Яготинський районний суд Київської
Справа 382/512/14-ц
Провадження 2/382/220/14
РІШЕННЯ

іменем України

06 травня 2014 року
Яготинський районний
суд
Київської області, в
складі;

Головуючого судді Карпович В.Д.

При секретарі Шипота Я.В.

Розглянувши у відкритому судовому
зсідання справу, за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_7, про визнання права власності за
набувальною давністю.

Встановив:

В позові до суду позивач вказав, що за
усною домовленістю між ним та
відповідачкою / власником житлового
будинку по АДРЕСА_1 /, він разом із
своєю сім.»єю із листопада 2003 року
проживає в даному житловому будинку.
З того часу та по даний час,
відповідачка не висувала до нього
жодних претензій щодо його виселення
та звільнення приміщення будинку. За
весь цей період, відповідачка ніколи
не приїздила до будинку, не
цікавилась його станом. Проживаючи в
даному будинку разом із своєю сім»єю
більше 10 років сплачує всі комунальні
послуги, сплачує кошти за
користування газо та електро
постачанням, проводить поточні
ремонтні роботи житлового будинку та
господарських споруд.

Посилаючись на вимоги передбачені
ст.. 344 ЦК України, з урахуванням
уточнення своїх позовних вимог,
просив:

Визнати за ним право власності за
набувальною давністю на житловий
будинок з прибудовою»а» та
господарські споруди, а саме; сарай
«Б», сарай «б», погріб з шийкою під «Б»,
вбиральню»В», навіс»Г», водопровід,
вимощення, ворота з хвірткою, огорожу
№3, які розташовані по АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала позовні вимоги
позивача. Відповідача в судове
засідання не з»явилась, про день та
час розгляду справи повідомлена за
останнім відомим місцем проживання,
атому в силу п.5 ст.74 ЦПК України що
при таких обставинах вважається, що
судовий виклик або судове
повідомлення вручене їй належним
чином.

Із пояснення представника позивача
видно, що позивач відкрито, та
добросовісно володіє житловим
будинком за АДРЕСА_1 із листопада 2003
року та по даний час. Дана обставина
була очевидна для відповідача, який мав
можливість це бачити, позивач не
перешкоджав стороннім особам отримати
будь-яку інформацію про його володіння
цією квартирою. Крім того, позивач
володіє даним житловим будинком як
своїм особистим, оскільки за власний
рахунок проводить поточні ремонти та
несе інші витрати по його утриманні.

Відповідач протягом всього
безперервного строку володіння
позивачем даною квартирою /з листопада
2003 року та по даний час) не пред'являл
до останнього позову про повернення
житлового будинку, і позивач був
впевнений в тому, що на займаний ним
житловий будинок не претендують
сторонні особи. Ті обставини, в зв'язку
з якими виникло право позивача на
володіння, не давали йому сумніву, щодо
правомірності набуття ним будинком,
тому позивач не вважав своїм обов'язком
повертати його. Всі ремонтні роботи в
житловому будинку були виконані за
кошти позивача. Користуючись послугами
газо, водо та електоро постачання,
позивачка регулярно сплачувала кошти
за їх використання.

В судовому засіданні встановлено
наступне:

За усною домовленістю між позивачем
ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_7/
власником житлового будинку по
АДРЕСА_1 /, позивач разом із своєю
сім.»єю із листопада 2003 року проживає в
даному житловому будинку. З того часу
та по даний час, відповідачка не
висувала до позивача жодних претензій
щодо його виселення та звільнення
приміщення будинку. За весь цей
період, відповідачка ніколи не
приїздила до будинку, не цікавилась
його станом. Вона є громадянкою
республіки Китай / а..с. 12 /, та як видно
і з п пояснень представника
позивача,ймовірно що відповідачка
поїхала на постійне місце проживання
на батьківщину..

Проживаючи в даному будинку разом із
своєю сім»єю більше 10 років, позивач
сплачує всі комунальні послуги,
сплачує кошти за користування газо та
електро постачанням, проводить
поточні ремонтні роботи житлового
будинку та господарських споруд, що
підтверджується відповідними
рахунками та чеками / а.с. 34-45 /. Із копії
технічного праспорту на с садибний
індивідуальний житловий будинок по
АДРЕСА_1 видно, що замовником даного
технічного паспорту є позивач ОСОБА_1 /
а.с. 30 / Дане домогосподарство
складається ; із житлового будинку,
приміщення сараю, прибудови, погріба з
шийкою. Вбиральні, навісу, огорожі та
водопроводу, що підтверджується
планом. / а.с. 30 об. /.

Із акту обстеження житлово-побутових
умов будинку по АДРЕСА_1, який складено
депутатом Яготинської міської ради
видно, що в даному житловому будинку з
листопада 2003 року проживає ОСОБА_1 зі
своєю сім»єю- дружиною ОСОБА_3 та їх
донькою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 / а.с. 46 /.

Дані обставини в судовому
засіданні знайшли своє підтвердження
в показах свідків; ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Статтею 344 Цивільного кодексу
України визначено, що особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.

Добросовісність є однією із засад
цивільного законодавства, наряду зі
справедливістю та розумністю(ст.3 ЦК
України). Законодавець не зазначив, що
саме слід розуміти під таким терміном,
як добросовісність володіння за
набувальною давністю, але враховуючи
ту обставину, що вітчизняний ЦК є
фактичною рецепцією римського
приватного права з урахуванням
національних особливостей, то для
визнання володільця добросовісним
вважається достатнім, щоб вказане
нерухоме майно не було набуте
злочинним шляхом чи способом, який
завідомо суперечить основам
правопорядку та моралі.

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в своїй судових рішеннях по
справам даної категорії сформулював
правову позицію, з якої вбачається, що
«у випадку, якщо є всі підстави вважати,
що власник майна тривалий час не
виявляє наміру визнати певну річ своєю,
він погодився з її втратою - вона може
бути визнана власністю фактичного
добросовісного володільця.

Інститут набувальної давності є одним
із первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
ЦК України, а саме: тривалого,
добросовісного, відкритого та
безперервного володіння майном як
своїм власним.». (Ухвала ВСС України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2012 року).

Вищий спеціалізований суд України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ своїм інформаційним листом від
28.01.2013 року «Про практику застосування
судами законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав»
вказує на те, що при вирішенні спорів
про набувальну давність суд має
врахувати добросовісність саме на
момент передачі позивачу майна (речі),
тобто на початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач
протягом всього часу володіння майном
повинен бути впевнений, що на це майно
не претендують інші особи, і він
отримав це майно з підстав, достатніх
для того, щоб мати право власності на
нього.

Відповідно, оскільки власник квартири
понад десять років не виявили наміру
визнати її своєю, погодився з її
втратою, у позивача є всі підстави
вважати, що квартира повинна бути
визнана за ним - фактичним
добросовісним володільцем.

Д.Луспеник у своїй статті «Спори про
набувальну давність: проблеми теорії і
судової практики»//Юридичний журнал,
#5/2006р. вказує, що можливість звернення
до суду з позовом про визнання права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю надано суб'єктам
права статтями 15,16ЦК України, при
доведеності відповідно до закону
зазначених у ньому обставин.

Володіти майном набувач повинен
відкрито, він зобов'язаний відноситися
до об'єкта володіння як власник, якщо
він бажає зберегти незаперечний статус
володільця за давністю, що дозволяє
йому після спливу встановленого
законом строку набувальної давності
фактично перетворитися у власника.

Як зазначено в роз'ясненнях, даних
Міністерством юстиції України в 2011
році «Деякі аспекти набуття права
власності на об'єкти безхазяйного
нерухомого майна» «Інститут
набувальної давності є одним із
первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
Цивільного кодексу України, а саме:
тривалого, добросовісного, відкритого
та безперервного володіння майном як
своїм власним.

Тривалість володіння передбачає, що
має закінчиться визначений у Кодексі
строк, що розрізняється залежно від
речі (рухомої чи нерухомої), яка
перебуває у володінні певної особи, і
для нерухомого майна складає десять
років.

Добросовісне володіння означає, що
особа не знала і не повинна була знати,
що володіє річчю незаконно. Тому
встановлення добросовісності залежить
від підстав набуття майна.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
означеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.»

Як зазначено в Ухвалі колегії суддів
Судової палати у цивільних справах
Верховного Суду України від 20 лютого 2008
року « …пунктом 8 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України
встановлено, що правила ст. 344 ЦК
України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набрав чинності з 1
січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України
поширюються на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати
право власності за набувальною
давністю суд може не раніше 01 січня 2011
року.»

Аналогічної правової позиції
дотримується і Вищий спеціалізований
суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, викладеній в
Ухвалі від 22 лютого 2012 року.

Відповідно до вимог діючого
законодавства вартість майна
визначається за погодженням сторін, а
за його відсутності - за дійсною
вартістю майна на час розгляду спору
(п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду
від 22.12.95 року "Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності").

Керуючись

ст.. ст.. 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України,
ст.. 344 ЦК України, суд-

ВИРІШИВ:

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, право
власності за набувальною давністю на
житловий будинок з прибудовою «а» та
господарські споруди, а саме;сарай»Б»,
сарай»б», погріб з шийкою під
сараєм»Б», убиральню»В», навіс»Г»,
водопровід, вимощення, ворота з
хвірткою, огорожу№1, огорожу №3, які
розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
протягом 10 днів, з дня закінчення
розгляду справи.

Суддя
Карпович В.Д.