АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/2537/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа №646/9338/13-ц
Доповідач - Кірсанова
Категорія - право власності
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Пилипчук Н.П.,
Трішкової І.Ю.,

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Червонозаводського районний
суд м. Харкова від 18 лютого 2014 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення до
квартири, усунення перешкод у
користуванні квартирою та стягнення
спричиненої матеріальної та моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом, який в
ході розгляду справи неодноразово
уточнював, і в остаточній редакції
просив суд його вселити в кімнату
НОМЕР_1, площею 13,4 кв.м., в комунальній
квартирі АДРЕСА_1; зобов'язати
відповідачів не чинити перешкод в
користуванні квартирою; стягнути на
його користь матеріальну шкоду
(упущену вигоду) в сумі 14 400 грн.,
моральну шкоду в сумі 5 000 грн. та судові
витрати.

В обґрунтування позову посилався на те,
що йому на підставі права власності
належить 24/100 квартири АДРЕСА_1. В даний
момент в спірній квартирі мешкають
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
Зазначив, що відповідачами чиняться
перешкоди в користуванні квартирою,
змінено замки на вхідних дверях,
провокуються конфлікті ситуації при
спробах представника позивача
проникнути до квартири, у зв'язку з чим
останній звертався до органів міліції.
Пояснив, що згідно фактично
встановленому порядку користування
між сторонами, йому належить саме
кімната НОМЕР_1, однак заперечував
наявність нотаріально посвідченої
угоди чи судового рішення щодо
встановлення порядку користування між
ним та відповідачами. Також вказав, що
він постійно проживає в Російській
Федерації з 2007 року, наміру проживати в
спірній квартирі не мав, однак бажав
здавати кімнату в оренду іншим особам;
такі свої наміри з відповідачами не
погоджував, а лише ставив їх перед
фактом про укладення договорів оренди
на кімнату НОМЕР_1. Також зазначив, що
після 2010р. не звертався до
правоохоронних органів зі скаргами на
чинення йому перешкод в користуванні
спірною квартирою, оскільки в
подальшому вважав це недоцільнимі,
вирішив врегулювати спір в судовому
порядку, у зв'язку з чим і звернувся з
вищевказаним позовом. Зазначав, що
укладав договори про надання в оренду
кімнати НОМЕР_1, однак через перешкоди
відповідачів орандарі не змогли
вселитися у спірне приміщення, у
зв'язку з чим позивач поніс упущену
вигоду в загальному розмірі 14 400 грн.
Також у зв'язку з вищевказаними
порушеннями його прав зазначає про
спричинення йому моральної шкоди, яку
він оцінює в 5 000 грн. Просить стягнути з
відповідачів в солідарному порядку
матеріальну і моральну шкоду.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник,
проти позову заперечували, зазначаючи,
що перешкоди в користуванні квартирою
не чиняться, вимоги щодо стягнення
матеріальної та моральної шкоди є
безпідставними.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове
засідання не з'явилися, надавши заяву
про розгляд справи в їх відсутності,
проти позову заперечували.

Рішенням Червонозаводського районний
суд м. Харкова від 18 лютого 2014 року в
задоволенні вказаного позову ОСОБА_1
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення у справі, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення скасувати та
постановити нове рішення про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги
посилається на ті ж докази, що і в суді
першої інстанції.

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що скарга не
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступного.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214, 316 ЦГЖ
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення,
в якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд
зобов'язаний з'ясувати, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог про вселення до
квартири, усунення перешкод у
користуванні квартирою, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не було доведено факту порушення його
права відповідачами по справі,
оскільки, не надано доказів чинення
позивачу перешкод в користуванні
спірною квартирою. Відповідачі
визнають і не оспорюють право позивача
на користування спірною квартирою, не
перешкоджали і не перешкоджають його
проживанню в ній. ОСОБА_1 не поселяється
в житло з власної волі, оскільки
проживає в іншому місці, в Російській
Федерації. Крім того, суд враховує, що
позивачу належить ідеальна частка у
спільній власності. Частка в майні
юридично не виділена, а тому підстави
для його вселення саме в кімнату НОМЕР_1
спірної квартири відсутні.

Судова колегія не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, так як вважає їх не
правильними і зробленими не у
відповідності з вимогами закону та
зібраними доказами.

Статтею 47 Конституції України
та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право
громадянина на житло. Ніхто не може
бути виселеним із займаного житла або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням, не інакше як на підставі і
у порядку, передбаченому законом.
Житлові права охороняються законом, за
виключенням випадків, коли вони
здійснюються усупереч з призначенням
цих прав або з порушенням прав інших
громадян чи прав державних і
громадських організацій.

Згідно ст.391 Цивільного кодексу
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1
на підставі договору дарування від
26.10.2005р., посвідченого приватним
нотаріусом ХМНО на праві сумісної
власності належить 24/100 квартири
АДРЕСА_1 (а.с.5, 6, 54-55)

Також сторони не оспорюють, що в
спірній квартирі проживає співвласник
ОСОБА_2, якому належить 20/100 частин
вказаної квартири на підставі
свідоцтва про право власності р.№9-97-
90814-Ц2 від 31.07.1997р., з дружиною ОСОБА_3 та
донькою ОСОБА_4 (а.с.54-55)

Позивач та його представники
наголошують, що відповідачі чинять
перешкоди йому в користуванні
вищевказаною квартирою, оскільки ними
замінено замки у вхідних дверях і
доступу до квартири він не має. Пояснив,
що згідно фактично встановленому
порядку користування між сторонами,
йому належить саме кімната НОМЕР_1, але
він не може користуватися цією
кімнатою, так як відповідачи чинять
перешкоди.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував, що в
кімнаті НОМЕР_1 знаходяться особисті
речі його родини, оскільки позивач
раніше не виявляв бажання до вселення,
однак зазначив, що готовий в найближчий
час її звільнити. Вказане підтвердили в
суді апеляційної інстанції
відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4.
Зазначене свідчить, що відповідачі не
спростували твердження апелянта, що
вони перешкоджають ОСОБА_1
користуватися його кімнатою.

ОСОБА_1 11.04.2010 р. звертався з заявою до
Червонозаводського РВ ХМУ УМВС України
в Харківській області про усунення
перешкод для вселення його та
представнику ОСОБА_5 в спірну квартиру
за адресою АДРЕСА_1 (а.с.9)

Постановою ДІМ СДІМ
Червонозаводського РВ ХМУ УМВС України
в Харківській області від 17.04.2010р.
відмовлено в порушенні кримінальної
справи відносно ОСОБА_2, оскільки
порушення громадського порядку не було
встановлено (а.с.10). Але зазначене не
свідчить, що відповідачі не чинять
перешкоди позивачу в користуванні
спірною квартирою.

В зв»язку з наведеним судова колегія
вважає, що вимоги позивача про
вселення до спірної квартири,
зобов'язання відповідача не чинити
перешкод в користуванні спірною
квартирою підлягають задоволенню.

Крім того, суд першої інстанції
правильно визнав, що не вбачається
законних підстав в частині задоволення
позову про стягнення упущеної вигоди
та моральної шкоди, виходячи з
наступного.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана дове сти ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подають ся сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування стягнення упущеної
вигоди позивачем наданий договір найму
квартири АДРЕСА_1 від 03.11.2011р., предметом
якого є квартира в цілому. Разом з тим,
судом встановлено і визнано сторонами,
що позивачу належить лише 24/100 частин
вказаної квартири, а тому користування
квартирою в цілому належись
співвласникам сумісно.

Цивільним законодавством не
передбаченого самостійного права
співвласника на користування житлом,
яке перебуває у спільній власності,
оскільки це право здійснюється всіма
співвласниками спільно, за взаємною
згодою. Таке обмеження викликано тим,
що особа, яка вселяється в житло в
якості наймача, набуває рівне з іншими
співвласниками право користування
жилим приміщенням, у тому числі
приміщеннями загального користування.

Разом з тим, сторонами в судовому
засіданні було визнано, що ОСОБА_1 не
погоджувалося питання з ОСОБА_2 (іншим
співвласником спірної квартири) щодо
визначення користування спірною
квартирою чи її частиною шляхом
передання її в оренду. Таким чином,
досягнення згоди між співвласниками
стосовно користування спірною
квартирою шляхом укладення договору
найму з іншими особами суду не було
доведено. Тому суд першої інстанції
обґрунтовано відмовив позивачу в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про
стягнення упущеної вигоди.

Також, судом першої інстанції
правильно визнано, що вимоги позивача
про відшкодування йому спричиненої
моральної шкоди є недоведеними, та не
підлягають задоволенню

Відповідно до ст.23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, що заподіяна внаслідок
порушення його прав. Моральна шкода
полягає у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім»ї чи близьких
родичів.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її вдала, за наявності її
вини.

Виходячи з положень п. З Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» від 31.03.1995 року під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Матеріали справи свідчать, що позивач
не надав доказів спричинення йому
моральної шкоди.

Відповідно до п. п. 2, 3, 4 ст. 309 ЦПК
України, підставами для зміни рішення
суду першої інстанції є недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

За таких обставин судова колегія
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольняє
частково, рішення районного суду
змінює, скасувує його в частині відмови
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
про вселення до квартири, усунення
перешкод у користуванні квартирою.
Позовні вимоги в цій частині
задовольняє. В іншій частині вказане
рішення залишає без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 3 ч. 1 ст.
307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 18 лютого 2014 року
змінити, скасувати його в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про вселення до квартири,
усунення перешкод у користуванні
квартирою.

Позовні вимоги в цій частині
задовольнити, вселити ОСОБА_1 в
кімнатуНОМЕР_1 площею 13,4 кв.м. в
комунальній квартирі АДРЕСА_1.

Зобов'язати відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити перешкод в
користуванні кімнатою НОМЕР_1 площею
13,4 кв.м. в комунальній квартирі
АДРЕСА_1.

В іншій частині вказане рішення
залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
СУДДІ: