.

Як вбачається із іпотечного
договору предметом договору була
квартира АДРЕСА_5, яка зареєстрована на
праві власності за іпотекодавцем (а.с.7),
та за витягом із реєстру має житлову
площу 14.1 кв.м. (а.с.10), отже вона
відноситься до жилого фонду.

У нотаріально посвідчених
поясненнях ОСОБА_9, яка проживає у
АДРЕСА_9 зазначається, що квартира
АДРЕСА_3 використовується під офіс.
Проте ці пояснення надані у нотаріуса
23.01.2013 року та не містять інформації з
якого часу спірна квартира
використовується під офіс та чи
використовувалася вона під офіс на час
укладання іпотечного договору. Крім
того за вимогами ст. 50,63 ЦПК України
показання свідків має здійснюватися у
судовому засіданні з приведенням до
присяги (т.2 а.с.4).

Отже висновок суду першої
інстанції проте, що квартира АДРЕСА_3 на
час укладання іпотечного договору була
нежилою не відповідає фактичним
обставинам справи та вимогам ст. 8 ЖК
України.

Суд першої інстанції не прийняв
як належний доказ довідки МКП
"Основаніє" від 10.01.2013 року та від 11.02.2013
року, за якими ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 була
зареєстрована в АДРЕСА_1 в період з
10.08.2008 року по 01.10.2008 року (т.2 а.с.35, 44)
оскільки на час укладення договору
позики та договору іпотеки 29.08.2008 року,
з боку ОСОБА_2 нотаріусу була надана
інша довідка від 12.05.2008 року у АДРЕСА_1
ніхто не зареєстрований (т.2 а.с. 22).

Довідки від 10.01.2013 року та від
11.02.2013 року за висновком суду, не
містять жодної інформацію щодо
предмету доказування - безпосередньо
факту проживання малолітніх та
неповнолітніх дітей в квартирі на
момент укладання оспорюваного
договору застави -29.08.2008 року, довідки
видані через 5 років після укладання
спірного договору, фіксують події, які
відображені в цих довідках саме на час
їх видачі. Паспорт ОСОБА_7 серії НОМЕР_2,
виданий Орджонікідзевським РВ УМВС
України в Запорізькій області 24.03.2007
року, містить інформацію про її
реєстрацію з жовтня 2007 року за адресою
АДРЕСА_6. Згідно відомостей
адресно-довідкового сектору УДМС
України в Запорізькій області ОСОБА_7
зареєстрована 11.03.2011 року за
адресою:АДРЕСА_7 (т.2 а.с.59 зв).

Одночасно суд першої інстанції
зазначив, що за утаєння ОСОБА_2 в момент
підписання договору іпотеки
інформації відносно неповнолітніх
дітей, які за твердженням позивача
проживали у квартирі обтяженій
іпотекою, весь ризик за неправдиву
інформацію несе іпотекодавець, тобто
ОСОБА_2 та метою позивача є не захист
порушених прав неповнолітніх дітей, а
уникнення можливих наслідків втрати
майна, що перебуває під іпотекою.

Проте з такими доводами та
висновками суду не можна погодитися за
наступних підстав.

За змістом частини шостої статті
203 ЦК України відчуження майна на
підставі правочину, що вчиняється
батьками (усиновлювачами), не може
суперечити правам та інтересам їхніх
малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей, тому за
правилами статті 215 ЦК України такий
правочин підлягає визнанню недійсним.

Статтями 17, 18 Закону України
"Про охорону дитинства" встановлено, що
діти - члени сім'ї наймача або власника
житлового приміщення мають право
користування займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.
Органи опіки та піклування зобов'язані
здійснювати контроль за додержанням
батьками або особами, які їх замінюють
майнових та житлових прав дітей при
відчуженні жилих приміщень та купівлі
нового житла. Батьки або особи, які їх
замінюють, не мають права без дозволу
органів опіки піклування, наданого
відповідно до закону, укладати
договори, які підлягають нотаріальному
посвідченню та/або державній
реєстрації, відмовлятися від належних
дитині майнових прав, здійснювати
поділ, обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Згідно з ст. 12 Закону України
"Про основи соціального захист
бездомних осіб і безпритульних дітей"
держава охороняє і захищає права та
інтерес дітей під час вчинення
правочинів щодо нерухомого майна.
Неприпустиме зменшення або обмеження
прав та інтересів дітей під час
вчинення будь-яких правочинів щодо
жилих приміщень. Для вчинення
будь-яких правочинів щодо нерухомого
майна, право власності або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

За роз'ясненнями п. 44 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" згідно зі статтею 32 ЦК
України, статтею 177 СК України та
статтею 17 Закону України "Про охорону
дитинства" батьки не мають права без
дозволу органу опіки і піклування
укладати договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання. У зв'язку із
наведеним суди повинні виходити із
того, чи мала дитина право власності на
предмет іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки.

Таким чином, закон зобов'язує
нотаріусів при оформленні правочинів
щодо відчуження нерухомого майна
аналізувати подані йому документи,
зокрема, на предмет існування прав
користування таким нерухомим майном у
дитини (дітей). Тому нотаріуси для
встановлення факту користування
нерухомим майном вимагають довідку
про реєстрацію місця проживання або
місця перебування дитини за адресою
майна, що відчужується або
заставляється, видану
житлово-експлуатаційною організацією
або іншим відповідним уповноваженим
органом з питань реєстрації на час
укладання договору.

Тобто, право користування
майном члена сім'ї власника житла
пов'язано з моментом здійснення
реєстрації за місцем проживання особи,
що повинно перевірятися нотаріусом на
час укладення договору.

Як вбачається із матеріалів
справи при укладення 29.08.2008 року між
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 іпотечного договору
нотаріус прийняв довідку про
реєстрацію та проживання у іпотечній
квартирі не на час укладення договору ,
а яка була видана понад за три місяці до
його укладення , а саме 12.05.2008 року.

За довідками МКП "Основаніє"
від 10.01.2013 року та від 11.02.2013 року,
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована
в АДРЕСА_1 в період з 10.08.2008 року по 01.10.2008
року (т.2 а.с.35, 44) .

Зазначена інформація
перевірялася органами міліції та було
встановлено , що в період з 01.08.2008 року
по 01.10.2008 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 була
зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.98, 167, 170-172,
т.2)

Відповідно до довідки, яку на
вимогу апеляційного суду надав
Орджонікідзевський районний відділ у
м. Запоріжжя Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області, ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно інформації наданої
ЦОП №1 (картка форми Б), була
зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з
10.08.2008 року по 01.10.2008 рік. Копія картки
форми Б надана суду апеляційної
інстанції. (а.с.172)

Суд першої інстанції взяв до
уваги довідку ВРЕЖО , яка була надана
нотаріусу від 12.05.2008 року , за якою у
АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований (т.2 а.с.
22.), та вважав, що ця довідка суперечить
довідкам МКП "Основаніє" від 10.01.2013 року
та від 11.02.2013 року, але не звернув увагу
на дату укладання іпотечного договору,
який було укладено 29.08.2008 року.

При цьому суду першої інстанції
не звернув увагу, що довідка, яка була
надана нотаріусу була видана 12.05.2008
року. Та вже після отримання цієї
довідки - 10.08.2008 року, на час укладення
іпотечного договору, який був 29.08.2008
року в спірну квартиру була
зареєстрована неповнолітня ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.98, 167, 170-172, т.2)

Посилання суду на довідку
адресно-довідкового сектору УДМС
України в Запорізькій області , де
зазначено, що ОСОБА_7 зареєстрована
11.03.2011 року за адресою АДРЕСА_6 є
безпідставною , оскільки зазначена
довідка не містить в собі інформації
щодо спірного періоду - на час
укладання іпотечного договору 29.08.2008
року.

Отже протиріччя, яке знайшов суд
першої інстанції між довідками від
12.05.2008 року , за якою у АДРЕСА_1 ніхто не
зареєстрований (т.2 а.с. 22.), та довідками
МКП "Основаніє" від 10.01.2013 року та від
11.02.2013 року, за якими ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована в
АДРЕСА_1 в період з 10.08.2008 року по 01.10.2008
року (т.2 а.с.35, 44) не має, бо вони
містять інформацію про різний період
часу.

Суд у своєму рішенні як на підставу
відсутності реєстрації дитини
зазначає, що у паспорті ОСОБА_7 не має
реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 .

Між суд не звернув увагу, що в
матеріалах справи не має завіреної
копії паспорта ОСОБА_7, а ксерокопії
тільки півтора сторінки паспорту не
звіреної судом з оригіналом (а.с. 21 ) не
містить в собі повної інформації щодо
реєстрації особи, а тому не може
вважатися безперечним доказом
відсутності реєстрації ОСОБА_7 у
квартирі АДРЕСА_3 на час укладання
іпотечного договору.

В апеляційній інстанції перевірити
інформацію щодо реєстрації в паспорті
не можливо, оскільки за довідкою
паспорт ОСОБА_7 було знищено у зв'язку
із заміною його при зміні прізвища.

Оскільки неповнолітня ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2 за довідками МКП
"Основаніє" від 10.01.2013 року та від 11.02.2013
року, (т.2 а.с.35, 44) державної міграційної
служби України в Запорізькій області,
інформації наданої ЦОП №1 (картка форми
Б), (а.с.172), інформація яка перевірялася
органами міліції (а.с.98, 167, 170-172, т.2) в
період з 10.08.2008 року по 01.10.2008 року була
зареєстрована в АДРЕСА_1 (а.с.98, 167, 170-172,
т.2) на час укладання іпотечного
договору від 29.08.2008 року, отже вона мала
права користування нею та за вимогами
ст. 12 Закону України "Про основи
соціального захист бездомних осіб і
безпритульних дітей", ст. 32 ЦК України,
ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України
"Про охорону дитинства" без дозволу
органу опіки і піклування її мати
ОСОБА_2 не мала права без дозволу
органу опіки і піклування укладати
іпотечний договір.

Щодо висновків суду , що за утаєння
ОСОБА_2 в момент підписання договору
іпотеки інформації відносно
неповнолітніх дітей, весь ризик за
неправдиву інформацію має нести
іпотекодавець, то такий висновок
суперечить вимогам ст. 12 Закону України
"Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей"
та роз'ясненням п. 44 постанови ПВССУ
від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин" за якими
батьки не мають права без дозволу
органу опіки і піклування укладати
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню, якщо дитина має право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки, а
тому такий договір має визнаватися
недійсним.

З урахуванням вказаного, судова
колегія на підставі статей 203, 215 ЦК
дійшла висновку про визнання вказаного
договору недійсним.

Наведених обґрунтувань і
обставин справи суд першої інстанції
не прийняв до уваги, ухвалив рішення,
яке на переконання судової колегії не
відповідає в повній мірі вимогам
закону, прийнято з порушенням норм
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню з одночасним ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позову.

Відповідно до ст. 74 Закону України
«про нотаріат» та п. 5.1 глави 15 розділу
«порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами визнання недійним
договору іпотеки є підставою для
скасування нотаріусом заборони на
відчуження майна.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 307, 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 01
серпня 2013 року у цій справі про відмову
в задоволенні позову ОСОБА_2 скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Визнати недійсним нотаріально
посвідчений іпотечний договір від 29
серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 щодо квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язати приватного
нотаріуса ОСОБА_5 скасувати заборону на
відчуження квартири АДРЕСА_3, яку було
накладено у зв'язку з посвідченням
іпотечного договору від 29 серпня 2008
року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: