Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0612/277/12
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого: судді
Товянської О.В.

суддів: Микитюк
О.Ю., Гансецької І.А.

при секретарі:
Гуковій О.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з
чужого незаконного володіння та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні власністю
шляхом витребування майна з чужого
незаконного володіння та виселення за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Лугинського районного суду
Житомирської області від 21 березня
2014р.,

в с т а н о в и л а:

В березні 2012р. ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом. Просила витребувати із
незаконного володіння відповідача
належні їй на підставі рішення суду 58/100
ід.ч. житлового будинку АДРЕСА_1. В
лютому 2010р. вона дізналась, що 23.12.2009р.
ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу
всього будинку на сина співмешканки -
ОСОБА_4, який 25.12.2009р. подарував спірний
будинок своїй матері - ОСОБА_2 Рішенням
апеляційного суду Житомирської
області від 22.02.2012р. визнано договір
купівлі - продажу від 23.12.2009р недійсним.
Вона не заперечує щодо власності
ОСОБА_2 на 42/100 ід.ч. зазначеного будинку,
яка належала ОСОБА_3

В лютому 2014р. ОСОБА_2 звернулась з
зустрічним позовом. Просила усунути
перешкоди в користуванні належним їй
на праві приватної власності спірним
житловим будинком за договором
дарування від 25.12.2009р., шляхом
витребування його з чужого незаконного
володіння та виселення ОСОБА_1 з
незаконно зайнятого будинку, яка
вселилась незаконно, самовільно
змінила замки від вхідних дверей та
перешкоджає користуватись її
приватною власністю. Вказувала, що саме
вона як добросовісний набувач є
дійсним власником спірного майна, а
самовільне зайняття ОСОБА_1 будинку за
відсутності будь-якого судового
рішення грубо порушення її права та
інтереси.

Рішенням Лугинського районного суду
Житомирської області від 21 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_1 та
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення в частині відмови їй у позові
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог.
Зазначає, що ОСОБА_1 не довела, що
користується виключно 58/100ід.ч.
спірного будинку, не дає можливості їй
користуватись майном як власнику та
самовільно зайняла весь будинок.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод,
ратифікованого Законом України
від 17 липня 1997 року, кожна фізична або
юридична особа має право мирно
володіти своїм майном. Ніхто не може
бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником 58/100 ід.ч. житлового будинку з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1, що
підтверджується рішеннями Лугинського
райсуду від 21 травня 2009р., апеляційного
суду Житомирської області від 27 січня
2010р. і 22 лютого 2012р., Верховного суду
України від 28 вересня 2010р., Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 травня 2012р. і 29 березня 2012р.,
витягом із Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності від 19 квітня 2013 року.
Всі зазначені судові рішення не
скасовані та є чинними. ОСОБА_1 вільно
володіє, користується та
розпоряджається зазначеною частиною
житлового будинку з відповідними
надвірними будівлями.

Рішення в частині відмови їй у позові
ніким не оскаржується, а тому не є
предметом апеляційного розгляду (п. 15
постанови Пленуму Верховного суду
України № 12 від 24.10.2008 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку".

Є обгрунтованим висновок суду першої
інстанції і про безпідставність
позовних вимог ОСОБА_2, виходячи із
наступного.

Дійсно, рішенням апеляційного суду
Житомирської області від 22.02.2012р.
ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 у визнанні
недійсним договору дарування.

Відповідно до ст.41 Конституції України
право власності є непорушним. Власники
мають право вимагати усунення перешкод
в здійсненні ними права користування і
розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК
України), в тому числі шляхом виселення
в судовому порядку осіб, які без
достатніх правових підстав
проживають в належній їм квартирі,
будинку. Право власності набувається
на підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом (ст.328 ЦК України).

Частиною 3 ст.215 ЦК України визначено,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК
України).

З роз'яснень, викладених у п.п.5,8,10
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009
року вбачається, що вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним і про
застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину. Підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ст.203 ЦК України, саме на
момент вчинення правочину. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

Згідно з ч.2 ст.386,387, п.3 ч.1 ст.388,392 ЦК
України ЦК України власник, який має
підстави передбачати можливість
порушення свого права власності іншою
особою, може звернутися до суду з
вимогою про заборону вчинення нею дій,
які можуть порушити його право, або з
вимогою про вчинення певних дій для
запобігання такому порушенню. Власник
має право витребувати своє майно від
особи, яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним. Якщо
майно за відплатним договором придбано
в особи, яка не мала право його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач)
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом. Власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Тобто, звертаючись до суду з позовом,
особа повинна вказати, які саме її
права, свободи чи інтереси порушено, в
чому такі порушення полягають.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду
України «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№ 14 при ухваленні рішення суд
відповідно до ст.212 ЦПК оцінює докази з
урахуванням вимог ст.ст.58,59 ЦПК про їх
належність і допустимість. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

В матеріалах справи відсутні належні і
допустимі докази того, які саме права,
свободи чи інтереси ОСОБА_2 порушено, та
в чому такі порушення полягають. ЇЇ
право власності на 42/100 ід.ч. спірного
будинковолодіння ОСОБА_1 не оспорює. У
зустрічному позові ОСОБА_2 зазначала,
що «фактично в будь-якому випадку
ОСОБА_1 не має права власності на цілий
будинок», тобто вона визнавала право
власності останньої на 58/100 ід.ч.
спірного житлового будинку.

Згідно із ч.2 ст.16, ст.215 ЦК України одним
із способів захисту порушеного права є
визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
установлених частинами першою-третьою,
п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку із цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Разом із тим віндикація як спосіб
захисту права власності
застосовується, коли власник фактично
позбавлений можливості володіти й
користуватися належним йому майном.

Отже, право на звернення до суду з
вимогою про витребування майна від
набувача має власник цього майна.

Установлено, що ОСОБА_2 не є власником
майна, що оспорюється.

Докази та обставини, на які
посилається апелянт, були предметом
дослідження судом 1-ї інстанції та
додаткового правового аналізу та
оцінки не потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом не
порушені норми матеріального і
процесуального права.

Клопотань щодо витребування
і дослідження нових доказів апелянтом
не заявлялось у суді апеляційної
інстанції.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
свідчать про порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
Підстав для його скасування не
вбачається.

Керуючись ст.ст.209,218,303,304,307,308,313-315,319,324,325
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лугинського районного суду
Житомирської області від 21 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:
Судді: