АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3487/14
Суддя-доповідач-Піддубний Р.М.
Категорія: «договірні правовідносини»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

головуючого:
судді Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової О.Ю.,
Швецової Л.А.

при секретарі:
Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 13 березня 2014 року по справі
за позовом ОСОБА_3, до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
позики, -

встановила:

У серпні 2013 року ОСОБА_4, який діє в
інтересах ОСОБА_3, звернувся до суду з
позовом, в обґрунтування якого
зазначив, що 21 жовтня 2009 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 було укладено та посвідчено
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
договір позики, а 22 жовтня 2010 року -
додатковий договір до нього,
відповідно до умов якого ОСОБА_2
отримав у позику 38 125 доларів США та
зобов'язався повернути вказану суму у
строк до 21 жовтня 2011 року відповідно до
графіку, встановленого п.1 договору
позики. Посилаючись на те, що
відповідач взятих на себе за вказаним
договором зобов'язань щодо своєчасного
повернення боргу не виконав, з
урахуванням уточнених 22 листопада 2013
року позовних вимог, ОСОБА_3 просив
стягнути з ОСОБА_2 заборгованість в
сумі, еквівалентній 43 921 долару США за
офіційним курсом Національного банку
України на день ухвалення рішення, яка
складається з: 32 500 доларів США
основного боргу, 9 592 доларів США -
процентів за користування позикою, 1 829
доларів США - 3% річних, а також стягнути
неустойку за порушення виконання
грошового зобов'язання в розмірі 351 060
грн. 55 коп.

Відповідач проти задоволення порзову
запероечував, посилаючись на його
безпідставність.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 13 березня 2014 року позов
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 758 738 грн. 45 коп.
заборгованості за договором позики та
3 441 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, просив рішення
скасувати, ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні заявленого ОСОБА_3 позову
відмовити.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог. Заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відсутність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
ОСОБА_2 взятих на себе за договором
позики зобов'язань щодо своєчасного
повернення суми боргу належним чином
не виконав, правовими наслідками чого є
стягнення з нього в судовому порядку 32
500 доларів США основного боргу, 9 592
доларів США - процентів за користування
позикою, 1 829 доларів США - 3% річних, що за
офіційним курсом встановленим
Національним банком України на день
ухвалення рішення становить 407 687 грн. 90
коп., а також пені за порушення
виконання грошового зобов'язання в
розмірі 351 060 грн. 55 коп.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах,
встановлених ст. 11 цього Кодексу,
зокрема договорів та інших правочинів
(ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Частиною 1 ст. 1048 передбачено, що
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Якщо позичальник своєчасно не повернув
суму позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу. Якщо позичальник
своєчасно не повернув речі, визначені
родовими ознаками, він зобов'язаний
сплатити неустойку відповідно до
статей 549 - 552 цього Кодексу, яка
нараховується від дня, коли речі мали
бути повернуті, до дня їх фактичного
повернення позикодавцеві, незалежно
від сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу
(ч. 1 ст. 1050 ЦК).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено,
що боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити три
проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором або законом.

Як убачається із матеріалів справи, 21
жовтня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було укладено та посвідчено приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 договір
позики, а 22 жовтня 2010 року - додатковий
договір до нього, відповідно до умов
якого ОСОБА_2 отримав у позику 38 125
доларів США та зобов'язався повернути
вказану суму у строк до 21 жовтня 2011 року
відповідно до графіку, встановленого
п.1 договору позики.

Умовами вказаного договору сторони
встановили, що зазначені в договорі
кошти позичальник отримав від
позикодавця ще до підписання договору.
Предмет позики повертається
позикодавцю в обмін на підписаний ним
екземпляр акта приймання-передачі.
Необхідним доказом виконання
позичальником своїх зобов'язань за
договором є наявність спільно
підписаного акту приймання-передачі.

Крім того, п. 5 договору сторони
передбачили, що за прострочення
виконання зобов'язань щодо повернення
боргу, позичальник зобов'язується
сплатити позикодавцю неустойку у
розмірі 8 000 грн. за кожен день
прострочення.

Зазначені умови договору стали
результатом домовленості сторін, які
вільні у визначенні зобов'язань за
договором та будь-яких інших умов своїх
взаємовідносин, що не суперечать
законодавству України.

Належних доказів виконання зобов'язань
за договором позики відповідачем не
надано і матеріали справи не містять.

Отже, встановивши, що взятих на себе за
договором позики зобов'язань
відповідач належним чином не виконав,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про наявність
передбачених законом підстав для
стягнення з ОСОБА_2 32 500 доларів США
основного боргу, 9 592 доларів США -
процентів за користування позикою,
розмір яких визначено на рівні
облікової ставки Національного банку
України за період з 21 жовтня 2009 року по
05 серпня 2013 року, 1 829 доларів США - 3%
річних за період з 27 листопада 2010 року
по 05 серпня 2013 року, що за офіційним
курсом встановленим Національним
банком України на день ухвалення
рішення становить 407 687 грн. 90 коп., а
також пені за порушення виконання
грошового зобов'язання в межах
заявлених позовних вимог у розмірі 351
060 грн. 55 коп.

Оскільки судом першої інстанції не
було порушено норм процесуального
права, рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду -
залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 13 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді