Номер провадження 2/259/765/2014
Справа № 259/819/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2014 р.
м.
Донецьк

Куйбишевський районний суд міста
Донецька в складі:

головуючого - судді:
Добнєва С.С.,

при секретарі:
Юркіній Ю.Є,

за участю позивача:
ОСОБА_1,

відповідач:
ОСОБА_2,

представника відповідача:
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
"Комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_4,
про визнання кредитного договору
недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

06 лютого 2014 року позивач звернувся до
суду із вищевказаною позовною заявою
до ПАТ КБ "Приватбанк", ОСОБА_4 та
просить визнати недійсним
кредитно-заставний договір №
ДОК0АК92510035 від 21.01.2008 року між ОСОБА_4 та
ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «Приватбанк». Судові
витрати просить покласти на
відповідача.

Свої вимоги обґрунтовує наступним. В
період часу з 07.10.2000 по 04.12.2012 позивач
перебував у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_4, яка на даний час носить
прізвище ОСОБА_4. Після розірвання
шлюбу позивач звернувся до відповідача
ОСОБА_4 з проханням продати авто «CНERY»
«Tigo», державний номер НОМЕР_1, що
належить на праві власності останній,
яке було придбано у шлюбі. Проте як йому
стало відомо, 21.01.2008 між, ОСОБА_4 та ЗАТ
КБ «Приватбанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «Пприватбанк» був
укладений кредитно-заставний договір,
за яким в заставу передавалося авто
«CНERY» «Tigo», державний номер НОМЕР_1.
Проте, вказаний автомобіль є спільною
сумісною власністю подружжя, тому
позивач мав право на отримання його
згоди на укладення кредитно-заставного
договору, у зв'язку з чим позивач
вважає, що оспорюваний договір має бути
визнаний судом недійсним в цілому
оскільки він порушує право власності
позивача, так як був укладений без його
згоди.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
просив їх задовольнити, посилаючись на
обставини викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому
засіданні позов визнала, не
заперечувала проти його задоволення та
пояснила, що на момент підписання
кредитно-заставного договору, а саме
21.01.2008 ОСОБА_1, який на той час був її
чоловіком не було у країні, у зв'язку з
чим оспорюваний договір було укладено
без його згоди.

Представник відповідача ПАТ КБ
«Приватбанк» - ОСОБА_3, який діє на
підставі довіреності, у судовому
засіданні позов не визнав, просив
відмовити у його задоволені
посилаючись на те, що відсутність згоди
позивача на укладання спірного
кредитно-заставного договору не є
підставою для визнання договору не
дійсним. Крім того, зазначив, що
оскільки оспорюваний договір було
укладено у 2008 році, то відповідно о ст.
257 ЦК України, строк позовної давності
сплинув у 2011році. Надав письмові
заперечення проти позову, які долучено
до матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши та дослідивши матеріали
справи, повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті,
приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, як беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків встановлених
цим Кодексом. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що в період часу з 07.10.2000 по 04.12.2012
позивач перебував у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_4, прізвище якої рішенням
Куйбишевського районного від 04.12.2012 про
розірвання шлюбу було змінено на
«ОСОБА_4».

За час перебування у шлюбі позивачем та
відповідачем ОСОБА_4 було придбано
«CНERY» «Tigo», 2008 року випуску, тип ТЗ:
легковий автомобіль, № кузова/шассі
НОМЕР_2 державний номер НОМЕР_1, який
було зареєстровано на ОСОБА_4

Зазначена обставина визнана сторонами
тому відповідно до вимог ст. 61 ЦПК
України не підлягає доказуванню.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності,
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Така позиція
викладена і у ч.3 ст. 368 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4 21.01.2008, тобто у період
перебування з позивачем у
зареєстрованому шлюбі, уклала
кредитно-заставний договір №
ДОК0АК92510035 відповідно до якого Банк
надав відповідачці ОСОБА_4 на умовах
забезпеченості повернення,
строковості, платності та цільового
характери використання. Для
забезпечення повного і своєчасного
виконання позичальником зобов'язань за
договором, позичальник надає банку
предмет застави в заставу. ОСОБА_4, на
той час ОСОБА_4 передала у заставу
банку транспортний засіб «CНERY» «Tigo»,
2008 року випуску, тип ТЗ: легковий
автомобіль, № кузова/шассі НОМЕР_2
державний номер НОМЕР_1, який був
придбаний у період перебування
позивача та відповідачки ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі, та згідно ч.3 ст.
368 ЦК України є спільною власністю
подружжя.

За загальними правилами цивільного
законодавства правочин є дійсним, якщо
він відповідає умовам дійсності
правочину, до яких відносяться:
законність змісту правочину; наявність
у особи, яка вчиняє правочин
необхідного обсягу цивільної
дієздатності; вільне волевиявлення
учасника правочину та його
відповідність внутрішній волі;
відповідність форми правочину вимогам
закону; реальність правочину, тобто
його спрямованість на настання
правових наслідків.

Згідно статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 204 ЦК України, передбачено, що
правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом, або якщо він не визнаний судом
недійсним.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Частиною третьої цієї статті
установлено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ст. 236 ЦК України нікчемний
правочин або правочин, визнаний судом
недійсним, є недійсним з моменту його
вчинення. Якщо за недійсним правочином
права та обов'язки передбачалися лише
на майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства. Особа не
може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.
Виконання цивільних обов'язків
забезпечується засобами заохочення та
відповідальністю, які встановлені
договором або актом цивільного
законодавства. Особа може бути
звільнена від цивільного обов'язку або
його виконання у випадках,
встановлених договором або актами
цивільного законодавства.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та
чоловік мають рівні права на володіння,
користування і розпоряджання майном,
що належить їм на праві спільної
сумісної власності, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст. 65 СК України, дружина,
чоловік розпоряджаються майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, за взаємною згодою.
При укладенні договорів одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя; Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і (або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена. Договір, укладений одним із
подружжя в інтересах сім'ї, створює
обов'язки для другого з подружжя, якщо
майно, одержане за договором,
використане в інтересах сім'ї.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Суб'єктами права спільної
сумісної власності можуть бути фізичні
особи, юридичні особи, а також держава,
територіальні громади, якщо інше не
встановлено законом. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Згідно ст. 369 ЦК України, співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Розпоряджання
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. У разі вчинення одним
із співвласників правочину щодо
розпорядження спільним майном
вважається, що він вчинений за згодою
всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.
Співвласники мають право уповноважити
одного з них на вчинення правочинів
щодо розпорядження спільним майном.
Правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Згідно ст. 372 ЦК України, у разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом.

Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави
кредитор (заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 573 ЦК України, заставою може
бути забезпечена вимога, яка може
виникнути в майбутньому.

Згідно ст. 574 ЦК України, застава
виникає на підставі договору, закону
або рішення суду. До застави, яка
виникає на підставі закону,
застосовуються положення цього
Кодексу щодо застави, яка виникає на
підставі договору, якщо інше не
встановлено законом

Згідно ст. 578 ЦК України, майно, що є у
спільній власності, може бути передане
у заставу лише за згодою усіх
співвласників.

Аналізуючи наведені норми діючого
законодавства, суд приходить о
висновку, що ЗАТ КБ «Приватбанк»,
правонаступником всіх прав і
обов'язків якого є ПАТ КБ «Приватбанк»
та ОСОБА_4, уклали між собою
кредитно-заставний договір

№ ДОК0АК92510035 від 21.01.2008, всупереч вимог,
передбачених ст.ст. 63, 65 СК України,
ст.ст. 577, 578, 585, 369 ЦК України, ст.ст. 13, 14
Закону України «Про заставу», оскільки
вищезазначений автомобіль, який є
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_4, міг бути переданий в
заставу лише за письмовою згодою
іншого з подружжя, тобто ОСОБА_1, що не
було дотримано сторонами
кредитно-заставного договору. Окрім
того, відповідачі не дотримались вимог
закону про нотаріальне посвідчення
кредитно-заставного договору, оскільки
згідно ст.13 Закону України «Про
заставу», договір застави повинен бути
укладений у письмовій формі, коли
предметом застави є нерухоме майно,
космічні об'єкти, транспортні засоби,
що підлягають державній реєстрації,
договір застави повинен бути
нотаріально посвідчений на підставі
відповідних правовстановлюючих
документів. Нотаріальне посвідчення
договору застави нерухомого майна,
транспортних засобів провадиться за
місцезнаходженням (місцем реєстрації)
цього майна або за місцезнаходженням
(місцем реєстрації) однієї із сторін
договору, договору застави космічних
об'єктів - за місцем реєстрації цих
об'єктів. Окрім того, статтею 14 Закону
України «Про заставу» прямо
передбачено, що недотримання вимог
щодо форми договору застави та його
нотаріального посвідчення тягне за
собою недійсність договору з
наслідками, передбаченими
законодавством України; згідно ч.1 ст.
220 ЦК України, у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору,
такий договір є нікчемним.

Таким чином, суд дійшов висновку про
наявність підстав для задоволення
позову в повному обсязі, оскільки
позивачем доведена наявність обставин
та фактів, які, згідно закону, свідчить
про недійсність спірного
кредитно-заставного договору в частині
укладення договору застави
транспортного засобу, без письмової
згоди позивача та без нотаріального
посвідчення цього договору.

Щодо посилань представника
відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» на те,
що строк позовної давності для
звернення до суду з даним позовом
плинув у 2011 році, оскільки оспорюваний
договір було укладено у 2008 році, то суд
вважає такі посилання
необґрунтованими, оскільки
представником відповідача не надано
суду жодного доказу, що позивача було
повідомлено у 2008 році про факт
укладання спірного договору, також не
надано жодних доказів про таке
повідомленні після його укладання,
тобто суду не надано доказів, що банк
взагалі повідомляв відповідача про
наявність спірного договору.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд, керуючись ст. 88 ЦПК України,
ЗУ «Про судовий збір», дійшов висновку
про покладення судових витрат, в виді
судового збору - 243.60 грн., на
відповідачів порівну, для чого з
кожного із них слід стягнути по - 121, 80
грн. на користь позивача, для
відшкодування судових витрат в виді
сплаченого судового збору.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "Комерційний
банк "Приватбанк", ОСОБА_4, про визнання
кредитного договору недійсним -
задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним кредитно-заставний
договір № ДОК0АК92510035 від 21.01.2008 року між
ОСОБА_4 та закритим акціонерним
товариством комерційний банк
«Приватбанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства Комерційного банку
«Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати
по сплаті судового збору у розмірі
121,80грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору у
розмірі 121,80грн.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Донецької області на
протягом десятьох днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: