АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3315/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шевцова Т. В. Доповідач - Красвітна
Т.П. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
м. Дніпропетровськ

25 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів:
Михайловської С.Ю., Пономарь З.М.,

при секретарі Безверхому
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу по апеляційній скарзі
ОСОБА_2 на рішення Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Міського
комунального підприємства
"Дніпропетровські міські теплові
мережі" про поновлення на роботі та
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року позивач звернувся
до суду з даним позовом посилаючись на
те, що 18.01.1994 року він був прийнятий на
роботу до відповідача слюсарем 4
розряду, а з 01.02.1995 року йому присвоєно 5
розряд слюсаря. 02.10.2002 року його
звільнено з роботи, а 03.10.2002 року -
прийнято на роботу до відповідача, який
змінив назву. 01.04.2013 року наказом
відповідача №1066 його, позивача,
звільнили з займаної посади з
посиланням на п.2 ст.36 КЗпП України,
тобто за закінченням строку трудового
договору. З вказаним наказом позивач не
згоден, оскільки з 18.04.1994 року та по день
звільнення виконував одну й ту саму
роботу, на одному й тому ж робочому
місці, ніякого строкового договору він
не укладав, вважає трудовий договір, що
діяв до звільнення, безстроковим. Крім
того, наказ про звільнення винесений
під час тимчасової непрацездатності,
оскільки з 01.04.2013 року по 12.04.2013 року він,
позивач, перебував на лікарняному,
тобто відповідачем порушено ч. 3 ст. 40
КЗпП України. З наказом про звільнення
його ознайомили лише 16.04.2013 року,
трудову книжку видали - 12.05.2013 року,
остаточний розрахунок проведено -
24.05.2013 року. Вважає, що незаконним
звільненням йому спричинено моральну
шкоду, яку оцінив в 10000,0 грн. Позивач,
згідно уточнених позовних вимог,
просив суд поновити строк звернення до
суду, скасувати наказ №1066 від 08.04.2013
року про звільнення ОСОБА_2, поновити
його на посаді слюсаря з КВПтаА 5
розряду Бабушкінського теплового
району МКП "Дніпропетровські міські
теплові мережі" з моменту незаконного
звільнення, внести відповідний запис
до трудової книжки, стягнути з МКП
"Дніпропетровські міські теплові
мережі" середній заробіток за час
вимушеного прогулу та моральну шкоду
у розмірі 10000,0 грн.

Рішенням Бабушкінського
районного суду м. Дніпропетровська від
25 листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено; вирішено
питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права, у
зв'язку з чим ставить питання про
скасування оскаржуваного рішення та
ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів не
знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
оскаржуваного рішення, виходячи з
наступного.

Встановлено судом та стверджується
зібраними у справі доказами, що 18.04.1994
року позивач був прийнятий на роботу на
посаду слюсаря 4 розряду Підприємства
теплових мереж м. Дніпропетровська;
01.02.1995 року позивачу присвоєно 5 розряд.

02.10.2002 року позивача звільнено за
власним бажанням, а 03.10.2002 року прийнято
на роботу на посаду слюсаря 5 розряду
Бабушкінського районного філіалу, який
01.07.2007 року був перейменований в
Бабушкінський тепловий район міського
комунального підприємства
"Дніпропетровські міські теплові
мережі".

На підставі особистої заяви позивача
від 06.10.2011 року, що виконана у письмовій
формі, та наказу №197 від 13.10.2011 року
відповідача, ОСОБА_2 з 13.10.2011 року
переведено на посаду слюсаря з КВПтаА
п'ятого розряду на час опалювального
сезону 2011 - 2012 років.

На підставі особистої заяви позивача
від 20.03.2012 року, що виконана у письмовій
формі, та наказу №90 від 02.04.2012 року
відповідача, ОСОБА_2 з 09.04.2012 року
працював на 0,5 ставки слюсарем з КВПтаА
п'ятого розряду під час
міжопальвального періоду 2012 року.

На підставі особистої заяви позивача,
що складена у письмовій формі у жовтні
2012 року, та наказу №271 від 10.10.2012 року
відповідача, ОСОБА_2 з 15.10.2012 року
працював на посаді слюсаря з КВПтаА
п'ятого розряду під час опалювального
сезону 2012 - 2013 років.

Наведене вище стверджується копією
трудової книжки, особової картки
позивача, копіями відповідних заяв
позивача та наказів відповідача,
штатним розкладом виробничих
робітників Бабушкінського теплового
району МКП «Дніпропетровські міські
теплові мережі», табелями обліку
робочого часу.

Наказом МКП «Дніпропетровські міські
теплові мережі» за №1066 від 01.04.2013 року
позивача звільнено з 10.04.2013 року з
посади слюсаря з КВПтаА 5-го розряду на
підставі п.2 ст.36 КЗпП України, за
закінченням строку трудового договору
та у зв'язку з доповідною запискою
начальника Бабушкінського теплового
району; відповідний запис внесено до
трудової книжки позивача.

ОСОБА_2 надано суду листок
непрацездатності, згідно з яким
позивач перебував на лікарняному з
01.04.2013 року по 12.04.2013 року.

Про винесення наказу №1066 роботодавець
направив позивачу відповідне
письмове повідомлення №873 від 10.04.2013
року.

22.04.2013 року, не погодившись з наказом
про звільнення, позивач подав до
прокуратури Бабушкінського району м.
Дніпропетровська заяву щодо своєї
незгоди, яка була скерована 26.04.2013 року
до територіальної державної інспекції
праці в Дніпропетровській області.

Зазначене звернення позивача
розглянуто вказаною інспекцією та
листом від 12.06.2013 року позивачу
рекомендовано звернутись до суду.

Згідно до ст. 23 КЗпП України трудовий
договір може бути: 1) безстроковим, що
укладається на невизначений строк; 2) на
визначений строк, встановлений за
погодженням сторін; 3) таким, що
укладається на час виконання певної
роботи. Строковий трудовий договір
укладається у випадках, коли трудові
відносини не можуть бути встановлені
на невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.36 КЗпП України
підставою припинення трудового
договору є закінчення строку, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна з сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності (крім
звільнення за п. 5 цієї статті), а також у
період перебування працівника у
відпустці. Це правило не поширюється на
випадок повної ліквідації
підприємства, установи, організації.
Аналогічні правила застосовуються і до
випадків звільнення працівника з
підстав, передбачених ст. 41 КЗпП
України (ч. 3 цієї норми).

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст.235 КЗпП України у
разі звільнення без законної підстави
або незаконного переведення на іншу
роботу працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
повинен відшкодувати заподіяну
моральну шкоду працівнику, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Виходячи з викладеного, місцевий суд
ухвалив правильне по суті рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог,
але дійшов помилкового висновку про
припинення трудових правовідносин
сторін 01.04.2013 року - з часу перебування
позивача на лікарняному, адже
тимчасова непрацездатність працівника
не свідчить про припинення дії
трудового договору.

Надавши оцінки представленим у справі
доказам у їх сукупності, колегія суддів
дійшла висновку, що трудовий договір
сторін було правомірно припинено 10.04.2013
року на підставі наказу МКП
«Дніпропетровські міські теплові
мережі» за №1066 від 01.04.2013 року, яким
позивача звільнено 10.04.2013 року
(останній день дії трудового договору)
з посади слюсаря 5 розряду на підставі
п.2 ст.36 КЗпП України, за закінченням
строку трудового договору.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що роботодавцем правильно
визначено дату закінчення дії
строкового трудового договору з
позивачем; оскаржуваний наказ про
звільнення позивача №1066 відповідає
розпорядженню Дніпропетровського
міського голови від 02.04.2013 року та
наказу МКП «Дніпропетровські міські
теплові мережі» №156 від 09.04.2013 року,
згідно з якими опалювальний сезон 2012 -
2013 років закінчується 11.04.2013 року
(відповідно до пояснень представника
відповідача - останнім днем
опалювального сезону є 10.04.2013 року), що
обумовило необхідність припинення
строкових договорів з працівниками МКП
«Дніпропетровські міські теплові
мережі», які були прийняті на роботу на
час опалювального сезону 2012 - 2013 років,
саме 10 квітня 2013 року.

Безпідставними є посилання апелянта на
те, що роботодавцем порушені вимоги ч. 3
ст. 40 КЗпП України у зв»язку зі
звільненням позивача під час
тимчасової непрацездатності на
підставі п.2 ст.36 КЗпП України, за
закінченням строку трудового договору.

Колегія наголошує, що зміст поняття
"розірвання трудового договору з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу" розкрито
законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до
якого віднесено лише звільнення з
підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП
України. Це виключає охоплення змістом
терміну "розірвання трудового договору
з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу" будь-якого
іншого звільнення, підстава якого не
зазначена в ст. ст. 40, 41 КЗпП України або
яке законодавець спеціально не
визначив як розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу.

Враховуючи правову позицію, висловлену
Верховним Судом України у постанові
№6-127цс12 від 23.01.2013року, виходячи зі
змісту ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40,
41 КЗпП України, колегія дійшла
висновку, що на припинення трудового
договору з працівником з підстав,
передбачених п. 2 ст. 36 КЗпП України, а не
у зв'язку зі звільненням працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, ч. 3 ст. 40
КЗпП України не поширюється.

Виходячи з викладеного, зважаючи на
правові підстави позову, колегія
дійшла висновку про правомірне
звільнення позивача, відсутність
порушень роботодавцем прав позивача
при звільненні, що свідчить про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог про скасування наказу
про звільнення №1066 від 01.04.2013 року,
поновлення на роботі та обумовлює
відсутність підстав для задоволення
позову в частині внесення до трудової
книжки запису про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу і моральної шкоди.

Крім того, місцевий суд дійшов
правильного висновку про
недоведеність тверджень позивача про
те, що накази про переведення, які він
писав власноруч, написані під тиском
адміністрації відповідача.

Доводи апелянта про те, що на час
звільненні між ним та відповідачем
діяв безстроковий трудовий договір є
недоведеними, відповідні докази суду
не надані. Крім того, судом встановлено,
що на підставі особистої заяви
позивача, що складена у письмовій формі
у жовтні 2012 року, та наказу №271 від
10.10.2012 року відповідача, з ОСОБА_2 було
укладено трудовий договір з 15.10.2012 року
на період опалювального сезону 2012 - 2013
років; отже, вказаний трудовий договір
було укладено на визначений строк, що
свідчить про його строковий характер.

Суд апеляційної інстанції наголошує,
що позовні вимоги у зв»язку із
затримкою розрахунку при звільненні,
несвоєчасною видачею трудової книжки
позивачем не заявлені.

Доводи апелянта про те, що судом першої
інстанції не розглянуті по суті
позовні вимоги, які були викладені у
доповненні до позовної заяви, що надане
місцевому суду у день винесення
оскаржуваного рішення - 25.11.2013 року, та
стосуються скасування наказів
відповідача про переведення ОСОБА_2 №197
від 10.10.2011 року, №90 від 02.04.2012 року, №271
від 10.10.2012 року, стягнення з відповідача
недоплаченого середнього заробітку за
період припинення опалювального
сезону у 2013 році, - не спростовують
наведених вище висновків апеляційного
суду щодо відсутності підстав для
задоволення позову в частині
скасування наказу про звільнення №1066
від 01.04.2013 року, поновлення на роботі,
внесення відповідного запису до
трудової книжки, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
стягнення, у зв»язку зі звільненням,
моральної шкоди.

Зважаючи на викладене, колегія
наголошує, що позивач має право на
розгляд судом, у передбаченому діючим
цивільним процесуальним законом
прядку, його позовних вимог про
визнання незаконними наказів про
переведення, стягнення заробітної
плати, тощо. В подальшому, за наявності
відповідних підстав, позивач не
позбавлений права звернення до суду із
заявою в порядку глави 4 ЦПК України
«Провадження у зв»язку з
нововиявленими обставинами».

Крім того, звільнення ОСОБА_2 за
закінченням терміну строкового
трудового договору не позбавляє його
права вирішення питання щодо
працевлаштування на підприємство за
новим трудовим договором.

Судом встановлено, що порушення
позивачем місячного строку,
передбаченого ст. 233 КЗпП України,
відбулося через наявність поважних
причин, оскільки за захистом своїх
трудових прав позивач звертався до
прокуратури, питання правомірності
звільнення позивача розглядалось
територіальною державною інспекцією
праці в Дніпропетровській області.

Виходячи з вимог ст. 88 ЦПК України,
приймаючи до уваги, що позивач ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, має право на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни, що стверджується
копією відповідного посвідчення,
місцевий суд дійшов правильного
висновку про віднесення судового збору
на рахунок держави та, зважаючи на
відмову у задоволенні позовних вимог,
відсутність підстав для стягнення на
користь позивача понесених ним витрат
у зв»язку з розглядом даної справи.

Отже, наведені в апеляційній скарзі
доводи зводяться до переоцінки доказів
і незгоди з висновками суду по їх
оцінці та не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах
заявлених позовних вимог та змісту
доводів апеляційної скарги,
враховуючи, що висновок місцевого суду
про необхідність відмови у задоволені
позовних вимог, які розглянуті по суті,
є правильним, колегія вважає, що
оскаржуване рішення підлягає
залишенню без змін, оскільки,
відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не
може бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань; апеляційна
скарга підлягає залишенню без
задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду
м. Дніпропетровська від 25 листопада 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, протягом двадцяти днів
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді