АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/1167/14-ц Головуючий у 1-й
інстанції Вийванко О.М. Провадження №
22-ц/789/563/14 Доповідач - Ходоровський
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Ходоровського М.В.

суддів - Фащевської Н. Є., Гурзеля І. В.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю - ОСОБА_1 представника ОСОБА_2
представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 17 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2014 року ОСОБА_1 пред"явив
позов до ОСОБА_4 про стягнення 103870 грн. У
подальшому із зміною курсу НБУ ОСОБА_1
збільшив розмір позову, просив
стягнути 124809 грн.

Позивач зазначив, що 20 липня 2010
року купив у ОСОБА_4 автомобіль марки AUDI
В-4, 1995 року випуску, д.н.з НОМЕР_3, за який
заплатив останньому 6500 доларів США.
Факт придбання автомобіля оформлено
розпискою і довіреністю від 20.07.2010 року,
яка посвідчена приватним нотаріусом
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрована в реєстрі № 1116. Згідно
довіреності ОСОБА_4 уповноважив його та
інших продати, здати в оренду за ціну і
на умовах на власний розсуд належний
ОСОБА_4 автомобіль, а згідно виданої
йому розписки ОСОБА_4 підтвердив факт
продажу автомобіля та отримання від
нього 6500 доларів США.

25 грудня 2013 року працівниками ДПС
на підставі постанови Державної
виконавчої служби про арешт
транспортного засобу зазначений
автомобіль під керуванням ОСОБА_6 було
затримано, а згодом арештовано.

Посилаючись на те, що ОСОБА_4 на
час видачі довіреності мав боргові
зобов'язання, які приховав від нього,
тобто при вчиненні правочину ввів його
в оману, позивач просив стягнути з
ОСОБА_4 подвійну суму сплачених йому за
автомашину коштів а також три проценти
річних від простроченої суми.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 17 березня 2014
року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про
стягнення коштів задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_4, ідентифікаційний
номер НОМЕР_1, в користь ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер
НОМЕР_2, кошти в розмірі 69 262,21 грн.
(шістдесят дев'ять тисяч двісті
шістдесят дві гривень 21 копійки),
сплачений судовий збір у розмірі 692,62
грн. (шістсот дев'яносто дві гривень62
копійок). У задоволенні інших
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
ОСОБА_1 у задоволенні його позовних
вимог, посилаючись на невідповідність
висновку суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального законодавства. Зокрема
зазначив, що суд не встановив, коли, в
кого і перед ким виникло зобов'язання,
хто і яким чином відмовився від
виконання зобов'язання чи прострочив
таке виконання, не навів доказів його
вини, як підстави відповідальності за
порушення зобов'язання.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_4 ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримав, ОСОБА_1 та його представник
її заперечили, вважають рішення суду
законним.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін,
ознайомившись з матеріалами справи,
доводами апеляційної скарги в її межах,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 20 липня 2010
року ОСОБА_1 вирішив купити у ОСОБА_4
автомобіль марки AUDI В-4, 1995 року випуску,
д.н.з НОМЕР_3. За автомобіль ОСОБА_1
ОСОБА_4 заплатив 6500 доларів США. Факт
придбання автомобіля оформлено
розпискою і довіреністю від 20.07.2010
року., яка посвідчена приватним
нотаріусом міського нотаріального
округу ОСОБА_5 та зареєстрована в
реєстрі № 1116. Згідно довіреності
ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 та інших
продати, здати в оренду за ціну і на
умовах на власний розсуд належний
ОСОБА_4 автомобіль, а згідно виданої 20
липня 2010 року розписки ОСОБА_4
підтвердив факт продажу автомобіля та
отримання від ОСОБА_1 6500 доларів США.

25 грудня 2013 року працівниками ДПС
на підставі постанови Державної
виконавчої служби про арешт
транспортного засобу зазначений
автомобіль затримано.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду не
відповідає, а тому згідно ст. 309 ЦПК
України підлягає до скасування.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із позовної заяви
та матеріалів справи ОСОБА_1 позов про
стягнення коштів пред"явив з тієї
підстави, що 20 липня 2010 року ОСОБА_4 під
час видачі довіреності та отримання
коштів за фактично проданий автомобіль
приховав від нього наявність боргових
зобов"язань.

Встановлено, що до початку
розгляду судом справи по суті позивач
письмової заяви про зміну підстави
позову не подавав.

Задовольняючи позовні вимоги суд
виходив з того, що ОСОБА_4 20 липня 2010
року отримавши від ОСОБА_1 6500 доларів
США за автомобіль його ОСОБА_1 не
відчужив.

Отже, колегія суддів вважає, що
суд постановивши рішення про стягнення
коштів на користь позивача фактично
вийшов за межі позову, вирішив його не
із заявленої позивачем підстави, що
згідно ст 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення.

Суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 до
задоволення не підлягають, виходячи з
наступного.

Встановлено, що 20 липня 2010 року
згідно довіреності ОСОБА_4 уповноважив
ОСОБА_1 та інших продати, здати в оренду
за ціну і на умовах на власний розсуд
належний ОСОБА_4 автомобіль марки AUDI В-4,
1995 року випуску, д.н.з НОМЕР_3.

Згідно ст. ст. 1000, 1003 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов"язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.

За своєю природою договір
доручення не є договором
купівлі-продажу.

Оскільки між сторонами не було у
встановленому порядку укладено
договір купівлі - продажу автомобіля, а
відбувся договір доручення, колегія
суддів вважає, що у задоволенні позову
про стягнення збитків у подвійному
розмірі, із наведеної позивачем
підстави - вчинення договору доручення
внаслідок обману, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316, ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 17 березня 2014
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у
задоволенні позову до ОСОБА_4 про
стягнення коштів.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області М.В.
Ходоровський