22-ц/775/465/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Турченко
Категорія № 46
е м У к р а ї н и
09 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого Песоцької Л.І.,
суддів Мальцевої Є.Є.,
при секретарі Макаровій
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 03
У листопаді 2013 року позивачка
звернулася до суду з зазначеним
позовом, уточненим в ході судового
розгляду, пославшись на те, що 24.02.1994
року між нею та відповідачем було
укладено шлюб, який розірвано рішенням
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 18.09.2012 року. В період шлюбу в 2010 році
за кошти сімейного бюджету ними було
придбано транспортний засіб -
автомобіль ГАЗ-3110, НОМЕР_2,
зареєстрований за відповідачем. Після
розірвання шлюбу фактичний поділ
спільного майна подружжя проведений не
був, а вказаний автомобіль залишився у
повному користуванні відповідача, який
розпорядився автомобілем без її згоди.
Враховуючі, що відповідач згодний
визнати вартість вказаного спільного
порядку поділу майна стягнути на її
користь з ОСОБА_2 компенсацію вартості
Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 лютого 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 компенсаційну вартість
1/2 частки вартості автомобіля ГАЗ-3110,
державний номер НОМЕР_2, у розмірі 16500
гривень.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, відповідач в апеляційній
скарзі просить рішення скасувати. В
скарзі посилається на порушення судом
норм процесуального права. Вказує, що
суд ухвалив рішення в судовому
засіданні без його участі, коли він не
зміг прибути до суду з поважної
причини. У зв'язку з цим відповідач не
скористався процесуальними правами, в
той час, як у провадженні суду
перебуває його позов до ОСОБА_1 про
розподіл майна подружжя, що по суті є
зустрічним позовом, і який доцільно
було розглядати разом з позовом
ОСОБА_1, але внаслідок ухвалення
оскаржуваного рішення у його
відсутності, був позбавлений судом
можливості заявити таке клопотання.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивачки, від
якої надійшла заява про розгляд справи
без її участі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_2, його представника
ОСОБА_3, які просили апеляційну скаргу
задовольнити, заперечення
представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4,
який просив скаргу відхилити,
перевіривши матеріали справи в межах
апеляційного оскарження та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що спірний
автомобіль є майном сторін, придбаним в
період шлюбу, і підлягає розподілу в
рівних частках. У зв'язку з тим, що
відповідач розпорядився автомобілем,
суд з нього стягнув на користь ОСОБА_1
компенсацію 1/2 вартості автомобіля.

З таким висновком суду першої
інстанції неможливо не погодитись.

Згідно зі ст. 60 Сімейного кодексу
України (далі - СК) майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Статями 68, 69 СК передбачається, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до положень ст. 71 СК майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 24
лютого 1996 року до 18.09.2012 року (а.с.9).

За час шлюбу за спільні кошти придбали
транспортний засіб - автомобіль ГАЗ-3110,
д/н НОМЕР_2, який був зареєстрований за
відповідачем.

Згідно із повідомленням Центру №1
надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів, з обслуговування м. Маріуполь
та Новоазовського району УДАІ ГУМВС
України в Донецькій області від 11.12.2013
року №9/4-1927 станом на 09.12.2013 року
автомобіль ГАЗ-3110, д/н НОМЕР_2, знятий з
обліку 23.11.2013 року з ОСОБА_2, наступний
власник не відомий. (а.с.41)

Таким чином, судом встановлено, що
право власності на спірний автомобіль
з відповідача до іншої особи перейшло
після розірвання шлюбу.

Відповідно до абз.1 п.23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Судом першої інстанції встановлено, що
спірний автомобіль придбаний
відповідачем в період шлюбу, що він не
оспорював. Як пояснював ОСОБА_2
апеляційному суду, автомобіль він
фактично продав за 33000 грн до
розірвання шлюбу, гроші витратив на
потреби сім»ї. Договір продажу
автомобіля не укладав, оформив на
покупця генеральну довіреність на
розпорядження транспортним засобом,
тому автомобіль мін бути зняти з
реєстрації новим володільцем в
будь-який час і після розірвання шлюбу
між сторонами.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України (далі -
ЦПК) кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підстави своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених цим
кодексом.

Статтею 61 ЦПК встановлено, зокрема, що
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

До предмету доказування при вирішенні
спорів про поділ спільного сумісного
майна подружжя відносяться, зокрема,
такі факти як наявність майна у
власності сторін (однієї з них), час
його придбання, вартість та походження
коштів, витрачених на придбання кожної
окремої речі.

Відповідно до ст.1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Таким чином, доручення за своїми
правовими наслідками не є договором
купівлі-продажу, за яким одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму (ст.655 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст. 368 ЦК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права
спільної сумісної власності.

За змістом ч.3 ст.65 СК України для
укладення одним із подружжя договорів,
які потребують нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, а також договорів стосовно
цінного майна, згода другого з подружжя
має бути подана письмово. Згода на
укладення договору, який потребує
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації, має бути
нотаріально посвідчена.

Згідно п.п.22, 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Оскільки відповідачем не надано ані
суду першої інстанції, ані
апеляційному суду доказів на
спростування вимог позивачки, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
доведеність вимог позивачки у
обгрунтовано задовольнив її позов.
Тому колегія суддів не приймає до
уваги, доводи відповідача про те, що
він фактично продав спірний автомобіль
під час шлюбу, кошти витратив на
потреби сім'ї, оскільки вони
суперечать встановленим судом
обставинам справи.

З матеріалів справи також вбачається,
що 25.12.2014 року по справі було проведено
судове засідання, в якому сторони
давали пояснення по суті позову, що
підтверджується звукозаписом журналу
судового засідання. По справі була
оголошена перерва для виклику свідка
за клопотанням відповідача на 20 січня
2014 року.

20 січня 2014 року судове засідання по
даній справи було відкладено на 03.02.2014
року у зв'язку з неявкою відповідача,
який про причини неявки суд не
повідомив, про що йому було направлено
письмове повідомлення (а.с.57-58). Вказане
повідомлення ОСОБА_2 отримав 22.01.2014
року, про що свідчить повідомлення про
вручення поштового відправлення (а.с.56).
Крім того, відповідач особисто
отримав судову повістку під підпис
(а.с.54).

30 січня 2014 року відповідач направив на
адресу суду заяву про відкладення
розгляду справи, призначеного на 03.02.2014
року, у зв'язку з неможливістю його
прибуття до суду через сімейні
обставини (а.с.57).

В апеляційному суді відповідач
пояснив, що таких сімейних обставин не
існувало, а він не явився до суду у
зв'язку з погодними умовами.

Згідно до вимог п.2 ч.1 ст.169 ЦПК України
суд відкладає розгляд справи в межах
строків, встановлених статтею 157 цього
Кодексу, у разі першої неявки в судове
засідання сторони, оповіщеної у
встановленому порядку про час та місце
судового розгляду, якщо вона
повідомила про причини неявки, які
судом визнано поважними.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач 03.02.2014 року повторно не
прибув до суду, будучи належним чином
оповіщеним про час розгляду справи.
Тому колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції у відповідності до
вимог процесуального закону вирішив
справу у його відсутності. Крім того,
відповідач не конкретизував в заяві
суду першої інстанції від 30.01.2014 року
про відкладення розгляду справи
сімейні причини, через які не зміг
прибути до суду, що не дало можливості
вирішити питання їх поважності.

Доводи апеляційної скарги про
необхідність розгляду даного позову
разом із аналогічним позовом
відповідача не є підставою для
скасування оскаржуваного рішення,
оскільки відповідач не позбавлений
можливості вирішити питання про
розподіл іншого майна відповідно до
закону в межах заявлених ним вимог в
іншій справі. Також не є слушними
доводи відповідача про порушення судом
його процесуального права сторони по
справі, оскільки з матеріалів справи
вбачається, що процесуальні права йому
були роз'яснені, він давав пояснення по
суті спору, його клопотання були
розв'язані судом першої інстанції
відповідно до закону, а в наступні
судові засідання відповідач не
являвся, використавши свої
процесуальні права на власний розсуд.

Таким чином, порушень норм
процесуального права, які б призвели до
неправильного вирішення справи та є
безумовною підставою для скасування чи
зміни рішення, у справі не встановлено.

Колегія суддів вважає, що рішення
суду постановлено з дотримання норм
матеріального і процесуального права,
в ньому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються допустимими доказами,
дослідженими в судовому засіданні,
тому підстав для його скасування не
вбачається.

Таким чином, переглядаючи
справу в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів не
вбачає апеляційних підстав для
скасування чи зміни рішення суду, у
зв'язку з чим рішення суду підлягає
залишенню без зміни, а апеляційна
скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.307, 308,313,314 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В
А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
03 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :