АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2611/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Залімська Н. В. Доповідач -
Красвітна Т.П. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

08 квітня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого - Красвітної Т.П.

суддів:
Михайловської С.Ю., Чубукова О.П.,

при секретарі Безверхому
О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу по апеляційній скарзі
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк "ПриватБанк" на
рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 листопада 2013
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, третя особа
- Ленінський РВ у м. Дніпропетровську ГУ
ДМС України в Дніпропетровській
області, про звернення стягнення на
майно, виселення зі зняттям з
реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом посилаючись на
те, що 27 березня 2008 року між позивачем
та ОСОБА_2 було укладено кредитний
договір, згідно умов якого позивач
надав відповідачу кредит у розмірі 35000,0
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12,00% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 27 березня 2028 року, а
відповідач зобов'язалася кошти
прийняти, належним чином їх
використовувати та повернути у строк
та на умовах, передбачених договором. В
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором 27 березня 2008 року
між позивачем та відповідачем було
укладено договір іпотеки, згідно умов
якого відповідач передала в іпотеку
нерухоме майно, а саме: житловий
будинок, розташований у АДРЕСА_1. Разом
з тим, відповідач свої зобов'язання
щодо повернення кредиту та сплати
процентів не виконала, що призвело до
виникнення заборгованості, розмір якої
станом на 05 березня 2013 року склав 94702,30
доларів США, що за курсом 7,99, відповідно
до службового розпорядження
Національного банку України від 05
березня 2013 року, складає 756671,40 грн.
Позивач у своєму позові просив суд
звернути стягнення на будинок у
АДРЕСА_1. шляхом продажу вказаного
предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з
укладанням від імені відповідача
договору купівлі-продажу будь-яким
способом з іншою особою-покупцем;
виселити відповідача та інших осіб, які
зареєстровані та/або проживають у
житловому будинку у АДРЕСА_1, зі зняттям
з реєстраційного обліку у Ленінському
РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС УМВС
України в Дніпропетровській області.

Рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 04
листопада 2013 року позовні вимоги
задоволені частково; в рахунок
погашення заборгованості ОСОБА_2 за
кредитним договором №DNG0GK від 27
березня 2008 року звернутj стягнення на
предмет іпотеки, а саме на будинок
загальною площею 52,1 кв.м., житловою
площею 32,8 кв.м., розташований у АДРЕСА_1,
шляхом продажу вказаного предмету
іпотеки Публічним акціонерним
товариством комерційний банк
«ПриватБанк» з укладанням від імені
ОСОБА_2 договору купівлі-продажу
будь-яким способом з іншою
особою-покулцем, з отриманням витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, з реєстрацією
правочину купівлі-продажу предмету
іпотеки у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно, з проведенням
дій щодо корегування технічної
документації відповідно до поточного
стану нерухомості, її перепланування
та перебудови, з проведенням дій щодо
оформлення та з отриманням дублікатів
правовстановлюючих документів на
нерухомість у відповідних установах,
підприємствах або організаціях
незалежно від форм власності та
підпорядкування з можливістю
здійснення Публічним акціонерним
товариством Комерційного банку
«ПриватБанк» всіх передбачених
нормативно-правовими актами держави
дій, необхідних для продажу предмету
іпотеки. Вирішено стягнути з ОСОБА_2 на
користь Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» судовий збір у сумі 3441,0
грн. В іншій частині позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилається на
неправильне застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, у зв'язку з чим
ставить питання про скасування
оскаржуваного рішення в частині
відмови у задоволенні позову з
ухваленням у скасованій частині нового
рішення про задоволення позову у
повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів не
знаходить підстав для задоволення
апеляційної скарги та скасування
оскаржуваного рішення, виходячи з
наступного.

Встановлено судом та стверджується
зібраними у справі доказами, що 27
березня 2008 року між ЗАТ КБ
«Приватбанк», правонаступником якого
є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір №DNG0GK,
згідно умов якого позивач надав
відповідачу кредит у розмірі 35000,0
доларів США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12,00% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 27 березня 2028 року, а
відповідач зобов'язалася кошти
прийняти, належним чином їх
використовувати та повернути у строк і
на умовах, передбачених договором (а.с.
21 - 27).

На забезпечення виконання зобов'язань
за вказаним кредитним договором 27
березня 2008 року між ЗАТ КБ
«Приватбанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_2 було
укладено договір іпотеки №DNG0GK,
посвідчений приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за
реєстровим № 2371. Відповідно до умов
зазначеного договору ОСОБА_2 передала в
іпотеку нерухома майно, а сааме
домоволодіння загальною площею 52,1
кв.м., житловою площею 32,8 кв.м.,
розташоване у АДРЕСА_1 (а.с. 28 - 32).

У зв»язку з неналежним виконанням
відповідачкою обов»язків за вказаним
кредитним договором, станом на 05
березня 2013 року, утворилась
заборгованість у розмірі 94702,30 доларів
США, що за курсом 7,99, відповідно до
службового розпорядження
Національного банку України від 05
березня 2013 року, складає 756671,40 грн., яка
складається із: 35495,95 доларів США -
заборгованість за кредитом, 23111,96
доларів США - заборгованість по
процентам за користування кредитом,
703,22 доларів США - заборгованість по
комісії за користування кредитом, 30851,74
доларів США - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором, 31,29
доларів США - штраф (фіксована частина),
4508,14 доларів США - штраф (процентна
складова) (а.с. 7 - 12, 13).

24 січня 2013 року банком було
направлено ОСОБА_2 вимогу про
добровільне звільнення будинку, що є
предметом іпотеки (а.с. 14 - 15), про що
свідчить поштове повідомлення та
реєстр відправлень (а.с. 16, 17, 18 - 19, 20), але
до цього часу заборгованість за
кредитним договором не сплачена.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов»язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог діючого
законодавства.

Відповідно до ст. 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні,
однак сторони можуть визначити
грошовий еквівалент зобов'язання в
іноземній валюті, а згідно ст. 533 ЦК
України грошове зобов'язання має бути
виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні
визначено грошовий еквівалент в
іноземній валюті, сума, що підлягає
сплаті у гривнях, визначається за
офіційним курсом відповідної валюти на
день платежу, якщо інший порядок її
визначення не встановлений договором,
законом чи іншим нормативно-правовим
актом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо
у зобов»язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо
договором встановлений обов»язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов»язання, на вимогу
кредитора зобов»язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Частиною 1 ст. 554 ЦК України встановлено,
що у разі порушення боржником
зобов»язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
іпотеку», з відповідними змінами та
доповненнями, іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язань
нерухомим майном, що залишається у
володіння і користуванні іпотекодавця,
згідно з яким іпотекодержатель має
право в разі невиконання боржником
забезпеченого іпотекою зобов'язання
одержати задоволення свої вимог за
рахунок предмета іпотеки переважно
перед іншими кредиторами цього
боржника у порядку встановленому цим
Законом.

Частиною 1 ст. 35 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що у разі
порушення основного зобов»язання
таабо умов іпотечного договору
іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов»язань, вимога про
виконання порушеного зобов»язання у не
менш ніж тридцяти денний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимоги
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки відповідно до цього
Закону.

У пункті 42 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" від 30.03.2012 року
роз»яснено, що резолютивна частини
рішення суду в разі задоволення позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки має відповідати вимогам як
статті 39 Закону України "Про іпотеку",
так і положенням пункту 4 частини
першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в
обов'язковому порядку має зазначатись:
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті
іпотекодержателю з вартості предмета
іпотеки; спосіб реалізації предмета
іпотеки - шляхом проведення прилюдних
торгів або застосування процедури
продажу шляхом надання права
іпотекодержателю на продаж предмета
іпотеки; початкова ціна предмета
іпотеки для його подальшої реалізації
(при цьому суд може зазначити, що
початкова ціна встановлюється на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій).

При цьому суд не може одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
та стягнути суму заборгованості за
кредитним договором. У такому випадку
суд має зазначити в резолютивній
частині рішення лише про звернення
стягнення на предмет іпотеки із
зазначенням суми заборгованості за
кредитним договором, а сам розрахунок
суми заборгованості має наводитись у
мотивувальній частині рішення.
Винятком є ситуація, коли особа
позичальника є відмінною від особи
іпотекодавця з урахуванням положення
статті 11 Закону України "Про іпотеку"
(або статті 589 ЦК щодо заставодавця).

Виходячи з викладеного, місцевий суд
дійшов висновку про задоволення
позовної вимоги щодо звернення
стягнення за вказаним кредитним
договором на предмет іпотеки.

Колегія наголошує, що рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 листопада 2013
року в частині задоволення позову
банку не оскаржене, тому суд
апеляційної інстанції розглядає дану
справу у межах доводів апеляційної
скарги, відповідно до ст. 303 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 40 Закону
України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК України,
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону України «Про
іпотеку», одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд, за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення.

Відповідно до ст. ст. 3, 6 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
громадяни України, іноземці та особи
без громадянства реєструють своє місце
проживання. Реєстрація місця
проживання - це внесення відомостей до
паспортного документа про місце
проживання або місце перебування із
зазначенням адреси житла особи та
внесенням цих даних до реєстраційного
обліку відповідного органу. Оскільки
реєстрація фіксує офіційне місце
проживання особи, за якою особа має
право проживати, на неї надсилаються
усі офіційні документи.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», зняття з реєстрації місця
проживання здійснюється на підставі
остаточного рішення суду про
позбавлення права власності або права
користування житловим приміщенням.

Виходячи з викладеного, приймаючи до
уваги, що позивачем не визначено коло
осіб, які він просив виселити з
вказаного вище житлового приміщення,
зважаючи на непредставлення суду
доказів реєстрації та проживання
відповідача у спірному домоволодінні,
місцевий суд дійшов обґрунтованого
висновку про недоведеність і
безпідставність позовної вимоги про
виселення та ухвалив законне рішення
по відмову у задоволенні позову у
даній частині.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що у Ленінському РВ в м.
Дніпропетровську ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області відсутня
інформація про склад сім»ї та
реєстрацію осіб у житловому будинку
АДРЕСА_1, що стверджується листом
начальника Ленінського РВ в м.
Дніпропетровську ГУ Державної
Міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 08.04.2014
року за №1634.

Колегія наголошує, що позивачем не
доведено факт проживання та реєстрації
у вказаному вище житловому будинку
відповідачки чи будь-яких інших осіб.

Будь-які інші докази банком не
представлені, клопотання про їх
витребування суду не заявлено.

Отже, наведені в апеляційній скарзі
доводи зводяться до переоцінки доказів
і незгоди з висновками суду по їх
оцінці та не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне
право оцінки доказів належить суду,
який має оцінювати докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах
заявлених позовних вимог та змісту
доводів апеляційної скарги, враховуючи
положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України,
колегія дійшла висновку, що рішення
місцевого суду в оскаржуваній частині
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк "ПриватБанк" - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 листопада 2013
року в оскаржуваній частині - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, протягом двадцяти днів
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді