Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1096/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Ковальова О. Б.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

22.04.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів -
Гайсюка О.В., Черниш Т.В.,

за
участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за
апеляційними скаргами публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України», ОСОБА_2

на рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 лютого 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

4 листопада 2013 року ПАТ « Державний
ощадний банк України», від імені якого
діє ТВБВ № 10010/0149 філії Кіровоградське
обласне управління АТ «Ощадбанк»,
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованість за
кредитним договором № 1986 від 13 лютого
2008 року в сумі 14 183 грн. 02 коп., а також
судового збору у сумі 229 грн. 40 коп.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що за
умовами укладеного кредитного
договору банком надано відповідачу
кредит у сумі 9850 грн. із зустрічним
зобов'язанням повернути кредит
протягом 36 місяців, щомісячно рівними
частинами в сумі 457,15 грн. до 13 числа
місяця, починаючи з наступного після
видачі кредиту, з остаточним
погашенням не пізніше 13 лютого 2011 року,
сплатити проценти за користування ним
у розмірі 22% річних. 17 лютого 2010 року
судом було видано судовий наказ про
стягнення з ОСОБА_2 простроченої суми
боргу по кредиту в розмірі 11359 грн. 65
коп. Після видачі судового наказу,
боржник не виконувала умови кредитного
договору в повному обсязі щодо сплати
решти боргу та процентів. Станом на 1
листопада 2013 року її заборгованість
перед банком по кредитному договору
становить 14 183,02грн., з яких: 3 283,36 грн. -
прострочений борг по кредиту; 5 354,49грн. -
відсотки; 5 545,17грн. - пеня.

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 лютого 2014 року, з
урахуванням ухвали цього ж суду від 6
березня 2014 року про виправлення
арифметичної помилки, позов задоволено
частково: вирішено стягнути з ОСОБА_2 на
користь ПАТ «Державний ощадний банк
України» заборгованість за кредитним
договором №1986 від 13 лютого 2008 року в
сумі 9372 грн. 28 коп., а також судові
витрати по сплаті судового збору в сумі
229 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду,
позивач подав апеляційну скаргу в якій
просить скасувати рішення суду і
постановити нове рішення, яким
стягнути з відповідача заборгованість
у повному обсязі - 14183 грн. 02 коп. В
обґрунтування апеляційної скарги
позивач послався на неправильне
застосування норм матеріального права
щодо позовної давності. Суд не
врахував, що перебіг цього строку
перервався 4 жовтня 2012 року.

Відповідач ОСОБА_2 також подала
апеляційну скаргу в якій просила
скасувати рішення суду і відмовити в
задоволенні позову повністю.
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що
висновок суду про укладене між
сторонами кредитного договору є
невірним. За обставинами справи
позивач має право на пред'явлення
позову до ОСОБА_4 в порядку ст. 1166 ЦК
України.

Представник позивача в судовому
засіданні в суді апеляційної інстанції
підтримала доводи апеляційної скарги
та надала письмові пояснення. З
доводами апеляційної скарги
відповідача не погодилася і просила
відмовити в задоволенні цієї
апеляційної скарги.

Відповідач, повідомлена про час та
місце розгляду справи, особисто в
судове засідання не з'явилася.

Представник відповідача підтримав
доводи апеляційної скарги відповідача
і заперечив проти доводів апеляційної
скарги позивача посилаючись на позицію
відповідача щодо відсутності між
сторонами зобов'язальних відносин.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення
представників сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційних скарг
та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області вважає, що апеляційні скарги
підлягають задоволенню частково.

Суд першої інстанції встановив і
матеріалами справи підтверджується, що
13 лютого 2008 року між ВАТ «Державний
ощадний банк України»,
правонаступником якого являється ПАТ
«Державний ощадний банк України», і
ОСОБА_2, яка в зв'язку з реєстрацією
шлюбу 5 вересня 2009 року змінила
прізвище на ОСОБА_2, укладено кредитний
договір № 1986.

На виконання умов цього договору
банк надав відповідачу кредит у
розмірі 9 850 грн. на придбання меблів, а
вона зобов'язалася повернути його зі
сплатою 22% річних за користування
коштами банку, строком на 36 місяців з
остаточного погашення не пізніше 13
лютого 2011 року.

Відповідно до п. 1.4 вказаного
кредитного договору позичальник
зобов'язалася щомісячно до 13 числа
місяця, наступного за звітним,
здійснювати погашення кредиту та
сплачувати нараховані банком проценти
рівними платежами в сумі 457,15 грн.
шляхом внесення готівки до каси банку
або шляхом безготівкових перерахувань,
починаючи з березня 2008 року на
відповідні рахунки позичальника,
відкриті в установах ВАТ «Ощадбанк».
Сплата останнього платежу
здійснюється 13 лютого 2011 року.

Згідно п. 4.1.1 виконання
позичальником зобов'язань за договором
забезпечено пенею у розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка діяла у
період, за який сплачується пеня, від
суми несплаченого платежу за кожен
день прострочення, а також заставою
згідно договору від 13 лютого 2008 року
(а.с. 10, 11).

Пунктом 6.7 кредитного договору
сторони збільшили строки позовної
давності відповідно до ч.1 ст.229
Цивільного Кодексу України до 3 (трьох)
років для всіх грошових зобов'язань
позичальника (в тому числі, але не
виключно, щодо повернення суми кредиту,
сплати процентів за його користування,
комісійних винагород, штрафів, пені
тощо), що передбачені умовами цього
договору.

Відповідач свої зобов'язання
належним чином не виконувала і тому 17
лютого 2010 року Олександрійським
міськрайонним судом Кіровоградської
області видано судовий наказ про
стягнення з ОСОБА_2 на користь ВАТ
«Державний ощадний банк України»
заборгованість по кредиту в сумі 11359
грн. 65 коп.

Згідно наданої представникам
позивача копії розрахунку
заборгованості на 13 лютого 2010 року вона
складалася з: заборгованості по
кредиту - 6007 грн. 70 коп., заборгованості
по процентам - 3524 грн. 21 коп., пеня - 645
грн. 55 коп. (а.с. 120).

В подальшому відповідач свої
зобов'язання за кредитним договором
також не виконала, а тому станом на 1
листопада 2013 року має прострочену
заборгованість становить 14183 грн. 02
коп., із яких: 3283 грн. 36 коп. - прострочена
заборгованість по кредиту за період з 13
лютого 2010 року по 13 лютого 2011 року; 5354
грн. 49 коп. - прострочена заборгованість
про процентах за період з 21 лютого 2010
року по 1 листопада 2013 року; 5545 грн. 17
коп. - нарахована позивачем пеня.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що з
вимогами про стягнення заборгованості
за кредитом банк звернувся 4 листопада
2013 року, а тому його вимоги про
стягнення кредиту, процентів та пені
підлягають задоволенню частково в
межах трирічного строку, який передує
даті пред'явлення позову.

Проте такого висновку суд першої
інстанції дійшов з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Оскаржуване рішення суду не повною
мірою відповідає цим вимогам закону.

Зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з правочинів.

Згідно зі ст. 526, 530 ЦК України
зобов'язання має виконуватись належним
чином і у встановлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

За кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054
ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.611 ЦК України у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Суд першої інстанції вірно
встановив, що у період з 13 лютого 2010
року по 13 лютого 2011 року, день
остаточного погашення заборгованості
за кредитним договором від 13 лютого 2008
року № 1986 (п. 1.4), відповідач свої
зобов'язання не виконувала внаслідок
чого утворилася прострочена
заборгованість.

Однак, відмовляючи в задоволенні
вимог за період з 13 лютого 2010 року по 4
листопада 2010 року, суд не перевірив
доводів позивач про те, що встановлений
п. 6.7. кредитного договору трирічний
строк звернення до суду з вимогами
позивача не сплив внаслідок його
переривання.

Статтею 256 ЦК України встановлено,
що позовна давність ? це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

ЦК встановлено загальну та
спеціальну позовну давність.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Зміст цієї норми та конструктивні
особливості Глави 19 ЦК України в цілому
дають підстави для висновку, що за
домовленістю сторін може бути
збільшена встановлена законом, як
загальна, так і спеціальна позовна
давність, а тому сторони правомірно
збільшили позовну давність за всіма
вимогами кредитора.

За зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання ч. 5 ст. 261 ЦК України.

За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності може мати наслідком
відмову у позові.

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку.

Проте на цю норму ЦК України суд
першої інстанції уваги не звернув та не
перевірив наявність обставин з якими
закон пов'язує переривання перебігу
позовної давності.

Однак у доданому позивачем до
позовної заяви розрахунку
заборгованості (а.с. 4, 54) позивачем
вказувалося на те, що 4 жовтня 2012 року
відповідачем було сплачено 100 грн. на
погашення боргу.

Суд цих доводів позивача не
перевірив і оцінки їм у судовому
рішенні не надав.

Факт сплати відповідачем вказаної
суми на погашення простроченої
заборгованості по процентах згідно
договору від 13 лютого 2008 року № 1986
підтверджується меморіальним ордером
від 4 жовтня 2012 року № 13559877 (а.с. 123).

Ця обставина відповідачем не
спростована.

Часткова сплата відповідачем
заборгованості свідчить про визнання
нею боргу, а тому 4 жовтня 2012 року
перебіг позовної давності за вимогами
позивача перервався і, відповідно до ч.
3 ст. 264 ЦК України, почався заново, а
тому станом на 4 листопада 2013 року, дату
пред'явлення позову, визначений
сторонами у п. 6.7 кредитного договору
трирічний строк не сплив.

Так, як допущене судом першої
інстанції порушення норм
матеріального і процесуального права
привели до неправильного вирішення
справи в частині розміру стягнення
заборгованості, рішення суду першої
інстанції підлягає в цій частині зміні.

Доводи апеляційної скарги
відповідача про те, що кредитний
договір є неукладеним так, як
відповідачу кошти безпосередньо не
передавалися, а були перераховані
банком на рахунок підприємця ОСОБА_5 за
нібито придбані ОСОБА_2 меблі є
безпідставними та ґрунтуються на
неправильному розумінні норм ст.ст. 1046,
1054 ЦК України, на які послалася
відповідач.

Кредитний договір є консесуальним,
на відміну від договору позики,який
являється реальним договором. Отже
кредитний договір вважається
укладеним не з моменту отримання
позичальником коштів, а за правилами
ст. 638, ч. 1 ст. 640 ЦК України.

Так, як відповідач визнавала, що саме
вона підписала кредитний договір від 13
лютого 2008 року № 1986 з ВАТ «Державний
ощадний банк України» на погоджений в
договорі умовах, то з цього моменту
договір вважається укладеним і між
його сторонами виникли взаємні права і
зобов'язання (п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 2 ст. 509 ЦК
України).

Надання кредиту шляхом
перерахування коштів з кредитного
рахунку на поточний рахунок продавця
товару ОСОБА_5 передбачено п. 1.3
кредитного договору, а тому посилання
відповідача на неотримання нею
кредитних коштів особисто, як підставу
для відмови у позові є необґрунтованим.

Вирок Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 27 травня 2011 року за яким
ОСОБА_4 була засуджена за скоєння
злочинів передбачених ч. 2 ст. 190, ч. 2 ст.
358 КК України (а.с. 38-40) та постанова того
ж суду від 27 травня 2011 року (а.с. 41) якою
ОСОБА_2 звільнено від кримінальної
відповідальності за ч.ч. 2, 3 ст. 358 КК
України також не являються підставою
для звільнення позивача по справі від
виконання зобов'язань за договором.

У зв'язку з цим колегія суддів
відхиляє доводи апеляційної скарги
відповідача, як безпідставні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Державний
ощадний банк України» та апеляційну
скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 20 лютого 2014 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України»
заборгованість за кредитним договором
від 13 лютого 2008 року № 1986 у сумі 14183
(чотирнадцять тисяч сто вісімдесят три)
грн. 02 коп.

В решті рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
«Державний ощадний банк України» 114
(сто чотирнадцять) грн. 70 коп.
компенсації судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: