Справа № 256/1495/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 травня 2014 року

Калінінський районний суд м.
Донецька Донецької області в складі:

головуючого судді
- Токарєвої Н.М.,

при секретарі
- Тільної О.В.

за участю:

представника позивача
- ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до Калінінської
районної в м. Донецьку ради про
визначення часток у спільній сумісній
власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 з урахуванням
уточнень звернувся до суду з позовом до
Калінінської районної в м. Донецьку
ради про визначення часток у спільній
сумісній власності - квартири АДРЕСА_1.

Позивач свої позовні вимоги
обґрунтовував тим, що у житловому
будинку АДРЕСА_1 проживали батько
позивача - ОСОБА_3 та позивач - ОСОБА_2.
Спірна квартира була приватизована та
належала на праві спільної сумісної
власності позивачу та його батькові, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності па квартиру за № 15115 від 27
вересня 1993 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер
батько позивача - ОСОБА_3. Після його
смерті відкрилася спадщина на належну
йому частину у квартирі АДРЕСА_1.
Позивач звернувся до Восьмої Донецької
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини. Під час
звернення нотаріус виявила, що у
свідоцтві про право власності на
квартиру

спільної
сумісної власності не визначені частки
співвласників. Просив суд з
урахуванням уточнень визначити за
ОСОБА_2, ОСОБА_3 по ? частки квартири
АДРЕСА_1, яка знаходиться у спільній
сумісній власності.

Позивач у судове засідання не
з'явився до суду надав заяву, в якій
просив справу розглянути у його
відсутність за участю його
представника.

У судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги з
урахуванням уточнень і дала пояснення
аналогічні, викладеним у позовній
заяві.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився до суду надав
заяву, в якій просив справу розглянути
у відсутність представника
Калінінської районної в м. Донецьку
ради.

Розглянувши справу в межах
позовних вимог, вислухавши пояснення
представника позивача, дослідивши
матеріали справи та докази, суд дійшов
висновку, що позов є обґрунтованим та
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. 3 ч. 1 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 57 ЦПК України передбачає,
що доказами у справі є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін та інших обставин,
що мають істотне значення для
вирішення справи.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна із сторін зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Вимогами ст. 61 ЦПК України
визначені підстави звільнення від
доказування. Обставини, визнані
сторонами та іншими особами, що беруть
участь у справі, не підлягають
доказуванню. Обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування.

Відповідно до ст. 41 Конституції
України ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 17 Загальної
декларації прав людини кожна людина
має право володіти майном як
одноособово, так і разом з іншими. Ніхто
не може бути безпідставно позбавлений
свого майна.

У частинах 1, 2, 5 статті 319 ЦК
України закріплено, що власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд. Власник має
право вчиняти щодо свого майна будь-які
дії, які не суперечать закону. Власник
лише не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства.

Відповідно до ст. 321 ЦК України
ніхто не може бути протиправно
позбавленим права приватної власності
чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону, або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Статтею 355 ЦК України
встановлено, що майно, що є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Спільна
власність вважається частковою, якщо
договором або законом не встановлена
спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ст. 364 ЦК України
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільні часткові
власності.

Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦК
України, майно, що є у спільній
частковій власності, може бути
поділене в натурі між співвласниками
за домовленістю між ними. У разі поділу
спільного майна між співвласниками
право спільної часткової власності на
нього припиняється.

Статтею 368 ЦК України
встановлено, що спільна власність двох
або більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 370 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. У разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності. Вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільній сумісній власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

При праві спільної сумісної
власності кожному співвласникові
належить стиснуте право власності на
спільне майно. Тому майно, що є об'єктом
права їх спільної сумісної власності,
може бути поділене між співвласниками
за домовленістю між ними. При поділі
майна між учасниками права спільної
сумісної власності, а також при виділі
частки одного зі співвласників
необхідно попередньо визначити розмір
частки кожного зі співвласників у
праві власності на спільне майно. При
поділі майна, що належить учасникам
права спільної сумісної власності,
вважається рівність часток у праві
власності, що належить учасникам права
спільної сумісної власності, якщо інше
не передбачено законом, домовленістю
сторін або не встановлено судом згідно
з вимогами ст.. 372 ЦК України.

Судом встановлено, що 27.09.1993 року,
відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» ОСОБА_3 - батько позивача та
ОСОБА_2 - позивач приватизували
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

На підставі Свідоцтва про право
власності на квартиру (будинок) № 15115
від 27.09.1993 року, виданого Фондом
комунального майна Донецької міської
ради народних депутатів Донецької
області, квартира АДРЕСА_1, належала на
праві спільної сумісної власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Таким чином кожному із власників
цієї квартири, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2
стало належати по ? частки цієї
квартири, яка являлась їх спільним
майном.

Після приватизації вказаної
квартири в квартирі АДРЕСА_1 проживали
і були зареєстровані: ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько
позивача - ОСОБА_3, що підтверджується
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від
06.07.1995 року.

Так, у приватизації спірної
квартири взяли участь два чоловіка і
частка кожного повинна відповідати 1/2
частини квартири, оскільки Житловий
кодекс України не передбачає ніякого
пріоритету в праві на житлоплощу
кого-небудь з членів сім'ї наймача і
самого наймача, що проживає в квартирі.
Тому, суд вважає, що і частки при
передачі квартири в приватну власність
особам, що проживали в квартирі на
момент приватизації повинні бути
рівними, тобто в розмірі 1/2 частини від
квартири за кожним із співвласників.

Судом встановлено, що
співвласники договори про виділ
частки, про поділ нерухомого майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, не укладали. Вони в рівній
мірі користувалися сумісною власністю
- квартирою АДРЕСА_1 і вважали, що їх
частки є рівними. У такий спосіб суд
вважає, що їх частки є рівними, тобто по
1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

З наданих позивачем доказів
вбачається, що оскільки позивач не має
інших способів захисту свого права на
спадщину, суд вважає, що відповідно до
ст. 16 ЦК України його цивільне право
підлягає захисту шляхом визначення
розміру часток у приватній спільній
сумісній власності рівними по ? частині
за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як співвласників на
квартиру АДРЕСА_1.

Керуючись ст.ст. 3, 8,10, 11, 15,16,57,
58,59,60,61,79,84,88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до
Калінінської районної в м. Донецьку
ради про визначення часток у спільній
сумісній власності - задовольнити.

Визначити за ОСОБА_2 ? частку
квартири АДРЕСА_1 у спільній сумісній
власності.

Визначити за ОСОБА_3 ? частку
квартири АДРЕСА_1 у спільній сумісній
власності.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається до Апеляційного суду
Донецької області протягом десяти днів
з дня його оголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Токарєва Н.М.

05.05.2014