АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22ц-791/1315/2014р.
Головуючий в І інстанції Сіденко С.І.
Доповідач - Радченко С.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року квітня місяця 25 дня колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Херсонської
області в складі:

Головуючого: Радченка С.В.

Суддів: Вербицької Л.І., Слюсаренко О.В.

при секретарі: Сікорі О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Херсоні цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє
в інтересах ОСОБА_2 на рішення
Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 05 березня 2014
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
усунення перешкод у здійсненні права
власності та за зустрічним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ТОВ «Батьківщина»,
третя особа: Щасливська сільська рада,
про визнання приватизації недійсною,

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до відповідачів про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
усунення перешкод у здійсненні права
власності, в якому посилалася на ту
обставину, що вона є власником будинку,
розташованого в АДРЕСА_1. В будинку
зареєстровані її колишній
співмешканець ОСОБА_3, її син ОСОБА_4, її
онука ОСОБА_7, невістка ОСОБА_5, донька
невістки ОСОБА_8, та її син ОСОБА_6
Відповідачі не проживають у будинку з
2007 року та не користуються ним.
Посилаючись на ст.ст.317, 319, 383, 386, 405 ЦК
України, просила визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням та зняти їх з
реєстрації.

В листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2,
ТОВ «Батьківщина» про визнання
приватизації недійсною, посилаючись на
ту обставину, що 21.12.2000 року його мати
ОСОБА_2 на підставі розпорядження про
приватизацію житла отримала свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_1. На час приватизації йому було
13 років, він був прописаний у спірній
квартирі та вважає, що мати порушила
його право на приватизацію частини
квартири. Також вважає, що приватизація
була здійснена не уповноваженим
органом та з цих підстав просив визнати
недійсною приватизацію спірної
квартири, скасувати свідоцтво про
право власності на житло та скасувати
розпорядження органу приватизації і
державну реєстрацію прав власності на
квартиру.

Рішенням Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 05 березня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено у
повному обсязі. Визнано недійсною
приватизацію квартири за адресою:
АДРЕСА_1. Скасовано свідоцтво про право
власності на житло від 21.12.2000 року №2747.
Визнано недійсним та скасовано
розпорядження органу приватизації від
21.12.2000 року №242. Скасовано державну
реєстрацію прав власності на спірну
квартиру.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення, яким задовольнити
первісний позов у повному обсязі, а в
задоволенні зустрічного позову
відмовити.

Письмові заперечення на адресу суду
апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
що з'явились в судове засідання,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.12.2000 року на ім'я
ОСОБА_2 відбулася приватизація
трикімнатної квартири, розташованої в
АДРЕСА_1, про що видано розпорядження
від 21.12.2000 року №242 від органу
приватизації - ТОВ «Батьківщина» та
свідоцтво про право власності на житло
від 21.12.2000 року №2747 (а.с.5). Згідно
довідки про склад сім'ї, наданої
позивачкою за первісним позовом, у
спірній квартирі зареєстровані
сторони по справі (а.с.7).

Відповідно до вимог, передбачених ч.1
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку ( квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

Аналогічні положення містяться і у ч.1
ст. 405 ЦК України.

Частиною другою ст.405 ЦК України
визначено, що член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Оскільки належних та допустимих
доказів у підтвердження того, що
відповідачі за первісним позовом не
мають законних підстав користуватися
спірним житловим приміщенням
позивачкою суду не надано і такого
факту судом не встановлено, а навпаки,
із наданих суду доказів вбачається, що
відповідачі фактично проживають у
спірному домоволодінні (а.с.46), колегія
суддів погоджується з висновком суду
першої інстанції про
необґрунтованість заявлених ОСОБА_2
вимог і вважає, що цей висновок
відповідає обставинам справи в межах
наданих сторонами і досліджених в
судовому засіданні доказів та нормам
матеріального права, які регулюють
спірні правовідносини.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4
суд першої інстанції виходив із того,
що при приватизації спірної квартири
були порушені його права, як члена сім'ї
наймача, який постійно проживав у
житловому приміщенні, що
приватизується.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки правильно
встановивши характер спірних
правовідносин, суд в цілому вірно
застосував норми матеріального права і
дав належну оцінку наданим у справі
доказам.

Згідно зі ст. 47 Конституції України
кожен має право на житло.

Відповідно до ст. 24 Конституції України
громадяни мають рівні конституційні
права і свободи та є рівними перед
законом.

Частиною 5 ст. 5 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» (далі - Закон) передбачено, що
кожен громадянин України має право
приватизувати займане ним житло
безоплатно в межах номінальної
вартості житлового чеку або з
частковою доплатою один раз.

ОСОБА_4, подаючи зустрічний позов,
зазначав, що на момент приватизації
квартири був неповнолітнім та не мав
можливості захистити свої права, тому
вважав, що мати порушила його право на
житло при приватизації, не включивши у
довідку, де вказуються члени сім'ї, що
передбачено Положенням про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян (наказ ДКУ по ЖКГ від 15.09.1992
року №56).

Відповідно до ст. 60 КпШС України, який
був чинним на час приватизації житла,
захист прав та інтересів неповнолітніх
дітей лежить на їх батьках, які діють
без особливих на те повноважень.

Згідно зі змістом ч. 2 ст. 8 Закону
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону
наймачі квартир (будинків) державного
житлового фонду та члени їх сімей, які
постійно проживають у квартирі
(будинку) разом із наймачем або за якими
зберігається право на житло, мають
право на приватизацію займаних квартир
(будинків) шляхом передання їм цих
квартир (будинків) у спільну сумісну
або часткову власність за письмовою
згодою всіх повнолітніх членів сім'ї на
підставі рішення відповідного органу
приватизації.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону до членів
сім'ї наймача включаються лише
громадяни, які постійно проживають в
квартирі (будинку) разом з наймачем або
за якими зберігається право на житло.

З матеріалів справи убачається, що на
час приватизації спірної квартири, в
ній проживали та були зареєстровані
сторони по справі.

Місцем проживання дитини до
п'ятнадцяти років є місце проживання її
батьків або одного з них, з ким вона
проживає (ч. 2 ст. 17 ЦК УРСР).

За таких обставин, доводи апеляційної
скарги не ґрунтуються на законі та
належних доказах, і як такі, що висновки
суду не спростовують, підлягають
відхиленню.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права та не вбачає
підстав для його скасування і
ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

Разом з тим, підлягає виключенню з
мотивувальної частини рішення
посилання суду на те, що приватизація
здійснилася ТОВ «Батьківщина»
всупереч вимогам ч.1 ст.8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», оскільки такий
висновок не відповідає вимогам норм
закону, на яку послався суд першої
інстанції, що не тягне за собою
скасування чи зміни судового рішення,
оскільки не призвело до неправильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду
Херсонської області від 05 березня 2014
року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання на те, що
приватизація здійснилася ТОВ
«Батьківщина» всупереч вимогам ч.1 ст.8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду».

Ухвала набирає чинності після
проголошення та може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ у
касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: