Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2014 Кіцманський
районний суд Чернівецької області

у складі: головуючої судді Масюк
Л.О.

при секретарі
Токаренко О.В.

за участю: представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду м. Кіцмань справу
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
житлового будинку, мотивуючи свої
вимоги тим, що 25.11.2010 року між ним,
ОСОБА_3, та ОСОБА_4 було укладено
вказаний договір купівлі-продажу, за
яким ОСОБА_3 продав відповідачу ОСОБА_4
належний йому житловий будинок, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

Вказує, що вказаний договір було
укладено ним під впливом помилки, так
як ОСОБА_3 не бажав та не погоджувався
продавати належний йому будинок, так як
іншого житла у нього немає. Через свій
похилий вік та поганий стан свого
здоров'я він не бачив який документ
підписував, а нотаріус тільки
повідомила, що згідно договору за
ОСОБА_3 довічно зберігається житлова
кімната, в якій він проживатиме та
матиме право користуватись
господарськими будівлями.

Зазначає, що після укладення спірного
договору відповідач ОСОБА_4 та його
родина належно ставилися до нього,
допомагали у всьому, а також сторони
вели спільне господарство, однак
восени 2013 року їх відносини
погіршились, що супроводжувалось
створенням негативних психологічних
та побутових умов спільного
проживання.

Посилається на те, що при укладанні
спірного договору купівлі-продажу
житлового будинку, його
волевиявлення не відповідало
його внутрішній волі, так як ОСОБА_3
вважав, що укладає договір довічного
утримання, а не договір
купівлі-продажу, тому даний договір
було підписано під впливом помилки, у
зв'язку з чим просив визнати недійсним
договір купівлі-продажу житлового
будинку від 25.11.2010 року, укладений між
ним, ОСОБА_3, та ОСОБА_4

Позивач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_1 в судовому засіданні збільшили
позовні вимоги, вказавши, що про
укладення договорів купівлі-продажу
земельних ділянок від 25.11.2010 року, які
відносяться до житлового будинку, йому
не було відомо, тому просив визнати
недійсними договір купівлі-продажу
житлового будинку та договори купівлі
продажу земельних ділянок укладені між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 25.11.2010 року.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник
ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали, пояснивши суду, що
при укладенні договору купівлі-продажу
житлового будинку нотаріусом було
розтлумачено сторонам зміст правочину,
оскільки за їх домовленістю було
встановлено сервітут щодо довічного
користування ОСОБА_3 житловою кімнатою
1-3 площею 19,10 кв.м у житловому будинку
(літ.А) та підсобними приміщеннями, що
розташовані за адресою АДРЕСА_1.
Особисті підписи сторін в договорах
свідчать про розуміння ними природи
укладених правочинів, наявність
вільного волевиявлення, відсутність
будь-якого обману чи помилки, тому
просили відмовити у задоволенні
позовних вимог в повному обсязі у
зв'язку з його безпідставністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, їх
представників та свідків, перевіривши
матеріали справи та зібранні в ній
докази, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 25.11.2010 між
позивачем ОСОБА_3 та відповідачем
ОСОБА_4 було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку,
посвідчений приватним нотаріусом
Кіцманського районного нотаріального
округу Чернівецької області ОСОБА_6 та
зареєстрований в реєстрі за №2257, за
яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_4 купив
належний позивачу жилий будинок, що
знаходиться в АДРЕСА_1.

За договорами купівлі-продажу
земельних ділянок від 25.11.2010 року що
посвідчені приватним нотаріусом
Кіцманського районного нотаріального
округу Чернівецької області ОСОБА_6 та
зареєстровані в реєстрі за №2259 та за
№2261, позивач ОСОБА_3 продав відповідачу
ОСОБА_4 належні йому земельні ділянки
площею 0,1000 га, цільове призначення якої
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та спору, та площею 0,0083 га, цільове
призначення якої для ведення
особистого селянського господарства.

З преамбули спірних договорів
купівлі-продажу житлового будинку та
земельних ділянок вбачається, що
укладаючи вказані договори сторони
діяли добровільно, перебували при
здоровому розумі та ясній пам'яті,
розуміли значення своїх дій,
попередньо ознайомлені нотаріусом з
приписами цивільного законодавства, що
регулюють укладений ними правочин
(зокрема, з вимогами щодо недійсності
правочину).

Також з матеріалів справи вбачається,
що відповідно до п.6 та п.7 спірного
договору купівлі-продажу житлового
будинку встановлено сервітут, за яким
ОСОБА_3 має право довічного
користування житловою кімнатою 1-3
площею 19,10 кв.м у житловому будинку
(літ.А) та підсобними приміщеннями, що
розташовані в АДРЕСА_1. Сторони
домовились, що сервітут встановлюється
безкоштовно та не підлягає відчуженню.

Згідно п.8 договору купівлі-продажу
вказаного вище житлового будинку та
п.п. 2.2, 4.2 договорів купівлі-продажу
земельних ділянок вбачається, що
продаж будинку за домовленістю сторін
вчиняється за 103 833 гривні та продаж
земельних ділянок за домовленістю
сторін вчиняється за 11 010 гривень та
800 гривень, які отримані продавцем від
покупця готівкою під час укладення
цього договору. Своїм підписом під цими
договорами продавець підтвердив факт
повного розрахунку за проданий будинок
та земельні ділянки і відсутність щодо
покупця будь-яких претензій
фінансового характеру.

З наданих в судовому засіданні
пояснень нотаріуса ОСОБА_6 вбачається,
що позивач ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4
приходили до нотаріальної контори та
консультувалися щодо необхідних
документів для укладення договору
купівлі-продажу будинку, однак коли
сторони по справі прийшли для
оформлення вказаного договору, то
повідомили, що домовились про довічне
збереження за ОСОБА_3 права проживання
в одній із кімнат будинку та
користування ним підсобними
приміщеннями, на що вона пояснила, що
для оформлення вказаного договору з
встановленням сервітуту потрібно
значний час, а тому домовились про
зустріч наступного дня.

Також пояснила, що при укладанні
оспорюваних договорів, нею, ОСОБА_6, як
нотаріусом, було роз'яснено сторонам
угоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 умови та
наслідки укладення оспорюваних
договорів, з'ясовано та підтверджено
ОСОБА_3 повний фінансовий розрахунок з
ним за даними договорами та підписано
вказані договори особистими підписами
сторін у її присутності.

Надаючи пояснення в судовому засіданні
свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
та ОСОБА_11 вказали, що їм невідомі умови
укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 спірних
договорів, однак висловили припущення,
що позивач ОСОБА_3, напевне, повинен був
укласти з відповідачем договір
довічного утримання.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та
ОСОБА_15 вказали, що зі слів самого
позивача їм відомо про те, що ОСОБА_16
продав належний йому житловий будинок
ОСОБА_4 з умовою довічного проживання у
одній із кімнат будинку, а за отримані
від продажу кошти придбав гранітний
пам'ятник своїй померлій дружині та
собі і віддав борги.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного
суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» визначено, що правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Обставини,
щодо яких помилилася сторона
правочину, мають існувати саме на
момент вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

В обґрунтування своїх вимог позивач
посилається на те, що вчинив
вищезазначені правочини під впливом
помилки та обману зі сторони
відповідача, так як думав, що укладає
договір довічного утримання.

Однак, дане твердження спростовується
поясненнями самого позивача, який в
судовому засіданні пояснив суду, що ще
раніше мав намір укласти договір
довічного утримання і тому
неодноразово консультувався з
нотаріусом та попередньо визначив
перелік умов договору довічного
утримання, які не підійшли особам, яким
ОСОБА_3 їх запропонував, що дає
можливість прийти до висновку про
впевненість в конкретних намірах
позивача у кожному випадку.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Ціна товару є суттєвою
умовою договору. Суд встановив, що
сторони встановили ціну житлового
будинку в цілому з врахуванням даних КП
Кіцманське РБТІ та вартість земельних
ділянок, що підтверджено матеріалами
справи

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається в
обґрунтування своїх вимог та
заперечень.

Так, окрім власних пояснень позивача,
суду не надано жодних доказів
укладення договорів купівлі-продажу
житлового будинку та земельних ділянок
від 25.11.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під
впливом помилки з боку позивача. Таким
чином суд дійшов висновку, що законні
права та інтереси позивача укладенням
оспорюваних договорів не порушені.

Системний аналіз наведеного
законодавства та матеріалів справи
свідчить про те, що позивач всупереч
вимогам процесуального законодавства
не навів і не подав жодного належного
та допустимого, документально
обґрунтованого доказу фактичної
наявності вказаних вище підстав для
визнання недійсними оспорюваних
договорів. Наведені ОСОБА_16 у позовній
заяві обставини не знайшли свого
підтвердження під час розгляду справи.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

За таких обставин суд вважає, що
оспорювані договори купівлі-продажу
житлового будинку за земельних ділянок
були укладені правомірно, підстав для
визнання їх недійсними не вбачається, а
тому в задоволенні позовних вимог слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 626, 628, 655 ЦК
України, ст.10, 11, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу житлового
будинку та договорів купівлі-продажу
земельних ділянок недійсними залишити
без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Чернівецької області через
Кіцманський районний суд протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: