Справа № 174/94/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд
Дніпропетровської області

у складі головуючого судді
Ілюшик І.А.

при секретарі
Заіка А.В.

за участі позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представників відповідача
Рокицького І.В.

представника третьої особи
Ярини С.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Вільногірську
Дніпропетровської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Українська
автомобільна корпорація», третя особа
Публічне акціонерне товариство
«Дніпропетровськ-Авто» про визнання
недійсним договору купівлі - продажу
автомобіля в порядку захисту прав
споживачів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся
до суду з позовом до ПАТ «Українська
автомобільна корпорація» про
визнання недійсним договору купівлі -
продажу автомобіля в порядку захисту
прав споживачів, посилаючись на те, що у
квітні 2012 року, ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся з позовом до нього щодо
звернення стягнення в рахунок
заборгованості за кредитно - заставним
договором № DN81АКі00030082 від 27.02.2008 року,
на автомобіль ЗАЗ ТF699Р DАЕWОО Lanоs 1.4
реєстраційний номер НОМЕР_2, який
належить йому та його дружині на праві
спільної сумісної власності. Тому
тільки у квітні 2012 року, йому стало
відомо про існування спірного договору
та він ознайомився з його змістом. Він
стверджує, що договір купівлі - продажу
автомобіля № 157д від 25.02.2008 року він не
підписував, а тому цей договір підлягає
визнанню недійсним у судовому порядку.

Позивач та представник позивача в
судове засідання з'явилися, позов та
його обґрунтування підтримали в
повному обсязі, просили його
задовольнити. Позивач суду пояснив, що
25.08.2008 року він звернувся до Експрес
Авто, у нього на руках були кошти від
продажу старого авто і йому було
запропоновано внести попередній
внесок за автомобіль. 27.02.2008 року він
підписав кредитно-заставний договір у
двох екземплярах та повернув їх для
доопрацювання, оскільки там містилися
описки. 01.03.2008 року позивач приїхав до
Експрес Авто у м. Дніпродзержинськ,
отримав автомобіль, невідомий позивачу
чоловік на стоянці перед цим
автосалоном передав йому автомобіль та
документи. Позивач стверджував, що
підписав кредитно-заставний договір, а
не договір купівлі-продажу і він
сплачував кошти у відділеннях
ПриватБанку по номеру
кредитно-заставного договору. Позивач
стверджує, що в копії довідки-рахунку
підпис не відповідає його підпису і у
нього виникла думка, що документі
підроблені.

Представник відповідача в судове
засідання з'явився, позов та обставини,
викладені в ньому, не визнав, просив в
його задоволені відмовити, зокрема, з
підстав пропуску строку позовної
давності. Заперечення проти позову
виклав у письмовому вигляді (а.с. 71-73).

Представник третьої особи в
судове засідання з'явився, проти
задоволення позову заперечував, свої
заперечення проти позову виклав у
письмовому вигляді (а.с. 96-100).

Заслухавши пояснення осіб, які
беруть участь у справі, дослідивши
письмові докази по справі, суд прийшов
до наступного висновку.

Судом встановлено, що в
матеріалах справи містяться копії
договору купівлі-продажу автомобіля №
157д, укладеного між АТ «Українська
автомобільна корпорація» та ОСОБА_1
25.02.2008 року. Відповідно до пояснень
представників відповідача та третьої
особи оригінал вказаного договору не
зберігся, на підтвердження чого
представником відповідача надано
копію акту знищення документів. При
цьому представник відповідача пояснив,
що оригінал договору знищено в зв'язку
із закінченням терміну зберігання
разом з іншими документами,
переліченими в цьому акті (а.с. 6-23, 75-81,
136-140, 164).

На підтвердження того, що про
існування спірного договору позивачу
стало відомо тільки у квітні 2012 року,
ним надано копію позовної заяви ПАТ КБ
«ПриватБанк» про звернення стягнення в
рахунок заборгованості за кредитно -
заставним договором на автомобіль,
копію ухвали та рішення
Вільногірського міського суду
Дніпропетровської області від 05.10.2012
року та від 24.01.2014 року по справі за
позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 13-17,
29-36).

Згідно копії реєстраційного
свідоцтва виданого Дніпродзержинським
ВРЕР ДАІ УМВС України в
Дніпропетровській області 27.02.2008 року,
автомобіль марки ЗАЗ ТF 699Р, кузов
НОМЕР_4, двигун НОМЕР_5, кольору 04U сірий,
реєстраційний державний номер НОМЕР_2
належить ОСОБА_1 (а.с. 37). Те, що позивач
дійсно є власником автомобіля
сторонами не заперечується.

З копії платіжного доручення №
114028-157д від 25.02.2008 року вбачається, що 48850
грн. перераховано на користь
Української Автомобільної Корпорації
в рахунок оплати за автомобіль ОСОБА_1 З
копії виписки банку від 03.03.2014 року
вбачається, що 28.02.2008 року на рахунок
Української Автомобільної Корпорації
зараховані кошти в сумі 48850 грн. в
рахунок оплати автомобіля СЕНС ОСОБА_1
(а.с. 38, 166, 167).

До матеріалів справи долучено
кредитно-заставний договір № DN81AR100030082
від 27 лютого 2008 року, укладений між
«ПриватБанк» та ОСОБА_1 (а.с. 51-70).

В п. 17.4 вказаного договору зазначено, що
позичальник доручає банку без
додаткового узгодження, перерахувати
кредит на поточний рахунок ДП
«ВалентинаСервісПлюс» (а.с. 69).

Однак те, що кошти за автомобіль
перераховані на рахунок відповідача, а
не на рахунок ДП «ВалентинаСервісПлюс»
не має правового значення для
вирішення спору, оскільки позов
заявлено з інших підстав.

Згідно копії акту
приймання-передачі транспортного
засобу № 280030 ЗАТ «Запорізький
автомобілебудівний завод» передало
автомобіль кузов № НОМЕР_3, двигун
НОМЕР_5 філіалу «АвтоЗАЗ-сервіс» АТ
«Українська Автомобільна Корпорація»,
тобто належний на теперішній час
позивачу автомобіль (а.с. 74, 135)

Додатком № 1 до договору
купівлі-продажу автомобіля № 157д є акт
приймання-передачі автомобіля від
01.03.2008 року ЗАЗ ТF 699Р, кузов НОМЕР_4,
двигун НОМЕР_5, кольору 04U сірий,
долучений до матеріалів справи у копії
(а.с. 82, 141). Позивач в судовому засіданні
факт підписання ним цього
акту-приймання передачі не
заперечував, зауваживши, що на ньому
стоїть печатка Дніпропетровськ-Авто, а
не ПАТ «Українська автомобільна
корпорація», тобто на час підписання
цього акту йому не було відомо про
наявність договору, стороною якого є
відповідач.

В матеріалах справи містяться
декілька копій довідки-рахунка Серія
ЦБР № 092575 (а.с. 83, 134, 170) Позивач в
судовому засіданні стверджував, що ці
копії відрізняються в частині підпису
особи, яка отримала транспортний засіб.

За відомостями начальника центру
надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів, з обслуговування міст
Дніпродзержинська, Вільногірська,
Верхньодніпровського, Царичанського,
Петриківського та Криничанського
районів підпорядкованого УДАЇ ГУ МВС
України в Дніпропетровській області,
згідно облікової комп'ютерної бази
Дніпродзержинського ЦНП станом на
08.04.2014 року та на 11.04.2014 року, автомобіль
Деу Ланос, 2008 р.в, д.з. НОМЕР_2, свід про
реєстрацію НОМЕР_6 від 27.02.2008 р., куз.
НОМЕР_4, зареєстровано за гр. ОСОБА_1,
придбаний у кредит ПриватБанк, на
підставі довідки-рахунка № ЦБР 092575 від
26.02.2008 р. Надати оригінал
Довідки-рахунку не має можливості, так
як термін зберігання документів п'ять
років (а.с. 184, 186). Виходячи з цього,
перевірити вказане вище твердження
позивача не виявляється можливим.

ОСОБА_7 мав повноваження оформляти
документи, пов'язані з реалізацією
автомобілів, згідно довіреності № ВКС
№ 322562 від 22.12.2007 року зі строком дії до
31.12.2008 року (а.с. 86, 129).

Посилання позивача на те, що в
договорі купівлі-продажу № 157д
зазначено, що ОСОБА_7 діє на підставі
довіреності № ВЕМ № 698664 від 22.01.2007 року,
а не № ВКС № 322562 від 22.12.2007 року, суд не
приймає до уваги, оскільки у ОСОБА_7
були відповідні повноваження на
укладання договору купівлі-продажу
станом на 25.02.2008 року.

З копії наказу від 16.01.2007 року за №
5-к ОСОБА_7 призначено виконуючим
обв'язки генерального директора ВАТ
«Дніпропетровськ-Авто» з 16.01.2007 року та
звільнено з посади 21.10.2008 року за угодою
сторін (а.с. 126, 127).

Згідно копії договору про надання
послуг з реалізації автомобілів № 6 від
20.12.2007 року, АТ «Українська
автомобільна корпорація» та ВАТ
«Дніпропетровськ-Авто» у зв'язку з тим,
що АТ «Українська автомобільна
корпорація» є офіційним дистриб'ютором
Автомобілів в Україні, а ВАТ
«Дніпропетровськ-Авто» має намір
виконувати функції Дилера Автомобілів
на території відповідальності, сторони
домовилися про те, що за Договором
Дилер зобов'язується за дорученням
Дистриб'ютора за плату надавати
послуги з пошуку Покупців і укладенню з
ними від імені Дистриб'ютора договорів
реалізації Автомобілів, що перебувають
у власності Дистриб'ютора (а.с. 123-125).

В матеріалах справи міститься
копія заяви про реєстрацію
транспортного засобу Деу Ланос, 2008 р.н.,
д.з. НОМЕР_2, який зареєстровано за гр.
ОСОБА_1 (а.с. 168, 169).

Копія сервісної книжки долучена до
матеріалів справи, в ній містяться
відомості про власника та дилера, якими
є ОСОБА_1 та ВАТ «Дніпр-Авто»,
відповідно (а.с. 174, 175).

Також до матеріалів справи долучено
копію реєстраційної книги
довідок-рахунків ТОВ
«Дніпропетровськ-Авто», оригінал якої
оглянуто в судовому засіданні. Сторони
визнали, що підпис в графі «покупець»
не належить позивачу. Однак питання
отримання позивачем довідки-рахунку не
є предметом судового розгляду, тому суд
не приймає це до уваги (а.с. 188, 189).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог. У
ст. 119 ЦПК України передбачено форма і
зміст позовної заяви особи, яка
зокрема, має містити виклад обставин,
якими позивач обґрунтовує свої вимоги.
За вимогами ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд має вирішити, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувались позовні вимоги. При
цьому змінювати зазначені у позовній
заяві обставини суд не має права.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Згідно положень ст. 59 ЦПК України суд не
бере до уваги докази, які одержані з
порушенням порядку, встановленого
законом. Обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених

ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж
статті доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлені
способи захисту цивільних прав та
інтересів, до яких відносяться
визнання права, визнання правочину
недійсним, припинення дії, яка порушує
право, відновлення становища, яке
існувало до порушення, примусове
виконання обов'язку в натурі, зміна
правовідношення, припинення
правовідношення, тощо.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 215
Цивільного кодексу України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частин 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ст. 203 ЦК України правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

За загальним правилом договір набирає
чинності з моменту його укладення (ч. 2
ст. 631 ЦК України).

Згідно з положеннями діючого
законодавства момент укладення
договору - це момент досягнення згоди
щодо його істотних умов. Однак ч. 1 ст. 638
ЦК України пов'язує укладення договору
не лише з досягненням сторонами згоди з
усіх істотних умов договору, але і з
наданням цій згоди належної форми.

Згідно п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року не може бути визнаний
недійсним правочин, який не вчинено.
Наслідки недійсності правочину

не застосовуються до правочину, який не
вчинено.

Вимога про визнання правочину
(договору) неукладеним не відповідає
можливим способам захисту цивільних
прав та інтересів, передбачених
законом.

Згідно п. 12 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року порушення вимог закону
щодо укладення правочину в письмовій
формі є підставою для визнання його
недійсним лише в разі, коли це прямо
передбачено законом, зокрема статтями
547, 657, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо.

Відповідно до позиції позивача,
викладеній в позовній заяві, він
договір купівлі-продажу автомобіля №
157д від 25.02.2008 року не підписував, а тому
цей договір підлягає визнанню
недійсним у судовому порядку. Оскільки
в процесі судового розгляду було
з'ясовано, що оригінал вказаного вище
договору не зберігся і зв'язку з цим
провести відповідну експертизу не
виявилося можливим, представник
позивача заявив, що в процесі судового
розгляду знайшло своє підтвердження
те, що договір між сторонами є
неукладеним, а підстави для визнання
його недійсним відсутні.

Виходячи з системного аналізу
наведених вище норм діючого
законодавства та положень Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, слід
зазначити, що навіть у разі
встановлення експертизою того, що одна
зі сторін його не підписувала не дає
підстав стверджувати, що договір не є
вчиненим. В даному випадку оригінал
договору купівлі-продажу не зберігся,
факт його підписання позивач
заперечує, позов відповідач не визнав,
змінювати зазначені у позовній заяві
обставини суд не має права, а тому
доходить висновку, що вимога позивача
про визнання правочину недійсним є
необґрунтованою.

Щодо заяви представника
відповідача про застосування строку
позовної давності, то слід зазначити
наступне.

Відповідно до статей 256, 257, 261 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки. Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Щодо вимог про визнання
правочинів недійсними Пленум
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06.11.2009 року роз'яснив, що перебіг
позовної давності починається не з
моменту вчинення правочину, а від дня,
коли особа довідалася про порушення
свого права або про особу, яка його
порушила. ЦК встановлено винятки з
цього правила щодо окремих вимог,
пов'язаних з визнанням правочинів
недійсними (частини друга, третя статті
261 ЦК).

Виходячи з наявних у справі
доказів, суд приймає до уваги
твердження позивача про те, що у квітні
2012 року йому стало відомо про існування
спірного договору та він ознайомився з
його змістом і дізнався про порушення
його права саме відповідачем, а тому не
вбачає законних підстав для відмови у
задоволенні позову в зв'язку з
пропуском строку позовної давності.

Встановивши, що вимога позивача є
необґрунтованою, дослідивши наявні
докази по справі, суд вважає за
необхідне відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі, оскільки
підстав для визнання правочину
недійсним виходячи з положень ст.ст. 203,
204, 215 ЦК України, а також предмету та
підстав позову, судом не вбачається.

Оскільки в задоволенні позову
відмовлено в повному обсязі, а позивач
звільнений від сплати судового збору,
згідно положень ЗУ «Про судовий збір»,
тому судовий збір слід віднести на
рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58-61, 79, 88, 209, 222, 214, 215,
294 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Українська автомобільна корпорація»,
третя особа Публічне акціонерне
товариство «Дніпропетровськ-Авто»
про визнання недійсним договору
купівлі - продажу автомобіля в порядку
захисту прав споживачів - відмовити в
повному обсязі.

Судовий збір віднести на рахунок
держави.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення, через
Вільногірський міський суд
Дніпропетровської області. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя

Вільногірського міського суду

І.А.Ілюшик