Справа № 750/1255/14 Провадження №
22-ц/795/857/2014 Головуючий у I інстанції
-Карапута Л. В. Доповідач - Позігун М.
І.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна
М.І.суддів:Бобрової І.О., Скрипки А.А. при
секретарі:Остапенко Г.С.за
участю:представника апелянта - ОСОБА_5,
законного представника відповідача -
ОСОБА_6 та представника органу опіки і
піклування - Скоробогатій Н.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_8 на
рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 07 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_8 до
малолітнього ОСОБА_9, в інтересах якого
діє ОСОБА_6, треті особи - орган опіки та
піклування Деснянської районної у м.
Чернігові ради, комунальне
підприємство „Деснянське", про
визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 просить
скасувати рішення Деснянського
районного суду м.Чернігова від 07
березня 2014 року, яким відмовлено в
задоволенні його позовних вимог до
ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_9, про
визнання таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову.

Незаконність рішення суду апелянт
обгрунтовує невідповідністю висновків
суду про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог фактичним
обставинам справи. ОСОБА_8 посилається
на неправомірність висновку суду, що
його син не проживає в спірній квартирі
з поважних причин - в силу малолітнього
віку, оскільки мати дитини підтвердила,
що дитина проживає постійно разом з нею
за місцем її проживання. Також апелянт
вказує, що суд не досліджував матеріали
обстеження органом опіки та піклування
Деснянської районної у м.Чернігові
ради житлових умов проживання дитини з
позивачем та за фактичним місцем
проживання з матір'ю. Наведені висновки
суду свідчать про неповноту,
необ'єктивність і однобічність
дослідження всіх наявних по справі
доказів. Апелянт зазначає, що суд
першої інстанції порушив ряд норм
матеріального права, а саме: не
застосував норми ст.41 Конституції
України, ст.ст.319, 321, 405 ЦК України, ч.1 ст.1
Протоколу №1 до Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод,
які підлягають застосуванню до даних
правовідносин, неправильно застосував
ст.3 Конвенції про права дитини, ст.29 ЦК
України, ст.160 СК України, ст.13 Закону
України „Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання", згідно
яких місце проживання дитини ОСОБА_9
було визначено між батьками з
урахуванням думки дитини за місцем
проживання матері. Також суд
застосував положення ст.71 ЖК України,
які застосуванню не підлягають.

Заслухавши доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, суд приходить до
слідуючого висновку.

По справі встановлено, що ОСОБА_8
перебував в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_6, від якого вони мають сина
ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується копією свідоцтва про
народження (а.с.6).

Після розірвання шлюбу в 2006 році між
ОСОБА_8 та ОСОБА_6 малолітній ОСОБА_9
проживає з матір'ю.

Позивач має на праві власності
квартиру АДРЕСА_1. Зареєстрованими в
зазначеній квартирі є ОСОБА_8 та його
син ОСОБА_9 з дня народження (а.с.7).

Звертаючись до суду з позовом про
визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право
користування житлом, позивач
посилався, що оскільки його малолітній
син не проживає за адресою реєстрації,
то в силу ч.2 ст.405 ЦК України він втрачає
право на користування цим житлом.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанці виходив з
того, що з об'єктивних причин
неповнолітня дитина не проживала у
квартирі за місцем своєї реєстрації,
оскільки у віці до чотирнадцяти років в
силу ст.29 ЦК України вона не може вільно
вибирати місце свого проживання.

Такий висновок суду грунтується на
матеріалах справи та відповідає
вимогам закону.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член
сім'ї власника житла втрачає право на
користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом.

Згідно ч.3 ст. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи у віці від 10
до 14 років є місце проживання її
батьків (усиновлювачів) або одного з
них, з ким вона проживає, опікуна або
місцезнаходження навчального закладу
чи закладу охорони здоров'я тощо, в
якому вона проживає, якщо інше місце
проживання не встановлено за згодою
між дитиною та батьками
(усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Стаття 18 Закону України „Про охорону
дитинства" передбачає право дитини на
житло. Діти - члени сім'ї наймача або
власника жилого приміщення мають право
користуватися займаним приміщенням
нарівні з власником або наймачем.

Враховуючи, що син позивача по справі є
малолітньою дитиною, в силу закону не
може самостійно вибирати місце свого
проживання, відсутні підстави для
визнання його таким, що втратив право
користування житловим приміщенням, в
якому він зареєстрований.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку, що
дитина не проживала за місцем
реєстрації з поважних причин.

Враховуючи викладене, рішення суду
першої інстанції є законним та
обгрунтованим, постановленим з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права і доводи
апеляційної скарги правильності
висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду
м.Чернігова від 07 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: