Справа № 2-1202/12
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року

Житомирський районний суд
Житомирської області

у складі головуючого судді Баренко
С.Г.,

за участю секретаря судового
засідання Лабенської Л.І., сторін, їх
представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Високопічської сільської ради
Житомирського району (далі - Рада), про
визнання рішень Ради незаконними,
визнання недійсними свідоцтва про
право власності на житловий будинок,
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
визнання за позивачем права власності
на ? частину хліва, зобов'язання
відповідача усунути перешкоди у
користуванні хлівом шляхом знесення
огорожі, визнання недійсним договору
дарування в частині дарування хліва,
третя особа управління Держкомзему у
Житомирському районі Житомирської
області,-

В С Т А
Н О В И В :

У кінцевій редакції свого
позову ОСОБА_1, діючи за довіреністю в
інтересах матері ОСОБА_2, просить
визнати незаконним рішення виконкому
Ради від 19.11.2009 про передачу ОСОБА_5 у
власність житлового будинку АДРЕСА_1,
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на цей будинок, видане на
підставі оспорюваного рішення, визнати
незаконним рішення виконкому Ради № 50
від 22.12.1994 про безоплатну передачу
ОСОБА_6 земельної ділянки площею 0, 85 га
та визнати недійсним відповідний
державний акт, визнати за позивачем
право власності на половину хліва, що
розташований на земельній ділянці
наданій відповідачу, усунути перешкоди
у користуванні ним, зобов'язати
останню знести встановлений навколо
цього хліва паркан, а також визнати
недійсним та скасувати договір
дарування жилого будинку АДРЕСА_1,
укладений 20.11.1993 між ОСОБА_6 та
відповідачем в частині дарування
хліва, за ознаками підробки,
зобов'язати відповідача звільнити
частину хліву від птиці, худоби та
реманенту. Вимоги за позовом
мотивовано тим, що житлові будинки за
№АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 раніше належали до
одного двору, на якому знаходився і
спірний хлів, половиною його до 2009
року позивач користувалася відкрито і
добросовісно.

Позов було підтримано в суді
представниками ОСОБА_2 Вони пояснили,
що у житловому будинку за АДРЕСА_1, який
відносився до колгоспного двору ,
головою якого був ОСОБА_7, проживала і
позивач, вона користувалася земельною
ділянкою та хлівом. У подальшому
позивач відокремилася у будинок
АДРЕСА_2, проте двір був загальним,
позивач продовжувала користуватися
частиною спірного хліву. Була належним
користувачем. У подальшому, хлів разом
із будинком АДРЕСА_1 ОСОБА_6 подарувала
відповідачу, хоча спадщину не
отримувала, а також без згоди позивача.
Окрім цього межі спірної земельної
ділянки, якою прихватила відповідач, не
були узгоджені з позивачем. Позивач
також незаконно привласнила частину
хліву, якого їй не дарували, оскільки з
висновку почеркознавчої експертизи
вбачається, що слово «хлів» у спірному
договорі дарування було дописано після
проставлення прочерку.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник
вважають вимоги безпідставними. Не
заперечували, що спірний житловий
будинок раніше відносився до
колгоспного двору, головою якого з 1965
року стала бабуся відповідача - ОСОБА_8 ,
а після її смерті - мати позивача
ОСОБА_6, як єдиний член колгоспного
двору набула право власності на нього
та у 1993 році подарувала спірний
житловий будинок, до якого відносився і
хлів позивачу. Своє право власності на
будинок позивач належним чином
зареєструвала у державних органах. У
праві власності її матері з 1994 року
знаходилася і земельна ділянка
загальною площею 0,85 га площею на якій
знаходиться і будинок зі спірним
хлівом. Стверджували, що хлів, як
господарська споруда відноситься до
будинку, а тому на його частину не може
бути визнано право власності за
позивачем. Просили у задоволенні
позову відмовити.

Представники Ради та третьої особи до
суду не з'явилися, про час та місце
розгляду справи оповіщені у
встановленому порядку. Суд визнав їх
неявку неповажною та ухвалив
розглядати справу у їх відсутності на
підставі наявних доказів.

Дослідивши матеріали справи, судом
встановлені обставини, які
відповідають цивільним
правовідносинам.

Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог на засадах змагальності й
диспозитивності.

Рішенням Житомирського районного суду
від 23.05.2011 за ОСОБА_2, як за спадкоємцем
за законом після смерті чоловіка
ОСОБА_9 визнано право власності на
житловий будинок АДРЕСА_2 .Своє право
власності на жилий будинок позивач
належним чином зареєструвала (а.с. 9 -14).
Спірний хлів за технічною
документацією до даного будинку не
належить. Цю обставину визнали і
сторони, а тому вона не підлягає
доказуванню (ч.1 ст.60 ЦПК України).
Рішенням ради 4 -ої сесії, 6 -го скликання
від 03.01.2011 ОСОБА_2 було передано у
власність земельну ділянку за
наведеною адресою загальною площею 0,70
га., у тому числі 0,25 га для
обслуговування житлового будинку,
решта для особистого селянського
господарства(а.с.15).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Поряд з цим позивачем та її
представниками не надано належних
доказів, щодо державної реєстрації
права власності позивача на земельну
ділянку з визначенням її меж, а також
знаходження спірного хліва саме на
земельній ділянці переданої позивачу,
або зайняття спочатку ОСОБА_6(за її
життя), а у подальшому і відповідачем
частини земельної ділянки, якою
користувалася позивач і яка потім була
передана за рішенням ради саме
позивачу. Окрім цього рішення про
надання позивачу земельної ділянки у
власність було прийнято після
отримання ОСОБА_6 державного акту
(а.с.96-97) Доказів того, що земельна
ділянка, якою на даний час користується
відповідач, накладається на земельну
ділянку, передану позивачу суду не
надано. Не має і даних, що ОСОБА_9 з
яким за життя, погоджувалися межі, як
зазначено у акті, оскаржував це
рішення і державний акт ОСОБА_6. А тому
само пособі рішення ради про передачу
позивачу земельної ділянки у власність
по АДРЕСА_2 не доводить, що є її право є
порушеним відповідачем.

Зі справи вбачається, що за нотаріально
посвідченим договором дарування,
укладеним 20.11.1993 ОСОБА_6 подарувала
ОСОБА_3 житловий будинок АДРЕСА_1 і
спірний хлів. З висновку експертизи
вбачається, що текст договору
дарування та запис "хлів", який
посвідчений секретарем сільської ради
виконано однією і тією ж особою,
спочатку виконані рукописні
горизонтальні лінії, а потім слово
"хлів"(а.с.162-170). Позивач не є стороною у
договорі.

Угода може бути визнана недійсною з
моменту її укладання, лише з підстав,
визначених законом та із застосуванням
наслідків недійсності, передбачених
законом. Проте позивач не зазначив за
якою саме підставою договір дарування
у частині дарування хліву є недійсним.

Окрім цього у ст.132 ЦК УРСР, який діяв на
час укладання договору, законодавець
виділів головну річ і її
приналежність. Приналежність наслідує
долю головної речі, якщо в договорі або
в законі не встановлено інше. А тому суд
вважає, що у даному випадку хлів,
призначений для обслуговування жилого
будинку (головної) речі і пов'язаний з
ним спільним призначенням, є його
приналежністю, яка не має
самостійного значення у договорі
дарування, оскільки є залежною від
головної речі і має допоміжний статус.
Таким чином вимога про визнання
недійсним договору дарування в
частині приналежної речі ( хліву) та
визнання права власності на її
половину за позивачем не ґрунтується
на вимогах закону, оскільки право
власності на господарські споруди
нерозривно пов'язане з правом
власності на житловий будинок.

Вимоги наведеної статті
кореспондуються із чинним
законодавством, так у витягах про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно відповідача (як і позивача)
визначені лише житлові будинки (а.с. 14,
28). Склад допоміжних будівель і споруд
до житлових будинків відображається у
технічній документації до них.

Спірний хлів 1940 року побудови, у
погосподарськиих книгах до 1990 року
рахувався за колгоспним двором,
головою якого була дарувальниця, у
подальшому зазначений як допоміжна
будівля (сарай) у технічній
документації на подарований ОСОБА_3
будинок (а.с.20-21, 29-31). Пленум ВССУ в
своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про спадкування», роз"яснив п. 62
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР та зазначив, що підтвердженням
приналежності будинку, який
знаходиться в сільському населеному
пункті, можуть бути відповідні довідки
виконавчого комітету сільської Ради
депутатів трудящих, які видавалися в
тому числі і на підставі записів у
погосподарських книгах.

Та обставина, що позивач раніше, до 1965
проживала у жилому будинку по АДРЕСА_1 у
колгоспному двору, до якого батьками
був побудований спірний хлів (у 1945
році)(а.с.17-22), з огляду на правовий
статус майна колгоспного двору,
порядок спадкування, за чинною на час
смерті ОСОБА_8(1980) ст.563 ЦК УРСР, яка
встановлювала, що спадщина
відкривається лише після смерті
останнього члена колгоспного двору,
також не доводить, що право позивача
на приналежну річ є порушеним.

Рішенням виконкому Ради від 19.11.2009, у
межах компетенції, у зв'язку із змінами
у законодавстві, відповідачу надано
дозвіл на оформлення права власності
за договором дарування на наведений
будинок АДРЕСА_1, при цьому права
позивача, орган самоврядування не
порушив.

Вимога про усунення перешкод в
користуванні хлівом є безпідставною,
оскільки ст. 391 ЦК України передбачено,
що тільки власник може звертатися з
подібним позовом.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, свобод
чи інтересів. Позивач та її
представники не довели, що відповідачі
порушили її право.

Ураховуючи усі обставини справи у
сукупності, керуючись ст. ст. 15,16, 203, 204,
258, 319, 321, 328, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 120,123,
132, 563 ЦК УРСТ ( у редакції закону 1963 року)
ст. ст. 17, 23 ЗК України в редакції 1993р.,
ст. ст. 3, 11, 57, 60, 61, 88, 143, 197, 212, 213, 214, 215, 218
ЦПК України, суд, -

В И Р
І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 в
інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Високопічської сільської ради
Житомирського району відмовити у
повному обсязі за безпідставністю.

Рішення суду вступає в законну силу
після закінчення строку на апеляційне
оскарження.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Житомирської
області через Житомирський районний
суд протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя:
С.Г. Баренко