УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Мазур Л.М., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, третя особа: Головне управління
юстиції у м. Києві, про визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину на обов'язкову частку,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою
адвокатом ОСОБА_6, на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 30 вересня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 14 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_5, в якому
просив визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину на обов'язкову частку
за законом, видане 16 грудня 1992 року
Третьою київської державною
нотаріальною конторою ОСОБА_5 після
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7

На обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 16 листопада 1985 року
отримав Ѕ частини житлового будинку
АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 -
ОСОБА_8, а відповідно до свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 16
грудня 1992 року - 1/3 частини
вказаного житлового будинку після
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_7

Вказав, що мати заповіла йому Ѕ частини
цього житлового будинку, проте
отримати свідоцтво про право на
спадщину на зазначену частку він не мав
змоги, оскільки відповідачка
звернулася із заявою про прийняття
спадщини із врахуванням її, як інваліда
ІІ групи по зору, обов'язкової частки у
спадщині після померлої матері ОСОБА_9

Позивач зазначив, що доступ до
спадкової справи отримав у лютому 2013
року, під час ознайомлення із
матеріалами якої дізнався, що
інвалідність ОСОБА_5 встановлена 04
вересня 1992 року, тобто через п'ять
місяців після відкриття спадщини.

Вважає, що свідоцтво про право на
спадщину на обов'язкову частку за
законом на 1/6 частини спірного
житлового будинку видане на ім'я
відповідачки безпідставно, оскільки на
час відкриття спадщини вона не мала
інвалідності, у зв'язку з чим просив
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 вересня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено за спливом строку позовної
давності.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від
14 січня 2014 року апеляційну скаргу
ОСОБА_4 відхилено, рішення
Шевченківського районного суду
м. Києва від 30 вересня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_4 -
ОСОБА_6, мотивуючи свої доводи
порушенням судами першої та
апеляційної інстанцій норм
процесуального права, просить
скасувати рішення судів першої та
апеляційної інстанцій і направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, дослідивши докази у
справі й давши їм належну оцінку,
керувалися положеннями ст. ст. 71, 74-76, 525,
535 ЦК УРСР та дійшли обґрунтованого
висновку про застосування строку
позовної давності за заявою
відповідача та пропуск позивачем
загального строку позовної давності,
оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно
проживають у одному домоволодінні, яке
ними отримано у порядку спадкування,
між сторонами з 2009 року вирішуються
спори щодо користування будинком
відповідно до їх часток, і позивача
ОСОБА_4, як спадкоємця, не було обмежено
у праві ознайомлення із спадковою
справою померлої ОСОБА_7, а тому в
розумінні ст. 76 ЦК УРСР він повинен був
і міг дізнатися з 1992 року про
порушення свого права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами попередніх
інстанцій були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо їх оцінки та не спростовують
висновків судів попередніх інстанцій,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваних
рішень.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану
адвокатом ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 30 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 14 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк