УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

Головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Писаної Т.О.,Маляренка
А.В., Юровської Г.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на заочне рішення
Кіровського районного суду м.
Кіровограда від 30 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду з указаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що 15 червня
2006 року між банком та ОСОБА_6 укладено
договір, відповідно до якого
відповідач отримав кредит у розмірі 979
грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 24 %
річних на суму залишку заборгованості
за кредитом. Відповідач належним чином
зобов'язання не виконував, у зв'язку з
чим утворилась заборгованість, яка
станом на 20 вересня 2013 року склала 30 958,03
грн. З урахуванням вказаного позивач
просив стягнути вказану
заборгованість з відповідача.

Заочним рішенням Кіровського
районного суду м. Кіровограда
від 30 жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Кіровоградської області від 11 грудня
2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права, просить вказані
судові рішення скасувати і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржувані судові
рішення не відповідають з огляду на
наступне.

Судами встановлено, що 15 червня 2006 року
сторони уклали кредитний договір,
відповідно до якого відповідач отримав
кредит у розмірі 979 грн зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 24 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення - 14 червня
2007 року.

Відповідач отримані кредитні кошти не
повернув і станом на 20 вересня 2013 року
заборгованість за кредитним договором
становить 30 958,03 грн.

Також судами встановлено, що згідно з
умовами кредитного договору його
складовою є Умови надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт). Пунктом 5.5 цих Умов позовну
давність за вимогами про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів сторонами встановлено
тривалістю у п'ять років.

Ухвалюючи оскаржувані судові рішення,
суди дійшли висновку, що зважаючи на
строк виконання зобов'язань за
кредитним договором - 14 червня 2007 року
та домовленість сторін про зміну
тривалості позовної давності, а саме її
збільшення до 5 років, строк позовної
давності закінчився 14 червня 2012 року, а
з позовом до суду позивач звернувся 09
жовтня 2013 року, тобто з пропуском
строку позовної давності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що у даній справі спір виник щодо
стягнення заборгованості за споживчим
кредитом, при цьому у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. Позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується судом
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для
окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України визначено,
що позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення (ч. 3
ст. 267 ЦК України).

У матеріалах справи відсутня заява
відповідача про застосування строків
позовної давності.

При ухваленні оскаржуваних судових
рішень, суди керувалися положеннями п. 7
ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», згідно з якими
позовна давність за позовом про
повернення споживчого кредиту
застосовується незалежно від
наявності сторони у спорі. При цьому
суди послалися на роз'яснення
викладені у п. 31 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» № 5 від 30 березня 2012
року, не звернувши уваги на те, що в у
цьому пункті роз'яснюється
застосування судами ч. 13, а не ч. 11 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Разом з тим, у відповідності до
правової позиції, викладеної у
постанові Верховного Суду України від
20 листопада 2013 року № 6-126цс13, яка
відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є
обов'язковою для всіх судів України,
п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

У порушення вимог статей 212-214, 315 ЦПК
України суди на вказані вимоги закону
уваги не звернули та прийшли до
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову.

Враховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, судами не
встановлені, судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що
відповідно до ст. 338 ЦПК України є
підставою для їх скасування з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішенням Кам'янобрідського районного
суду м. Луганська від 02 серпня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Луганської області від 23 жовтня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді: А.О.
Леванчук А.В. Маляренко Т.О. Писана Г.В.
Юровська