Справа № 734/3763/13-ц Провадження №
22-ц/795/677/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Анохін А. М. Доповідач - Онищенко О. І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко
О.І.,суддів:Бечка Є.М., Скрипки А.А.,при
секретарі:Руденко О.М.,за
участю:представника ОСОБА_5- ОСОБА_6,
представника ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_7 на рішення
Козелецького районного суду
Чернігівської області від 03 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_7 про поділ спільного майна
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_9
про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

В листопаді 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_7, в якому просив
визнати за ним право особистої
приватної власності на майно, що
придбане ним та ОСОБА_7 під час
перебування у шлюбі, на 1/2 частину
будинку, який побудували за час
спільного проживання. Позовні вимоги
мотивовані тим, що 12.03.1994 року між ним та
ОСОБА_7 відділом реєстрації актів
цивільного стану Ананьївського
районного управління юстиції Одеської
області зареєстровано шлюб, актовий
запис № 19. Від шлюбу дітей не мають.
Сімейне життя не склалось, подружні
відносини фактично припинені з квітня
2012 року, з того часу проживають окремо.
Шлюб між сторонами на даний час
розірвано на підставі рішення суду від
14.05.2013 року. В період шлюбу, за час
спільного проживання сторони за
спільні грошові кошти, спільно,
збудували житловий будинок з
надвірними будівлями АДРЕСА_1, який на
підставі свідоцтва про право
власності, виданого Крехаївською
сільською радою 26.06.2012 року згідно
рішення № 22 від 29.05.2012 року, було
зареєстровано КП Ніжинське МБТІ на
відповідача як на власницю.

ОСОБА_7 звернулась з зустрічним позовом
до ОСОБА_5, в якому просила суд поділити
спільне майно подружжя у вигляді
майнових обов'язків за договором
позики від 25.08.2006 року, який укладений в
формі розписки, наданої ОСОБА_7 - ОСОБА_9,
та визнати ОСОБА_5 боржником в розмірі
1/2 частини грошових зобов'язань за
даним договором позики.

Зустрічний позов обґрунтовувала тим,
що нею було укладено договір позики від
25.08.2006 року, за яким набуто майно у виді
майнових зобов'язань. Гроші було
витрачено на нерухоме майно, на яке
претендує ОСОБА_5, а отже і набуті
майнові обов'язки являють собою об'єкт
спільної сумісної власності подружжя,
яке і просила поділити ОСОБА_7

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить
скасувати рішення Козелецького
районного суду Чернігівської області
від 03 лютого 2014 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_5 та задовольнити
її зустрічний позов, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
порушення норм процесуального права.

Рішенням Козелецького районного суду
Чернігівської області від 03 лютого 2014
року позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7
про поділ спільного майна подружжя
задоволено. Проведено поділ спільного
майна подружжя - садибного житлового
будинку з надвірними будівлями
АДРЕСА_1, що є суб'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_5
право власності на нерухоме майно - 1/2
частину садибного житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1, як
частину спільно нажитого майна
подружжя. Визнано за ОСОБА_7 право
власності на нерухоме майно - 1/2 частину
садибного житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1, як
частину спільно нажитого майна
подружжя. В задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_7 до ОСОБА_5, третя особа:
ОСОБА_9 про поділ спільного майна
подружжя - відмовлено. Стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 1453,00 грн.
судового збору.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд першої інстанції не дав
оцінку рішенню Ананіївського
районного суду Одеської області від 14
травня 2013 року, що набрало законної
сили, яким було розірвано шлюб між
ОСОБА_7 та ОСОБА_5 Зазначеним рішенням
встановлено, що з вересня 2011 року
сторони разом не проживають, ОСОБА_5
своїми навмисними діями перешкоджає
проживанню ОСОБА_7 та її родині в
будинку по АДРЕСА_1, що належить їй на
праві власності.

На думку апелянта обставина припинення
шлюбних відносин з кінця 2012 року, яка
зазначена в рішенні суду першої
інстанції не підтверджена ніякими
доказами, а тому суд першої інстанції
безпідставно визнав право власності на
1/2 частину майна за позивачем, оскільки
спірний будинок з надвірними будівлями
було побудовано після припинення
шлюбних відносин під час окремого
проживання. Відповідно до документів,
які містяться в матеріалах справи
будівництво було розпочате в жовтні 2011
року, частково побудовано в грудні 2011
року та завершене повністю в 2012 році з
підключенням до підземного
газопроводу.

Крім того, апелянт зазначає, що суд не
перевірив джерело утворення майна, а
саме чи за спільні кошти побудовано
садибу, чи за кошти, які належали
особисто одному з подружжя, та не взяв
до уваги той факт, що сторони по справі
за весь період подружнього життя не
мали сімейного доходу достатнього для
купівлі земельної ділянки і
будівництва садиби, яка є предметом
позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

По справі встановлено, що 12.03.1994 року
між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 укладено шлюб,
який зареєстровано відділом
реєстрації актів цивільного стану
Ананьївського районного управління
юстиції Одеської області, про що
зроблено актовий запис № 19. ( а.с.24) Шлюб
між сторонами розірвано 14 травня 2013
року.

Рішенням Ананьївського районного суду
Одеської області від 14.05.2013 року шлюб
між сторонами було розірвано.

28 серпня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11
було укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки по АДРЕСА_1. Цільове
призначення земельної ділянки -
будівництво та обслуговування
житлового будинку.( а. с. 30-31)

Рішенням Виконавчого комітету
Крехаївської сільської ради
Козелецького району Чернігівської
області від 4 жовтня 2011 року № 52 ОСОБА_7
було надано дозвіл на будівництво
житлового будинку та господарських
споруд.( а. с. 48)

Виконкомом Крехаївської сільської
ради Козелецького району
Чернігівської області відповідно до
рішення № 66 від 14 грудня 2011 року надано
дозвіл ОСОБА_7 на оформлення права
приватної власності на будинок.(а.с.49)

Згідно з Витягом про державну
реєстрацію прав від 26.06.2012 року № 34640830
зареєстровано право власності на
житловий будинок по АДРЕСА_1 за ОСОБА_7. (
а. с. 32)

Будинок було газифіковано відповідно
до дозволу на підключення до
підземного газопроводу середнього
тиску від 18 серпня 2012 року.( а.с.39)

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5
про поділ спільного майна подружжя, суд
першої інстанції виходив з того, що
житловий будинок з надвірними
будівлями АДРЕСА_1 є спільною сумісною
власністю сторін, оскільки набутий
подружжям за час шлюбу.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог ОСОБА_7 про розподіл
спільного майна подружжя у вигляді
майнових обов'язків за договором
позики, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_7 не надано суду належних
і допустимих доказів на підтвердження
укладання договору позики грошових
коштів в інтересах сім'ї.

З таким висновком суду першої
інстанції частково погоджується
апеляційний суд.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку. Кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Ч. 1 ст. 69 СК України передбачає, що
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

В ст. 70 СК України вказано, що у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно роз'яснень викладених у п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21 грудня 2007 року „Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає
поділу(статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК),
відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть
бути будь-які види майна, за винятком
тих, які згідно із законом не можуть їм
належати(виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Тобто названі норми матеріального
права припускають існування факту
спільної сумісної власності подружжя,
доки не доказано інше кимось із
подружжя.

Рішенням Ананьївського районного суду
Одеської області від 14.05.2013 року шлюб
між сторонами було розірвано. Судовим
рішенням встановлено : збереження сім'ї
неможливо, збереження шлюбу суперечить
інтересам кожного з подружжя, оскільки
в сім'ї було відсутнє взаєморозуміння,
створені умови, в яких не можливе
нормальне існування сім'ї та спільне
проживання, постійно виникають сварки,
протягом п'яти років сторони
проживають окремо та кроків до
примирення не роблять. Рішення суду
набрало законної сили .( а.с.9)

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Будинок було побудовано згідно наданих
відповідачем ОСОБА_7 доказів в 2011-2012
роках, тобто під час окремого
проживання і припинення шлюбних
відносин.

Позивачем ОСОБА_5 та його представником
не надано доказів на спростування
наданих відповідачем та її
представником доказів.

Отже, суд першої інстанції помилково
прийшов до висновку про поділ
спільного майна подружжя між позивачем
та відповідачем, та визнав за кожним із
них право власності на 1/2 частину
садибного житлового будинку з
надвірними будівлями АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених законом, суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджає про наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Висновок суду щодо відмови в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_7 про розподіл спільного майна
подружжя у вигляді майнових обов'язків
за договором позики є вірним,
підтверджується матеріалами справи,
яким суд дав правильну оцінку і не
суперечать нормам матеріального та
процесуального права, які регулюють
спірні правовідносини.

За змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу
України (далі - ЦК) договір є правочином
- дією особи, спрямованою на набуття,
зміну або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ч. З ст. 61 СК якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Отже, в разі укладення договору одним
із подружжя виникають такі цивільні
права та обов'язки, на набуття, зміну
або припинення яких було спрямоване
волевиявлення його учасників при
укладенні договору.

Згідно розписки від 25 серпня 2006 року
ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_9
кошти в сумі 24 000 доларів США для
купівлі земельної ділянки і зведення
будинку для сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1.(а.
с. 23)

Кошти ОСОБА_7 повернуті вчасно не були,
а отже відповідно до рішення
Дніпровського районного суду м. Києві
від 9 липня 2013 року винесеного по
цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_7 про стягнення боргу за
договором позики, з відповідачки
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 стягнуто 625865
гривень боргу за договором позики.
Рішення суду набрало законної сили. ( а.
с. 26-27)

Допитана в судовому засіданні
відповідачка ОСОБА_7, як свідок
повідомила суду, що позичені нею у
ОСОБА_9 кошти вона позичала для
придбання земельної ділянки, яка в
подальшому повинна була перейти її
сину.

Отже укладений договір позики ОСОБА_7
був укладений не в інтересах сім'ї .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Судом першої інстанції з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_5 стягнуто судові
витрати, оскільки рішення в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про
поділ спільного майна подружжя
підлягає скасуванню то скасуванню
підлягає і рішення в частині стягнення
судових витрат.

З врахуванням викладеного, апеляційна
скарга ОСОБА_7 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції - скасуванню в частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про
поділ спільного майна подружжя
підлягає скасуванню, з відмовою в
задоволенні зазначених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 69, ч.3 ст. 61,63, 69, 70 СК
України, ст. 202 ЦК України, ст.ст.303, 307, 308,
313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний
суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від 03 лютого 2014
року скасувати в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_5.

Відмовити в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ спільного
майна подружжя .

В частині відмови в задоволенні вимог
зустрічного позову ОСОБА_7 рішення
залишити без змін.

Рішення в частині стягнення з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_5 1453 (одну тисячу
чотириста п"ятдесят три ) гривни
судового збору - скасувати.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:Судді: