Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Матвєйшина О.Б.
Провадження № 22ц/782/1390/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого: Матвєйшиної О.Б..

суддів: Малієнко Н.В., Єрмакова Ю.В.,

при секретарі: Борзило О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську справу за
апеляційними скаргами представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ПАТ
«Краснодонвугілля» на рішення
Краснодонського міськрайонного суду
Луганської області від 11 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ
«Краснодонвугілля», третя особа
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Краснодоні
Луганської області про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
пошкодженням здоров'я,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
публічного акціонерного товариства
"Краснодонвугілля" про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
пошкодженням здоров'я, який надалі
уточнював, в обґрунтування якого
вказав, що з 24.05.1999 року по 26.12.2007 року
працював у вугільній промисловості та
в цей час отримав професійне
захворювання. Останнім місцем роботи
була шахта "Самсонівська - Західна" ПАТ
«Краснодонвугілля», з якої був
звільнений за станом здоров'я за п. 2 ст.
40 КЗпП України, під час роботи в якій
06.09.2007 року при виконанні трудових
обов'язків позивача було травмовано.
Згідно медичного висновку МСЕК від 26.2007
року йому було встановлено 90% втрати
працездатності вперше по 01.01.2009 року,
згідно медичного висновку МСЕК від
25.12.2012 року позивачу було встановлено
повторно 70% втрати працездатності по
професійному захворюванню та
встановлена 2 група інвалідності.
Стійка втрата працездатності завдала
йому фізичний біль та моральне
страждання, він кожного дня зазнає болю
у травмованій нозі, важко ходити, часто
лікується, на що витрачає значний час і
тому його нормальні життєві стосунки
порушено. Він змушений додавати
додаткових зусиль для організації
свого життя, з'явилось почуття страху
за своє подальше життя та здоров'я.

Позивач просив суд стягнути з
публічного акціонерного товариства
"Краснодонвугілля" на свою користь
моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням
здоров'я в сумі 700 000,00грн.

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 11 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Суд стягнув з публічного акціонерного
товариства "Краснодонвугілля" на
користь ОСОБА_2 в рахунок компенсації
моральної шкоди, спричиненої
пошкодженням здоров'я 40 000,00грн.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 просить рішення суду
першої інстанції змінити, збільшити
розмір стягнутої моральної шкоди з 40000
грн. до 700000 грн., посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі публічне
акціонерне товариство
"Краснодонвугілля" просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі через необґрунтованість та у
зв'язку з пропуском строку для
звернення до суду, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
внаслідок трудового каліцтва на
виробництві, а саме, на підприємстві
вугільної промисловості, позивачу,
відповідно до довідки МСЕК встановлено
90% втрати професійної працездатності,
визнано інвалідом 1 групи, після
останнього переогляду - з 01.012012 року
встановлено 70% втрати працездатності.

У всіх довідках МСЕК є посилання на
значне обмеження життєдіяльності
позивача його потребу у
медикаментозному лікуванні,
протезуванні.

Вказані обставини та висновки суду
першої інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону, зазначеному в тексті
оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач з 24.05.1999 року по 26.12.2007 року
працював у вугільній промисловості та
в цей час отримав професійне
захворювання. Останнім місцем роботи
була шахта "Самсонівська - Західна" ПАТ
«Краснодонвугілля», з якої був
звільнений за станом здоров'я за п. 2 ст.
40 КЗпП України. 06.09.2007 року при
виконанні трудових обов'язків позивача
було травмовано.

Згідно з випискою із акта огляду МСЕК
позивачу з 26.12.2007 року по 01.01.2009 року
було встановлено 90% втрати
працездатності через трудове каліцтво,
він визнаний інвалідом першої групи.
Після перегляду встановлено 80% втрати
працездатності з 01.01.2009 року по
01.01.2010рік. З 01.01.2010 року по 01.01.2011 року; з
01.01.2011 року по 01.01.2012 року, з 01.01.2012 року
встановлено 70% втрати працездатності.

Згідно акту про нещасний випадок на
виробництві № 58 від 20.09.2007 року
зазначено, що 06.09.2007 року під час
виконання професійних обов'язків,
внаслідок обрушення породи, позивача
було травмовано: відкритий перелом
середньої тритини правої гомілки з
розтрощенням м'яких тканин кістки з
послідуючою ампутацією, закритий
перелом обох кісток лівої гомілки зі
зміщенням. Нещасний випадок стався
через порушення вимог «паспорта
виїмкової дільниці» в частині
невиконання позивачем технології
робіт.

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України, враховує
правову позицію Верховного Суду
України за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення із
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, яка
викладена у постанові від № 6-26 цс 12 від
18.04.2012 року, щодо застосування правової
норми у правовідносинах про
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП
України забезпечення безпечних і
нешкідливих умов праці покладається на
власника або на уповноважений ним
орган. За частиною 4 цієї ж статті
власник або уповноважений ним орган
повинен впроваджувати сучасні засоби
техніки безпеки, які запобігають
виробничому травматизмові і
забезпечувати санітарно-гігієнічні
умови, що запобігають виникненню
професійних захворювань працівників.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В рішенні Конституційного Суду України
від 8 жовтня 2008 року у справі за
конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень підпункту "б" підпункту 4
пункту 3 статті 7 Закону України "Про
страхові тарифи на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
пункту 1, абзацу третього пункту 5,
пункту 9, абзаців другого, третього
пункту 10, пункту 11 розділу І Закону
України "Про внесення змін до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(справа про страхові " виплати),
зазначено, що хоча і скасовано право
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання, на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
проте Конституційний Суд України
вважає, що саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків щодо
відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України.

В пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України (набрала чинності 13 січня
2000 р.) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової шкоди)
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
"Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII "Про охорону праці" у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Законом України від 23 лютого 2007 року N
717-V "Про внесення змін до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" внесені зміни до
абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1
частини першої статті 21, частини
третьої статті 28, виключено частину
третю статті 34 вказаного Закону,
скасовано право потерпілих на
виробництві громадян на відшкодування
їм моральної (немайнової) шкоди за
рахунок Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України.

Отже, припинення дії Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в частині
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку не звільняє роботодавця від
відшкодування зазначеної моральної
шкоди відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП
України.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку, що позивач має
право на відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з ушкодженням здоров'я і ця
шкода повинна бути відшкодована
відповідачем як роботодавцем.

Визначаючи розмір моральної шкоди у
сумі 40000 грн., суд першої інстанції
керувався засадами розумності,
виваженості і справедливості; врахував
характер і обсяг фізичних і душевних
страждань, які зазнав і продовжує
зазнавати позивач; встановлення
ступень втрати професійної
працездатності у розмірі 90 % та другу
групу інвалідності, неможливість
відновлення професійної
працездатності та продовжувати
працювати за професією шахтаря,
зніженості самооцінки, важкість
вимушених змін в житті позивача,
характер додаткових зусиль для
організації його життя, звуженості
кола спілкування, необхідності
постійного медикаментозного лікування
та обов'язкового стаціонарного
лікування, безпосередньої загрози для
життя через наявний стан здоров'я,
ампутація ноги унеможливлює
відновлення втрачених життєвих
функцій організму.

Апеляційний суд не знаходить підстав
для зміни суми, стягнутої рішенням суду
першої інстанції, крім того сам
розмір стягнутої моральної шкоди ПАТ
«Краснодонвугілля» не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги
представника позивача щодо розміру
стягнутої з відповідача суми моральної
шкоди не заслуговують на увагу,
оскільки визначаючи розмір моральної
шкоди у сумі 40000 грн., суд першої
інстанції врахував характер,
тривалість і обсяг фізичних і душевних
страждань, які зазнав і продовжує
зазнавати позивач; неможливість
відновлення професійної
працездатності, ступень втрати
професійної працездатності,
встановлення позивачу групи
інвалідності, необхідність постійного
лікування, важкість вимушених змін в
житті позивача, характер додаткових
зусиль для організації його життя при
цьому суд керувався засадами
розумності, виваженості і
справедливості;

Доводи апеляційної скарги ПАТ
«Краснодонвугілля» про те, що в
матеріалах справи відсутні докази, які
підтверджують спричинення позивачу
моральної шкоди не заслуговують на
увагу, оскільки відповідно до вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення цих обставин із боку
позивача можливе на підставі доказів,
перелічених у статті 57 ЦПК України. До
таких доказів належить і висновок
експертизи, проте він не є як єдиним
можливим і достатнім доказом
спричинення моральної шкоди, так і
підставою визначення її розміру, так як
згідно з ч. 2 статті 212 ЦПК України жоден
доказ не має для суду заздалегідь
встановленого значення.

У разі, якщо відповідач не погоджується
з доводами позивача про наявність
моральної шкоди та її розміру, то
відповідач, відповідно до вимог статей
10,60 ЦПК України, не був позбавлений
можливості заявити клопотання про
призначення такої експертизи. Як
вбачається із матеріалів справи
відповідачем як під час розгляду
справи в суді першої інстанції, так і
під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції клопотань про
призначення експертизи не заявлялося.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК
щодо допустимості доказів, норми КЗпП
або будь-якій інший закон не вимагає
підтвердження саме висновком МСЕК
наявність моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ПАТ
«Краснодонвугілля» про те, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду з даним позовом, встановлений
ст. 233 КЗпП України, оскільки спірні
правовідносини витікають із трудових
відносин не заслуговують на увагу,
оскільки до вимог про відшкодування
моральної шкоди у випадках,
передбачених трудовим законодавством,
дійсно застосовується тримісячний
строк звернення до суду (ст.233 КЗпП
України). Однак, відповідно до пункту 3
частини першої статті 268 ЦК України на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (тобто і на вимогу
про відшкодування моральної шкоди)
позовна давність не поширюється.
Аналогічні роз'яснення надано у пункті
16 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (із відповідними змінами).

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача не спростовують
правильних висновків суду щодо
обов'язку відповідача відшкодувати
позивачу моральну шкоду.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційних скарг не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,313,314,315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ПАТ
«Краснодонвугілля» - відхилити.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 11 березня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ПАТ
«Краснодонвугілля», третя особа
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Краснодоні
Луганської області про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
пошкодженням здоров'я - залишити без
змін.

Ця ухвала апеляційного суду набирає
чинності негайно, та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий :

Судді: