22-ц/775/631/2014(м)
Головуючий в 1 інстанції: Матвєєва Ю.О.
Доповідач: Попова С.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м
У к р а ї н и

29 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Ігнатоля
Т.Г.,

суддів
Мироненко І.П., Попової С.А.,

при секретарі
Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 01 квітня 2014 року
та додаткове рішення цього ж суду від 03
квітня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя
особа - ОСОБА_4, про усунення перешкод в
здійсненні права власності, -

В С Т А Н О
В И Л А :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду із позовом, з урахуванням
уточнень, про усунення перешкод в
здійсненні ним права власності,
посилаючись на те, що він з 1997 року є
власником земельної ділянки по
АДРЕСА_1. Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є
співвласниками сусідньої земельної
ділянки АДРЕСА_2, які з відходженням від
межі встановили паркан висотою 1,80м та
вольєр на відстані 0,5 метри від стіни
літньої кухні на території ділянки
позивача, що перешкоджає
обслуговуванню цієї господарської
будівлі. У зв'язку з викладеним позивач
просив суд зобов'язати відповідачів
перенести паркан на 0,5 м. в глибину їх
земельної ділянки.

Рішенням Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
01 квітня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено. Зобов'язано відповідачів
перенести паркан на 0,5 м. в глибину
земельної ділянки ОСОБА_1 та ОСОБА_3,
розташованої по АДРЕСА_2 за власний
рахунок. Вирішено питання з розподілом
судового збору.

Додатковим рішенням Іллічівського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 03 квітня 2014 року
стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 судові витрати по оплаті
судової будівельно-технічної
експертизи в сумі 800 грн. в дольовому
порядку по 400 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають істотне
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду і додаткове
рішення скасувати та постановити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_1 і його представника
- ОСОБА_5, які підтримали доводи скарги,
заперечення проти скарги позивача
ОСОБА_2 і третьої особи - ОСОБА_4,
розглянувши справу відповідно до ч. 2
ст. 305 ЦПК України у відсутність
повідомленої про дату і час розгляду
справи відповідачки ОСОБА_3, дослідивши
матеріали справи і обговоривши доводи
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню, з таких підстав.

За положеннями ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Рішення є законним тоді,
коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 згідно із державним актом серії
ДН від 06.03.1997р. реєстр. № 249 є власником
земельної ділянки, що розташована в
АДРЕСА_1, на якій знаходиться належне на
праві власності третій особі ОСОБА_4
домоволодіння, що складається з
житлового будинку літ. А-1, навісу - літ.
Д, вбиральні - літ. Е, літньої кухні - літ.
Б, сараю - літ. В, гаражу - літ. Г, огорожі
1, мостіння І.

ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на підставі державного
акту серії ДН від 11.09.1998р. реєстр. № 3701 №
0845 є співвласниками сусідньої
земельної ділянки, що розташована по
АДРЕСА_2.

Земельні ділянки сторін мають спільну
межу, на якій встановлено паркан, на 0,5
метри від якого розташована літня
кухня позивача (літ. Б).

З висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
18.02.2014р. вбачається, що огорожа між
земельними ділянками сторін до літньої
кухні літ. Б складає 0,5м, що не
відповідає п.3.25* ДБН 360-92**
Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень. За
експертним висновком для усунення
порушень необхідно перенести паркан на
відстань 0,5м. в глибину земельної
ділянки відповідачів по АДРЕСА_2 для
обслуговування літньої кухні літ. Б,
яка розташована на суміжній земельній
ділянці АДРЕСА_1.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з висновків
експертизи і вважав встановленим, що
відповідачами, при встановленні
суміжного паркану, не було дотримано
вимог ДБН 360-92** щодо відстані паркану
від будівлі, що унеможливило для
позивача належним чином утримувати та
обслуговувати прилеглу до межі стіну
літньої кухні, і що є підставою для
зобов"язання відповідачів перенести
паркан в бік своєї ділянки на 0,5м.

Однак, погодитись з такими висновками
суду не можна, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 103 ЗК України
власники та землекористувачі
земельних ділянок повинні обирати такі
способи використання земельних
ділянок відповідно до їх цільового
призначення, при яких власникам,
землекористувачам сусідніх земельних
ділянок завдається найменше
незручностей (затінення, задимлення,
неприємні запахи, шумове забруднення
тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України
власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян на земельні
ділянки здійснюється у способи,
визначені частиною 3 наведеної норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. За
положеннями ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу у
способи, що визначені у частині 2
наведеної норми.

Зважаючи на ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на зміст виниклих по справі
правовідносин підлягали доказуванню
факт існування порушення з боку
відповідачів встановленням ними
паркану.

Згідно із висновком експертизи, з якої
виходив суд, встановлені порушення
будівельних норм місце розташуванням
паркану відносно літньої кухні -
відстань 0,5 метри, замість належних не
менше 1м. Разом з тим в межах даної
справи експертним шляхом не
визначалось питання, чи відповідає
розташування існуючого паркану
визначеним межам виділеним сторонам у
власність земельних ділянок.

Як повідомили сторони в судовому
засіданні апеляційного суду межі їх
земельних ділянок на місцевості не
визначались, межові знаки не
встановлювались.

І як з"ясовано в ході апеляційного
перегляду справи, на сьогодення не
зводилась квартальна зйомка задля
визначення питання відповідності
розташування паркану саме на межі
ділянок, які відводились сторонам за
державними актами; межі між ділянками в
порядку ст. 107 ЗК України не відновлені.

Суд врахував положення ст. 107 ЗК
України, не оформлення сторонами, які
набули державні акти на свої ділянки у
1997 і 1998 роках, земельно-кадастрової
документації, за якою можна відновити
межі. Але ж дійшов помилкового висновку
про порушення відповідачами межі між
земельними ділянками.

Відповідними технічними комісіями
органу місцевого самоврядування або
самоорганізації населення не
зафіксовано факту розташування
паркану між ділянками сторін з
відходженням від встановленої межі
згідно державних актів. Отже, в ході
розгляду судом першої інстанції не
здобуто доказів, які б достеменно
свідчили про перенесення
відповідачами паркану на шкоду
інтересам позивача з просуванням його
на територію ОСОБА_2, а також і час, коли
це сталося. Проте, суд визначив за
встановлене що паркан самовільно був
пересунутий відповідачами в сторону
позивача лише на підставі технічного
паспорту, викопіювань земельної
ділянки та експертного висновку, які не
доводять цієї обставини.

Суд цього при ухваленні рішення не
врахував, але ж грунтував покладення
обов"язку на відповідачів з
перенесення паркану на 0,5 м. в глибину
своєї земельної ділянки положеннями
ст. 106 ЗК України і ст. 103 ЗК України,
стверджуючи, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 не
виконуються умови добросусідства.

Твердження у рішенні суду, що
перенесення паркану на 0,5м в бік
ділянки відповідачів не завдасть їм
істотної шкоди не є переконливим.

В суді апеляційної інстанції позивач і
третя особа, що є власником будинку
зазначили, що перенесення паркану
відбулось шляхом підняття його у
висоту встановленням шиферу на старий
паркан.

Втім, в порядку ст.ст. 10, 60 ЦПК України
позивачем не доведено настання саме
для нього негативних наслідків
конфігурацією паркану, що стосується
будівлі літньої кухні, належної на
праві власності третій особі - ОСОБА_4,
яким не заявлені самостійні вимоги на
предмет спору.

Твердження в рішенні суду, що
відповідачами без дозволу була
порушена межа між ділянками шляхом
перенесення паркану на ділянку
позивача, через що у позивача виникли
труднощі з обслуговування стінки
літньої кухні - є припущенням, оскільки
не доведено будь-яким належними і
допустимими доказами. А на припущеннях
рішення не може ґрунтуватись, як
декларує ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Тож, у суду були відсутні підстави для
застосування положень ст.ст. 391 ЦК
України, ст. ст. 106, 107 ЗК і задоволення
вимог про зобов"язання відповідачів
усунути перешкоди шляхом перенесення
паркану в глибину їх ділянки.

Рішення суду першої інстанції, що не
ґрунтується на доведенні факту
порушення відповідачами прав позивача
щодо використання власної земельної
ділянки, не є обґрунтованим і законним,
а отже, підлягає скасуванню із
ухваленням нового рішення з відмовою в
задоволенні позову ОСОБА_2

За необґрунтованості позову згідно із
положеннями ст. 88 ЦПК України не
підлягають відшкодуванню позивачеві
понесені ним судові витрати. Тому у
зв"язку з ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_2
відповідно підлягає скасуванню і
ухвалене судом першої інстанції
додаткове рішення про компенсацію
позивачеві за рахунок відповідачів
витрат на проведення судової
будівельно-технічної експертизи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш
И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
01 квітня 2014 року і додаткове рішення
цього ж суду від 03 квітня 2014 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
здійсненні права власності шляхом
зобов'язання пересунути паркан -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121
(сто двадцять одну) гривні 80 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді