Провадження №2/761/562/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 квітня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді Гайдук С.В.

при секретарі Ляпкало Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1
поданого в інтересах особистих та
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Головного управління юстиції у
місті Києві, третя особа Служба у
справах дітей Шевченківської районної
в місті Києві державної адміністрації
про визнання майна об'єктом права
спільної сумісної власності; визнання
частки в праві спільної сумісної
власності, визнання недійсним
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом,

та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, Головного управління юстиції у
місті Києві, третя особа Служба у
справах дітей Шевченківської районної
в місті Києві державної адміністрації
про визнання права власності на майно в
порядку спадкування та внесення змін у
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом,

в с т а н о в и в:

В вересні 2013 р. позивач ОСОБА_1
звернувся до суду в своїх інтересах та
інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2
з позовом до ОСОБА_3, Головного
управління юстиції у місті Києві, третя
особа Служба у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності; визнання частки в праві
спільної сумісної власності, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що йому стало відомо,
що відповідачка ОСОБА_3 через Першу
Київську державну нотаріальну контору
отримала Свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1, після смерті її
матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.
Дане свідоцтво порушує його право та
право його малолітнього сина ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 на спадкування 7/12 часток
даної квартири. Вважає, що свідоцтво
видане відповідачці незаконно,
оскільки нотаріус повинен був виділити
відповідачці лише 5/12 часток спадкової
квартири. У зв'язку з чим просив суд
визначити, що частка померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 в праві спільної
сумісної власності подружжя на
квартиру АДРЕСА_1 становила ?; визнати
недійсним в частині 3/12 часток, видане
ОСОБА_3 Першою Київською державною
нотаріальною конторою 8 лютого 2013 року
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 2/3 частки квартири
АДРЕСА_1.

В процесі розгляду справи позивач
через свого представника - ОСОБА_8
збільшив позовні вимоги і просив суд
також визнати, що квартира АДРЕСА_1 була
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя: ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

Відповідачка ОСОБА_3 заперечуючи проти
позовних вимог позивача ОСОБА_1
пред'явила зустрічний позов про
визнання права власності на 1/6 частки
квартири в порядку спадкування та
внесення змін у свідоцтво про право на
спадщину за заповітом. Свої зустрічні
вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2
померла її мати ОСОБА_5, яка вчинила
заповіт на все своє майно на її користь.
Після смерті матері видкрилась
спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка була
власністю лише її матері, а не спільною
сумісною власністю подружжя ОСОБА_7.
Єдиними спадкоємцями першої черги
були: ОСОБА_7, чоловік матері, який
приходиться їй вітчимом, ОСОБА_9, її
сестра по матері та вона. Враховуючи
заповіт на її користь, вона набула
права на спадкування за заповітом
всієї квартири по АДРЕСА_1. Зазначила,
що обов'язкова частка ОСОБА_7 мала
складати 1/6 частки. При видачі їй
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на 2/3 частки квартири, після
смерті матері, державний нотаріус
помилково вважала, що її сестра ОСОБА_9,
також мала право на обов'язкову частку
в спадщині після смерті матері в
розмірі 1/6 частки, оскільки мала першу
групу інвалідності, але нотаріус не
звернула увагу, що на момент відкриття
спадщини, її сестра не була інвалідом 1
групи, а отже не мала права на
обов'язкову частку. Таким чином
нотаріус мала видати їй свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на 5/6
частки квартири АДРЕСА_1. Просила суд
визнати за нею право власності на 1/6
частки квартири АДРЕСА_1; зобов'язати
Першу Київську державну нотаріальну
контору внести зміни у свідоцтво про
право на спадщину за заповітом на її
ім'я після смерті її матері, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначивши, що вона є
спадкоємцем 5/6 часток даної квартири та
видати нове свідоцтво.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_8 позовні вимоги
та заяву про збільшення позовних вимог
підтримав та просив їх задовольнити з
підстав зазначених у них. Проти
зустрічного позову заперечив та
зазначив, що вимоги відповідачки за
зустрічним позовом необґрунтовані і
недоведені належними та допустимими
доказами, а тому просив у зустрічному
позові відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник
в судовому засіданні позовні вимоги
ОСОБА_1 не визнали з підстав зазначених
у зустрічному позові, а тому просили у
позові ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний
позов задовольнити.

Відповідач Головне управління юстиції
у м. Києві в судове засідання свого
представника не направив, надіслав до
суду письмові пояснення в яких
зазначив, що при вирішення даного спору
покладається на розсуду суду та
просить розглядати справи у
відсутності їх представника.

Третя особа Служба у справах дітей
районної в місті Києві державної
адміністрації в судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала
повністю та просила їх задовольнити, а
в зустрічному позові просила
відмовити.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивач, відповідачку та її
представника, представника третьої
особи, дослідивши матеріали справи,
встановив наступні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи про захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних
сімейних, трудових відносин.

У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Перевіряючи обставини справи судом
встановлено, що 28 вересня 1973 р. в
Коцюбинській селищній раді Київської
області був зареєстрований шлюб між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 13;
142), який подружжя не розривало.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу від 11.01.1999 року
квартиру АДРЕСА_1 купила ОСОБА_5 та
13.01.1999 року зареєструвала її на праві
власності за собою в БТІ за реєстровим
номером 144/29 (а.с.63-64).

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (в ред.1969р. із
відповідними змінами), майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. При цьому кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

З довідки Житлово-будівельного
кооперативу "Верстат-4" від 19.11.2013 №
40/13-сд вбачається, що ОСОБА_5, яка
мешкала в квартирі АДРЕСА_7, повністю
сплатила за неї пайовий внесок у липні
1986 року (а.с.227).

Крім цього, даний факт підтверджується
наданою на запит суду Комунальним
підприємством "Київське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права на об'єкти нерухомого
майна" копією довідки
Житлово-будівельного кооперативу
"Верстат-4" про сплату ОСОБА_5 пайового
внеску за цю квартиру.

Відповідно до довідки
Житлово-будівельного кооперативу
"Верстат-4" від 20.11.2013 № 42/13-сз ОСОБА_5
було прийнято до членів кооперативу за
рішенням загальних зборів від 16 грудня
1973 р. На цей час членами її сім'ї
значились: чоловік - ОСОБА_7 та дочка -
ОСОБА_3 (а.с.228).

Пленум Верховного Суду України в
постанові № 9 від 18.09.87 "Про практику
застосування судами законодавства про
житлово-будівельні кооперативи" дав
судам роз'яснення про те, що пай,
внесений подружжям в ЖБК у період
сумісного проживання за рахунок
спільних коштів, а також після повної
сплати пайового внеску - квартира, є їх
спільним майном.

Згідно з архівним витягом Державного
архіву м. Києва від 22.11.2013 № 02-13/А-142/2629
(а.с.229), рішенням виконавчого комітету
Київської міської ради народних
депутатів від 17.04.1978 р. № 556 було
затверджено рішення загальних зборів
членів Житлово-будівельного
кооперативу "Верстат-4" про прийняття
ОСОБА_5 членом даного кооперативу,
замість її колишнього чоловіка -
ОСОБА_11, виключеного з членів
житлово-будівельного кооперативу
"Верстат-4" за рішенням загальних зборів
від 16.06.1977, та закріплено за ОСОБА_5
квартиру АДРЕСА_7, пл. 39,3 кв.м, з родиною
в чотири особи: вона, чоловік та дві
дочки.

Отже, ОСОБА_5, перебуваючи з 28 вересня 1973
р. в шлюбі з ОСОБА_7, до липня 1986 року
(близько 13-ти років) сплачувала разом з
ним кошти за квартиру АДРЕСА_7.

З урахуванням наведеного, суд
приходить до висновку, що квартира
АДРЕСА_1 належала подружжю ОСОБА_7:
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 на праві спільної
сумісної власності, оскільки вона була
придбана 11 січня 1999 р. за час їх
перебування в шлюбі.

Суд не приймає до уваги доводи
відповідачки ОСОБА_3 про те, що спірна
квартира була придбана за кошти ОСОБА_5,
так як вона була власником іншої
квартири АДРЕСА_7, яку продала 11 січня
1999 р. за 13100 крб. і цього ж дня придбала
квартиру АДРЕСА_1 за меншу суму в
розмірі 8300 крб., оскільки договори
купівлі-продажу не є належним доказом
придбання спірної квартири за кошти,
які належали лише ОСОБА_5 від продажу
попередньої квартири, оскільки жоден
із цих договорів в розумінні ст. 58 ЦПК
України не є належним доказом факту
використання ОСОБА_5 виключно її
власних коштів для придбання квартири
АДРЕСА_1 і із змісту цих договорів такі
обставини не вбачаються.

Також, ураховуючи право спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_5 в
рівних частках на спірну квартиру,
судом не приймаються до уваги надані
відповідачем докази, щодо сплати
ОСОБА_11 16.02.1970 р. частини пайового
внеску за квартиру АДРЕСА_7 в сумі 2890
крб. (а.с.246), а також щодо сплати ним
квартплати і комунальних послуг за
грудень 1971 року в сумі 84 крб. 95 коп. (а.с.
251) та щодо сплати ним ссуд у розмірі 20
крб. 23 коп. у період, коли він не
перебував у шлюбі з ОСОБА_5.

На думку суду, вимоги позивача в
частині визнання майна об'єктом права
спільної сумісної власності; визнання
частки в праві спільної сумісної
власності за померлим ОСОБА_7 це є
обставини, які суд встановив в судовому
засіданні на підставі доказів поданих
сторонами, і як самостійні позивача не
можуть розглядатись, оскільки не
порушують його прав, а тому в цій
частині позов не підлягає задоволенню.

Щодо вимог позивача про визнання
недійсним в частині 3/12 часток
Свідоцтва про право на спадщину за
заповітом на 2/3 частки квартири слід
зазначити таке.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Судом встановлено, що ОСОБА_5
доводилась матір'ю відповідачці ОСОБА_3
та ОСОБА_9. При цьому остання була також
донькою ОСОБА_7, що підтверджується
свідоцтвом про її народження (а.с.11).

Також встановлено, що ОСОБА_9 з 16 серпня
2005 р перебувала в зареєстрованому
шлюбі з позивачем ОСОБА_1, що
підтверджується свідоцтвом про шлюб
(а.с.10). Від шлюбу в них ІНФОРМАЦІЯ_1
народився син - ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом про
народження (а.с.12).

Судом встановлено, що 09 червня 2010 р.
ОСОБА_5 вчинила заповіт щодо всього
належного їй майна на користь
відповідачки ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_5 померла, що підтверджується
свідоцтвом про смерть (а.с.7).

З урахуванням права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_5 на квартиру
АДРЕСА_1 в рівних частках, після смерті
ОСОБА_5 підлягала спадкуванню лише її 1/2
частка квартири, а ОСОБА_7 мав право на
отримання свідоцтва про право
власності на частку в спільному майні
подружжя, тобто на ? частку цієї
квартири.

Ця частка ОСОБА_7 визнавалась Першою
Київською державною нотаріальною
конторою та підтверджується листом від
25.10.2011 № 8713/02-14 про відмову ОСОБА_9 у
видачі свідоцтва про право на спадщину
на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 після
його смерті (а.с.122), і не заперечується у
поясненнях представника Головного
управління юстиції у м. Києві
Любенської А.О., ( а.с.33).

Отже, враховуючи заповіт ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_3, остання мала право на
спадщину за заповітом на належну її
матері 1/2 частку спірної квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 1241 ЦК України, незалежно
від змісту заповіту непрацездатні
вдова (вдівець) спадкують половину
частки, яка б належала кожному з них у
разі спадкування за законом
(обов'язкова частка).

На день смерті ОСОБА_5, ОСОБА_7 вважався
непрацездатним, оскільки він досяг
пенсійного віку, що підтверджується
свідоцтвом про його народження (а.с.81).

Отже, ОСОБА_7 мав право успадкувати за
законом 1/12 (1/2: 3 = 1/6 : 2 = 1/12) частку
(обов'язкова частка) від належної
ОСОБА_5 1/2 частки спірної квартири, так
як згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України він
вважався таким, що прийняв спадщину
після її смерті.

На день смерті ОСОБА_5, ОСОБА_7 був
зареєстрований і постійно проживав
разом із нею з 1999 року в квартирі
АДРЕСА_1, що підтверджується довідками
житлово-будівельного кооперативу
"Дніпровець-2" від 04.11.2013 № 74 (а.с. 82), а
отже фактично прийняв спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України,
свідоцтво про право на спадщину
видається спадкоємцям після
закінчення шести місяців з часу її
відкриття, яким відповідно до ч. 2 ст. 1220
ЦК України є день смерті особи.

Однак, судом встановлено, що ОСОБА_7 не
встиг реалізувати своїх спадкових прав
після смерті ОСОБА_5, так як ІНФОРМАЦІЯ_3
помер, що підтверджується свідоцтвом
про смерть (а.с. 8).

Також, право на спадщину за законом у
першу чергу після смерті ОСОБА_5
виникло і в доньки ОСОБА_9, яка згідно з
ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою,
що прийняла спадщину, так як вона на
день смерті ОСОБА_5 з 1999 року була
зареєстрована та проживала разом із
нею у спірній квартирі, що
підтверджується довідками
житлово-будівельного кооперативу
"Дніпровець-2" від 04.11.2013 № 74 (а.с. 82).

З копії матеріалів спадкової справи №
839/2010 щодо майна померлої ОСОБА_5
вбачається, що ОСОБА_9 не відмовлялась
від спадщини, так як подала до Першої
Київської державної нотаріальної
контори заяву від 19.08.2011 № 2627 (а.с. 156),
якою повідомляла про те, що вона
прийняла спадщину після смерті своєї
матері і надалі додатково надасть
документи для вирішення питання
успадкування.

Крім того, ОСОБА_9 видала довіреність
своєму чоловікові - ОСОБА_1 для
представництва її інтересів у
нотаріуса та в судах з питань прийняття
спадщини (а.с. 160), на підставі якої
останній подав нотаріусу заяву про
зупинення видачі свідоцтва про право
на спадщину щодо майна померлої ОСОБА_5
в зв'язку зі зверненням в інтересах
своєї дружини до суду з позовом про
визнання за нею права власності на 1/2
частину майна після смерті ОСОБА_5

Згідно довідки МСЕК від 05.08.2011 року
вбачається, що ОСОБА_9 було встановлено
першу «Б» групу інвалідності і остання
потребувала стороннього догляду і
допомоги (а.с.20).

Судом встановлено, що ОСОБА_7 заповітів
на випадок своєї смерті не вчиняв, отже
після його смерті право на спадщину за
законом в першу чергу набула його єдина
донька ОСОБА_9, яка відповідно до ч. 3 ст.
1268 ЦК України вважається такою, що
прийняла спадщину, адже на день його
смерті вона з 1999 року проживала разом
із ним у спірній квартирі, що
підтверджується довідкою
житлово-будівельного кооперативу
"Дніпровець-2" від 03.10.2011 № 188 (а.с. 18) і
подала нотаріусу заяву від 26.08.2011 № 2643
(а.с. 111) про те, що вона прийняла
спадщину після смерті свого батька, яка
складається з частини квартири
АДРЕСА_1, і просить видати їй свідоцтво
про право на спадщину за законом.

Отже, ОСОБА_9 прийняла спадщину за
законом після смерті свого батька
ОСОБА_7 в розмірі 7/12 часток квартири
АДРЕСА_1, тобто належну йому 1/2 частку в
праві спільної сумісної власності
подружжя, та успадковану ним за законом
після смерті ОСОБА_5 1/12 частку квартири,
як обов'язкову частку в спадщині.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 померла
ІНФОРМАЦІЯ_4, та підтверджується
свідоцтвом про смерть (а.с. 9). Після її
смерті спадщину за законом у першу
чергу прийняв її малолітній син -
ОСОБА_2 та чоловік - позивач ОСОБА_1.

З копії матеріалів спадкової справи №
708/2012 щодо майна померлої ОСОБА_9
вбачається, що ОСОБА_1 звертався з
заявою про прийняття спадщини від
20.06.2012 № 1835 (а.с. 98) до Першої Київської
державної нотаріальної контори від
свого імені та імені свого
малолітнього сина, хоч згідно з ч. 4 ст.
1268 ЦК України вважається, що малолітня
особа прийняла спадщину.

Отже, позивач ОСОБА_1, разом із своїм
малолітнім сином, у рівних частках
набули права на спадщину після смерті
ОСОБА_9 на 7/12 часток квартири АДРЕСА_1,
тобто по 7/24 часток кожному (7/12 : 2 = 7/24).

Відповідно ОСОБА_3 нотаріус мав видати
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті ОСОБА_5 тільки
на 5/12 часток даної квартири.

Разом з тим, як вбачається із Свідоцтва
про право на спадщину за заповітом від
08.02.2013 року відповідачці було видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом на 2/3 частки квартири
АДРЕСА_1. Свідоцтво про право на
спадщину за законом на 1/3 частки
квартири не видано. (а.с.42).

Згідно зі ст. 1301 ЦК України, свідоцтво
про право на спадщину визнається
недійсним за рішенням суду, якщо буде
встановлено, що особа, якій воно видано,
не мала права на спадкування, а також в
інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 27 постанови Пленуму
Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 р.
«Про судову практику у справах про
спадкування» зазначено, що відповідно
до статті 1301 ЦК України свідоцтво про
право на спадщину може бути визнано
недійсним не лише тоді, коли особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, але й за інших підстав,
установлених законом. Іншими
підставами можуть бути: порушення у
зв'язку з видачею свідоцтва про право
на спадщину прав інших осіб тощо.

Оскільки положеннями ст. 1301 ЦК України
передбачено можливість визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, а тому, суд приходить до
висновку, що малолітній син померлої
ОСОБА_9 має право на обов'язкову частку
у спадщині в розмірі 7/12 частки квартири
АДРЕСА_1, а також 7/12 часток цієї
квартири має її чоловік позивач ОСОБА_1,
що не було враховано нотаріусом при
видачі відповідачці свідоцтва про
право на спадщину за заповітом 8 лютого
2013 року.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності суд приходить
до висновку, що видане ОСОБА_3 свідоцтво
про право на спадщину за заповітом
після смерті ОСОБА_5 на 2/3 частки
спірної квартири, що рівнозначно 8/12
часткам, підлягає визнанню недійсним в
частині 3/12 часток.

За таких обставин позов ОСОБА_1 в цій
частині підлягає до задоволення .

З урахуванням того, що суд прийшов до
висновку про недійсність Свідоцтва про
право на спадщину за заповітом в
частині 2/3 часток квартири АДРЕСА_1, а
тому не вбачає підстав для задоволення
зустрічних вимог відповідачки ОСОБА_3
про визнання права власності на 1/6
частки квартири в порядку спадкування
та внесення змін у свідоцтво про право
на спадщину за заповітом.

Керуючись ст. 1218, 1222, 1241, 1261, 1268, 1296,1301 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про
судову практику у справах про
спадкування», ст.ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 223,
294 ЦПК України суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 поданого в інтересах
особистих та інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Головного
управління юстиції у місті Києві, третя
особа Служба у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації про визнання
майна об'єктом права спільної сумісної
власності; визнання частки в праві
спільної сумісної власності, визнання
недійсним свідоцтва про право на
спадщину за заповітом - задовольнити
частково.

Визнати недійсним, в частині 3/12 часток,
видане ОСОБА_3 Першою Київською
державною нотаріальною конторою 8
лютого 2013 року Свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на 2/3 частки
квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 114,70 грн.

У зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, Головного управління юстиції у
місті Києві, третя особа Служба у
справах дітей Шевченківської районної
в місті Києві державної адміністрації
про визнання права власності на майно в
порядку спадкування та внесення змін у
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом - відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через суд
першої інстанції протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: