22-ц/775/303/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Козлов
05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів -
Мальцевої Є.Є., Ткаченко Т.Б.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - Маріупольська міська
рада, про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, визнання
права власності, за апеляційною
Орджонікідзевського району міста
Маріуполя в інтересах держави на
рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 11 липня 2013 року,

В С Т А
Н О В И Л А :

Позивачка звернулася до суду із
позовом до відповідачки, в якому
просила визнати дійсним договір
купівлі-продажу гаражу, розташованого
по АДРЕСА_1, укладений 15 серпня 2008 року
між нею та ОСОБА_2, визнати за нею
право власності на вищевказаний гараж
і на земельну ділянку загальною площею
0,0193 га, на якій розташований спірний
гараж. В обґрунтування заявлених вимог
посилалась на те, що вона 15 серпня 2008
року уклала із ОСОБА_2 договір
купівлі-продажу спірного гаражу.
Сторони угоди домовились щодо усіх
істотних умов, внаслідок чого
позивачка сплатила відповідачці суму
грошей за вказаний гараж. Однак ОСОБА_2
ухиляється від нотаріального
оформлення вказаного договору. Право
відповідачки на вказаний гараж
підтверджується рішенням виконкому
Орджонікідзевської райадміністрації
міста Жданова про відвід земельної
ділянки для побудови гаражу.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 11 липня 2013 року
позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано
дійсним договір купівлі-продажу
гаражу, розташованого по АДРЕСА_1, який
був укладений 15 серпня 2008 року між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Визнано за ОСОБА_1
право власності на гараж літ. А-1 та
земельну ділянку, на якій розміщений
гараж літ. А-1, що розташовані по
АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, прокурор
Орджонікідзевського району міста
Маріуполя в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
11 липня 2013 року та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову. В скарзі посилається на
порушення норм матеріального та
процесуального права,
необґрунтованість судового рішення,
нез'ясування судом обставин, що мають
істотне значення для справи.

У відповідності до вимог ч.2 ст. 305 ЦПК
України апеляційний суд розглянув
справу у відсутності відповідачки
ОСОБА_2, про час та місце розгляду
справи повідомленої належним чином,
яка надала апеляційному суду письмові
заперечення проти скарги, заяв про
відкладення розгляду не надавала.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення прокурора, який просив
апеляційну скаргу задовольнити,
заперечення позивачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_3, які просили
скаргу відхилити, пояснення
представника третьої особи
Маріупольської міської ради Васильєва
В.О., який вважав, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно
ст. 214 ЦПК України, суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
ґрунтувалися вимоги і заперечення, та
якими доказами вони підтверджуються ;
чи є інші фактичні дані (порушення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розділити між сторонами судові витрати
та інше.

Проте, оскаржуване рішення таким
вимогам не відповідає.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Суд першої інстанції вважав
встановленим, що між сторонами по
справі мав місце договір
купівлі-продажу гаражу, оскільки
сторони договору домовились щодо усіх
істотних умов угоди, що
підтверджується розпискою, та
відбулося виконання вказаного
договору. При цьому суд встановив, що
ОСОБА_2 ухилилася від нотаріального
посвідчення договору. Задовольняючи
позов, суд першої інстанції виходив з
того, що права та інтереси інших осіб
не було порушено, а чинним
законодавством не передбачено
прийняття в експлуатацію самочинно
збудованих окремо розміщених гаражів.
Тому суд першої інстанції вважав за
можливе задовольнити позов ОСОБА_1
шляхом визнання за нею права власності
на гараж, і, керуючись і положеннями
ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України,
суд першої інстанції задовольнив
також позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
визнання за нею права власності на
земельну ділянку під гаражем.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія судів не може
погодитись, оскільки вони не
відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального і
процесуального права.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_2 за
продаж гаражу, розташованого по
АДРЕСА_1, 15 серпня 2008 року отримала від
ОСОБА_1 суму в розмірі 4500 доларів США,
про що сторони уклали розписку.

ОСОБА_2 розпорядилася гаражем на
підставі розписки ОСОБА_5 від 11. Квітня
2008 року, яку він написав у
підтвердження дарування ним спірного
гаражу, який він, в свою чергу, отримав
у спадщину від матері ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Технічний паспорт БТІ міста Маріуполя
від 18 червня 2008 року на спірний гараж
оформлений на ім'я померлої в 1999 році
ОСОБА_6.

Як вбачається зі справи, рішенням
виконкому Орджонікідзевської районної
ради міста Жданова від 26 листопада 1974
року було відведено місце для гаражу
інваліду 2-ї групи Великої Вітчизняної
Війни ОСОБА_7 згідно з викопіюванням з
генерального плану.

Відповідачка визнала позов,
підтвердила обставини, викладені
позивачкою, надала суду першої
інстанції заяву про розгляд справи без
її участі, з проханням задовольнити
позов на наведених підставах.

Таким чином, правовстановлюючих
документів, на підстав яких ОСОБА_2
розпорядилася гаражем, сторонами суду
не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Відповідно до ст. 657 ЦК України, чинної
на час виникнення спірних
правовідносин, договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Згідно із ч. З ст. 640 ЦК України договір,
який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідченні, і державної реєстрації з
моменту державної реєстрації.

Частинами 3 і 4 ст. 334, яка регламентує
момент набуття права власності за
договором, визначено, що право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

Як роз'яснено пунктом 13 постанови №9
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 6 листопада 2009 року,
вирішуючи спір про визнання правочину,
який підлягає нотаріальному
посвідченню, дійсним, судам необхідно
враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст.ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з їх
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та обов
'язків для сторін.

Враховуючи наведене, колегія суддів
не може погодитись із висновками суду
першої інстанції про те, що між
сторонами по справі мав місце договір
купівлі-продажу спірного гаражу,
оскільки сторони договору домовились
щодо усіх істотних умов угоди,
відбулося виконання вказаного
договору, і що ОСОБА_2 ухилилася від
нотаріального посвідчення угоди. Тому
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, не з'ясувавши належним
чином фактичних обставин справи щодо
заявлених вимог, порушивши вимоги
закону, дійшов помилкового висновку
щодо обґрунтованості та доведеності
позову і безпідставно задовольнив
його.

Вирішуючи спір в частині визнання
права власності за позивачкою на
земельну ділянку, де розташований
гараж, суд послався на положення ст.120
ЗК України, ст.377 ЦК України, прийняв до
уваги, що земельна ділянка була в
законному порядку виділена для
забудови під гараж, і позивачка, будучи
фактичним землекористувачем,
побудувала гараж зі дотриманням
державних будівельних та технічних
норм, і вважав можливим визнати за
ОСОБА_1 право власності на земельну
ділянку, де розміщений спірний гараж.

Відповідно до вимог статті 116
Земельного Кодексу України набуття
права на землю громадянами та
юридичними особами здійснюється
шляхом передачі земельних ділянок у
власність або надання їх у
користування.

Згідно норм Глави 19 Земельного кодексу
України право користування землею
виникає при передачі земельних ділянок
у постійне користування або в оренду.
Згідно ст. 124 ЗК України передача в
оренду земельних ділянок, що
перебувають у державні власності або
комунальній власності, здійснюється на
підставі рішення відповідного органу
виконавчої влади або органу місцевого
самоврядування шляхом укладення
договору оренди земельної ділянки.

За вимогами ч.1 ст. 120 Земельного
кодексу України, в разі набуття права
власності на жилий будинок, будівлю або
споруду, що перебувають у власності,
користуванні іншої особи, припиняється
право власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Відповідно до положень ст. 377
Цивільного кодексу України до особи,
яка набула право власності на житловий
будинок (крім багатоквартирного),
будівлю або споруду, переходить право
власності, право користування на
земельну ділянку, на якій вони
розміщені, без зміни її цільового
призначення в обсязі та на умовах,
встановлених для попереднього
землевласника (землекористувача).

Кабінетом Міністрів України 13 квітня
2011 року було прийнято постанову № 461
про Питання прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, у
якій визначено порядок прийняття в
експлуатацію об'єктів, що належать до
І-III категорії складності, та об'єктів,
будівництво яких здійснено на підставі
будівельного паспорта, що проводиться
шляхом реєстрації Державною
архітектурно-будівельною інспекцією
та її територіальними органами поданої
замовником декларації про готовність
об'єкта до експлуатації.

При цьому в разі прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків І та II категорії
складності, побудованих без наявності
дозволу на виконання будівельних робіт
до 31 грудня 2009 року, особливості
реєстрації декларації та її форма
визначаються Міністерством
будівництва та житлово-комунального
господарства.

Відповідно до Порядку прийняття в
експлуатацію індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків І та II категорій
складності, які збудовані без дозволу
на виконання будівельних робіт, і
проведення технічного обстеження їх
будівельних конструкцій та інженерних
мереж, затвердженого наказом
Міністерства регіонального розвитку,
будівництва та житлово-комунального
господарства 24 червня 2011 року № 91,
встановлено процедуру та умови
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом індивідуальних (садибних)
житлових будинків, садових, дачних
будинків, господарських (присадибних)
будівель і споруд, прибудов до них,
громадських будинків І та II категорій
складності, збудованих до 31 грудня 2009
року без дозволу на виконання
будівельних робіт, заяви про прийняття
в експлуатацію яких подано до 31 грудня
2012 року, а також механізм проведення
технічного обстеження їх будівельних
конструкцій та інженерних мереж.

Даними нормами не передбачено
прийняття в експлуатацію самочинно
збудованих окремо розміщених гаражів.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
відповідного документа, який дає право
виконувати будівельні роботи, чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Згідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу
власника (користувача) земельної
ділянки суд може визнати за ним право
власності на нерухоме майно, яке
самочинно збудоване на ній, якщо це не
порушує права інших осіб.

Зі справи вбачається, що рішенням
виконкому Орджонікідзевської районної
ради міста Жданова 26.11.1097 року було
відведене місце для гаражу інваліду 2-ї
групи ВВВ ОСОБА_7.

Процедура надання земельних ділянок
державної та комунальної власності
передбачена ст.ст.116,118,121,126 ЗК України.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу
України, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав. Згідно із ст.126 ЗК
України, право власності, користування
земельною ділянкою оформлюється
відповідно до Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень

Сторонами суду правовстановлюючих
документів ані на самочинно збудований
гараж, ані на земельну ділянку, на якій
він розташований, не надано. У справі
також відсутні документи, що
стосуються формування земельної
ділянки ( не зазначена її площа,
кадастровий номер та інш.).

Таким чином, суд першої інстанції
всупереч вимогам закону задовольнив
позов про визнання за ОСОБА_1 права
власності на земельну ділянку, на якій
розташований спірний гараж.

Враховуючи, що судом першої інстанції
неправильно застосовані норми
матеріального права й допущені
порушення норм процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи по суті, рішення суду відповідно
до ст.309 ЦПК України підлягає
скасуванню.

Таким чином, апеляційна скарга
представника прокурора
Орджонікідзевського району міста
Маріуполя в інтересах держави на
рішення суду підлягає задоволенню,
рішення суду першої станції -
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову в позові.

У відповідності до вимог ст..88 ЦПК
України у зв'язку із задоволенням
скарги на користь держави з позивачки
слід стягнути судовий збір за подачу
апеляційної скарги в розмірі 114,7 грн..

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК
України, колегія суддів,-

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора
Орджонікідзевського району міста
Маріуполя в інтересах держави
задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 11 липня 2013 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа -
Маріупольська міська рада, про
визнання договору купівлі-продажу
гаражу, розташованого в АДРЕСА_1,
укладеного 15 серпня 2008 року між ОСОБА_1
та ОСОБА_2, дійсним і визнання за нею
права власності на гараж літ А-1 та
земельну ділянку, розташовану за
адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
судовий збір в розмірі 114 грн. 70 коп.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :