Справа № 437/2606/13ц
Провадження № 22ц/782/147/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року, квітня місяця, 14-го дня колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Луганської
області у складі : головуючого судді:
Яресько А.В., суддів: Луганської В.М.,
Борисова Є.А., при секретарі: Соловей
А.М., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Луганську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Луганської обласної дирекції про
визнання недійсним кредитного
договору,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року позивач звернувся до
суду із позовною заявою у якій просив
відкрити провадження у справі та
визнати кредитний договір 014/0018/74/108399 от
12.07.2007 року не дійсним. Рішенням
Ленінського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року в
задоволені позовних вимог ОСОБА_1 було
відмовлено.

Позивач не погодився із винесеним
рішенням суду та подав на нього
апеляційну скаргу, у якій просив
апеляційну скаргу задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
процесуального права, рішення
Ленінського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення
яким позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

Вислухавши доповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги та
заперечень проти неї, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду у межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Так, статтею 213 ЦПК є встановленим,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у позовних вимогах суд
першої інстанції виходив із того, що
12.07.2007 року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль» було укладено кредитний договір
№014/0018/74/10399, відповідно до якого
відповідач надав позивачу кредит в
іноземній валюті в сумі 32 640,00 доларів
США (а.с.3-5). Cудом було встановлено, що
кредитний договір №014/0018/74/10399 від 12.07.2007
року був підписаний обома сторонами,
тобто за правилами ч.1 ст.638 ЦК України є
укладеним, оскільки сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору, застережень до
договорів не висловлювали, що при
укладенні кредитного договору позивач
був ознайомлений з його умовами, не
заперечував проти них та проти
підписання запропонованої йому
редакції кредитного договору,
погодився на отримання у кредит коштів
саме на таких умовах, що визначені
договором, волевиявлення сторін на
укладання і підписання кредитного
договору було вільним. За весь час дії
кредитного договору позивач не
звертався до банку з пропозицією щодо
внесення будь-яких змін до
запропонованої до підписання редакції
договору, за роз'ясненням положень
договору, які б були йому не зрозумілі,
або за додатковою інформацією щодо
умов кредитування, тим самим
погоджуючись з усіма умовами
кредитного договору. Крім того, судом
встановлено, що під час укладання
кредитного договору позивач був
ознайомлений з умовами кредитування, в
тому числі, з інформацією про: особу та
місцезнаходження кредитора (розділ 13
договору), кредитні умови: мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений ( розділ 2 п.2.1 договору);
форми забезпечення кредиту (розділ 1 п.1
договору), тип відсоткової ставки (п.1.6
договору), суму, на яку кредит виданий
(п.1 договору), строк, на який кредит може
бути одержаний (п.1.2 договору),
можливість дострокового повернення
кредиту (п.7.2 договору) та підтвердив
згоду на укладення договору своїм
підписом, що є дотриманням положень
ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів». Позивач також власноручно
на договорі здійснив напис про
підтвердження тих обставин, що до
моменту укладання цього договору в
письмовій формі він повідомлений про
всі умови кредитування (а.с.З-5). Як
вбачається з матеріалів справи, і про
це зазначалось судом вище, кредитний
договір був укладений між сторонами
12.07.2007 року. Протягом терміну дії
договору сторони вчиняли дії на
виконання його умов, у тому числі
позивач, який користувався кредитними
коштами, частково виконував свої
зобов'язання щодо їх повернення і
сплати процентів.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов до висновків про те, що між
позивачем та відповідачем було
укладений кредитний договір на умовах
та порядку, що є визначеними чинним
законодавством України з дотриманням
принципу свободи договору та
встановлених вимог щодо форми та
змісту договору, при цьому позивач не
довів обставин, що давали б підстави
для визнання недійсним кредитного
договору.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду, адже до них він дійшов
із належним дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
що підлягали застосуванню до даних
правовідносин,правильно витлумачив ці
норми. Судом першої інстанції була дана
належна оцінка доводами та
запереченням сторін. Доводи
апеляційної скарги висновків суду
першої інстанції не спростовують, адже
суд вживав заходи щодо повідомлення
учасників процесу про час та місце
слухання справи, зокрема неодноразово
направляв судові повістки позивачеві
за вказаною ним адресою (а.с. 59, 145, 147-148),
у розгляді справи по суті приймав
участь у судовому засіданні
представник позивача - Моргунов, як це
вбачається з журналу судового
засідання та фіксації його перебігу
(а.с. 149). Щодо доводів скарги про
неврахування судом тієї обставини, що
договір був укладений у іноземній
валюті - то при винесенні судового
рішення було враховано і судову
практику з зазначеного питання,
зокрема викладену як у Постанові № 9
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» так і у Постанові Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», а статтею 627
ЦК України передбачено, що відповідно
до статті 6 цього Кодексу сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Статтею 628 ЦК України
визначено, що зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Посилання апелянта на ст. 99 Конституції
тут не може бути враховане, адже
Конституцією не встановлено обмежень
щодо використання в Україні грошових
одиниць іноземних держав, частиною 2
статті 192 ЦК передбачено можливість
використання в Україні і іноземної
валюти. Отже, банк як фінансова
установа, отримавши у встановленому
законом порядку (статті 19, 47 Закону
України "Про банки і банківську
діяльність") банківську та генеральну
ліцензії на здійснення валютних
операцій або письмовий дозвіл на
здійснення операцій із валютними
цінностями, який до переоформлення
Національним банком України
відповідних ліцензій на виконання
вимог пункту 1 розділу II Закону України
від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про
внесення змін до деяких законів
України щодо регулювання діяльності
банків" є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій, має
право здійснювати операції з надання
кредитів у іноземній валюті (пункт 2
статті 5 Декрету про валютне
регулювання). Щодо вимог підпункту "в"
пункту 4 статті 5 цього Декрету, який
передбачає наявність індивідуальної
ліцензії Національного банку України
на здійснення операцій щодо надання та
одержання резидентами кредитів у
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, то,
оскільки на цей час законодавством
України не встановлено термінів і сум
кредитів у іноземній валюті як
критеріїв їх віднесення до сфери дії
режиму індивідуального ліцензування,
ця норма не може застосовуватись
судами.

Отже, висновки суду першої інстанції є
правильними, вони ґрунтуються на
обставинах, які встановлені в судовому
засіданні, підстав для скасування
рішення суду в межах доводів
апеляційної скарги не вбачається, а
отже, відповідно до правил ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційна скарга підлягає
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314 - 315 ЦПК
України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:________________
Судді:________________________