Справа № 463/247/13
Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/69/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Павлишина О.Ф.,
Шеремети Н.О.

Секретар: Гацій І.І.

З участю: позивачки ОСОБА_2 та її
адвоката ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4
та її адвоката ОСОБА_5, представника
відповідачки ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Личаківського районного суду м. Львова
від 19 лютого 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, яка є
правонаступником померлого ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи:
Винниківська державна нотаріальна
контора Львівської області, Обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради «Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки,
про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 19 лютого
2013 року відмовлено в позові ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_6, яка є правонаступником
після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
треті особи: Винниківська державна
нотаріальна контора Львівської
області, обласне комунальне
підприємство Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» про визнання права
спільної сумісної власності за ОСОБА_2
та ОСОБА_11 у рівних долях на спільне
майно подружжя: житловий будинок
АДРЕСА_1 з приналежними до нього
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, визнання за
ОСОБА_2 права власності на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1 з
приналежними до нього господарськими і
побутовими будівлями і спорудами.

Рішення суду оскаржила позивачка
ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення суду незаконним у
зв'язку з неповним з»ясуванням судом
обставин справи, що мають значення,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Стверджує, що суд прийшов до
помилкового висновку, що позивачкою не
доведено факту будівництва житлового
будинку за час спільного проживання у
зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_11

Рішення суду ґрунтується на показах
свідків зі сторони відповідача, які
свідчили, що будівництво було
розпочато у 1985 році та закінчене до
укладення шлюбу із позивачем, тобто до
1989 року. Однак, такий висновок суду
спростовується наявною у матеріалах
справи копією технічного паспорта,
відповідно до якого станом на 1986 рік
житловий будинок отриманий позивачем у
спадок ще був у такому вигляді як його
прийняв спадкоємець ОСОБА_11, а тому
будівництво нового житлового будинку у
1985 році не могло бути розпочатим.

Крім цього, у матеріалах справи є копія
рішення виконавчого комітету
Винниківської міської Ради №364 від
23.07.1996 року, яким повністю підтверджено,
що спірний житловий будинок зданий в
експлуатацію у 1996 році, тобто після 8-ми
років перебування позивачки у шлюбі із
ОСОБА_11, а відтак є спільною сумісною
власністю подружжя.

В матеріалах справи відсутні докази,
які б підтверджували, що будинок
побудований за рахунок коштів ОСОБА_11,
які були ним накопичені до реєстрації
шлюбу, а також за кошти його батьків і
сестри.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги
повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2 та її адвоката на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення на апеляційну
скаргу відповідача ОСОБА_4 та її
адвоката та представника відповідача
ОСОБА_6-ОСОБА_7, вивчивши матеріали
справи та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 21.06.1982 року ОСОБА_11
отримав у власність житловий будинок
разом із господарськими будівлями в
АДРЕСА_1 (а.с.106-107).

Спадковий житловий будинок складався з
двох житлових кімнат площею 17,2 кв. м та
10,4 кв., коридору площею 17,2 кв. м,
вбиральні - 4,6 кв. м та кухні площею 9,8 кв.
м- загальна площа будинку становила 46,7
кв. м.

Згідно рішення виконавчого комітету
Винниківської міської Ради від 21.08.1984
року №185 (а.с.56) ОСОБА_11 надано дозвіл на
проведення капітального ремонту
житлового будинку АДРЕСА_1 в існуючих
розмірах (п.1 рішення а.с.56).

Із копії технічного паспорта ( а. с. 108-112)
житловий будинок станом на 11.10.1986 року
складався з двох житлових кімнат
площею 17,2 кв. м. та 10,4 кв. м., коридору -17,2
кв. м., вбиральні-4,6 кв. м, кухні -9,8 кв. м.-
загальна площа будинку становила 46,7 кв.
м, тобто успадкований житловий будинок
залишився незмінним, його
реконструкція не проводилася.

18.11.1989 року було укладено шлюб між
позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_11(а.с.4
справи №2-1514/07).

Згідно пояснень позивачки ОСОБА_2 та
цього не заперечили відповідачі, після
одруження вона разом із ОСОБА_11
проживали у її батьків та одночасно
проводили будівництво житлового
будинку у АДРЕСА_1 на місці старого
успадкованого ОСОБА_11 житлового
будинку. Поселилися у спірний житловий
будинок у 1993 році після викінчення
однієї кімнати у будинку.

Так як подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_11 не
проводилася реконструкція старого
житлового будинку, а побудували новий
житловий будинок на місці старого в
АДРЕСА_1, то відповідно до рішення
виконавчого комітету Винниківської
міської Ради народних депутатів №364
від 23.07.1996 року за ОСОБА_11 було
узаконено самовільно збудований
житловий будинок в АДРЕСА_1 та
затверджено акт від 02.07.1996 року про
закінчення будівництва та введення в
експлуатацію будинковолодіння
АДРЕСА_1. Будинок складається з 3-х
житлових кімнат. Житлова площа 63,6 кв. м.
, загальна площа - 108,6 кв. м. Надвірні
споруди: сарай , гараж, погріб ,
вбиральня.

Відповідно до копії витягу з реєстру
прав власності на нерухоме майно,
оригінал якого знаходиться у
матеріалах спадкової справи № 12/2012
(а.с.27 спадкової справи) ОСОБА_11 на праві
приватної власності належить житловий
будинок АДРЕСА_1 загальною площею 108,6
кв. м. на підставі свідоцтва про право
власності від 21.10.1996 р. (а.с.25 спадкової
справи) та згідно копії технічного
паспорта від 28.05.1996 р. ( а.с.113-119),
новозбудований житловий будинок
складається з трьох житлових кімнат
площею 63,6 кв. м. загальна площа якого
становить 108,6 кв. м.

Згідно довідки ДП «Добробут» МКП
«Винниківське» № 0834 від 27.12.2012 року
ОСОБА_2 дійсно була зареєстрована за
адресою АДРЕСА_1/особняк з 23.12.1997 року по
03.02.2009 року ( а.с.105).

Ухвалююючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд повністю
виходив із показів свідків, які є
близькими родичами відповідачів та
стверджували про будівництво нового
житлового будинку, однак жодний із
свідків та в тому числі представник
відповідача ОСОБА_7 ні в суді першої
інстанції, ні в апеляційному суді не
могли назвати початок будівельних
робіт по спорудженню нового житлового
будинку. Названий всіма 1985 рік, тобто до
одруження позивачки із ОСОБА_11
спростовується представленим за 1986
рік технічним паспортом, де значиться
стара успадкована хата без будь-яких
змін та реконструкцій.

Колегією суддів встановлено, що даючи
пояснення про будівництво ОСОБА_11,
свідки та відповідачі мали на увазі
будівництво житлового будинку, а
фактично було побудовано останнім та
суд не виключає, що з допомогою батьків
( адже ОСОБА_11 на цей час було 22-23 роки)
гараж розміром 4,30 х 7,08 кв. м на
земельній ділянці будинку АДРЕСА_1,
який був узаконений рішенням
виконавчого комітету №313 від 13.12. 85 року
( а.с. 60).

Представлені представником
відповідача в суді апеляційної
інстанції копії накладних про оплату
за деякі будівельні матеріали чи
виконані роботи, які виписані на різні
прізвища в тому числі на прізвище
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та інші за
1975,1978, 1985, 1986, 1989 роки суд не виключає, що
закуплялися поступово будівельні
матеріали в міру можливості їх
придбання в цей період часу, однак, що
вони були призначені саме для
будівництва ОСОБА_11 та за його кошти у
віці 18-22 роки відповідачами не
доведено ( а.с. 207-216).

Представлений відповідачами типовий
договір №661 від 19.06.1986 року на
перекриття, виписаний на прізвище
ОСОБА_11 ( а.с. 207 ) не підтверджений
рахунком про оплату, відсутній акт
прийому - передачі виконаних робіт, що є
невід»ємною частиною договору (а.с.207),
відсутній кошторис, а відтак такий не
може бути прийнятий судом як доказ
проведених будівельних робіт по
спорудженню житлового будинку у 1986
році ОСОБА_11

Доводи представника відповідачів
ОСОБА_7 про те, що спірний житловий
будинок був побудований за спільні
кошти батьків та її як сестри, яка
допомагала у будівництві не
підтверджується жодними доказами чи
письмовою угодою, яка була б
нотаріально посвідчена про створення
спільної сумісної власності, а тому
наведене свідками суд сприймає як
добровільну допомогу, що така
надавалася батьками та сестрою у
будівництві братові та зазначене не
має юридичних наслідків.

Ні судом першої, ні апеляційної
інстанції також не здобуто належних та
допустимих доказів про те, що
будівництво спірного житлового
будинку з будівлями та спорудами, які
приналежні до нього здійснювалося за
рахунок особистих коштів ОСОБА_11, які
накопичувалися ним до реєстрації шлюбу
з позивачкою.

Колегія суддів не погоджується з
висновками суду першої інстанції, який
проігнорував рішення виконавчих
органів щодо спірного будівництва та
інші юридичні факти, що підтверджені
документально, мають юридичну силу та
ухвалив рішення на поясненнях свідків,
а тому вважає, що відповідно до ст. 309 ч.1
п.3 підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення є невідповідність
висновків суду обставинам справи.

Згідно встановлених судом обставин
справи, що підтверджуються юридично
-значимими матеріалами період набуття
права власності на спірне нерухоме
майно співпадає з періодом
зареєстрованого шлюбу та перебуванням
у ньому позивачки ОСОБА_2 та ОСОБА_11 з
18.11.1989 року по 2011 рік.

Згідно ст.28 ч.1 КпШС України в разі
поділу майна, яке є спільною сумісною
власністю подружжя, їх частки
визнаються рівними.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного
кодексу України у разі поділу майна, що
є об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Стаття 368 ч.3 Цивільного кодексу України
гласить, що майно набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що про
поділ спільного майна подружжя між
ними жодних угод не укладалось.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен
із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

Враховуючи вище зазначене, колегія
суддів вважає, що кожному із учасників
спільної сумісної власності належить
по ? ідеальній частині у будинку з
приналежними до нього господарськими
та побутовими будівлями та спорудами.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Враховуючи те, що відповідачами не
представлено юридично - значимих
доказів про будівництво спірного
будинковолодіння до 1989 року, не
спростовано юридично-значимі докази,
представлені позивачкою, колегія
суддів дійшла висновку про
необхідність скасування рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.3, 314 ч.2,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду
м.Львова від 19 лютого 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення згідно якого
позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати право спільної сумісної
власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_11 у рівних
частках на спільне майно подружжя, а
саме: житловий будинок АДРЕСА_1 з
приналежними до нього господарськими
будівлями, спорудами та підсобними
приміщеннями.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на ?
частину житлового будинку АДРЕСА_1 з
приналежними до нього господарськими
будівлями, спорудами та підсобними
приміщеннями.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене до Вищого Спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі двадцяти
днів з дня набрання рішенням законної
сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді
О.Ф.Павлишин

Н.О.Шеремета