Справа № 357/2907/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

25 квітня 2014 року Білоцерківський
міськрайонний суд Київської області у
складі:

головуючого судді - Дмитренко А. М.
,

при секретарі - Боженко Т. В.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в місті Білій Церкві залі
суду № 1 справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Смарт Ком», 3-я особа:
Державний центр зайнятості, про
визнання недійсними договорів та
стягнення грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулися до суду з вказаним
позовом мотивуючи тим, що 31.08.2013 року
між ними та відповідачем було укладено
договори про надання послуг з метою
працевлаштування їх за кордоном у
Великобританії, відповідач
зобов'язувався надати їм інформаційні
послуги з пошуку роботи за кордоном та
додаткові платні послуги, а вони
зобов'язувалися прийняти та оплатити
ці послуги, виконуючи умови договорів
вони 04.09.2013 року сплатили винагороду на
користь відповідача по 5000 грн. кожний,
однак відповідач свої зобов'язання не
виконує, у лютому 2014 року вони
дізналися про те, що відповідач не мав
на момент укладення з ними договорів
ліцензії на здійснення господарської
діяльності-посередництво у
працевлаштуванні на роботу за
кордоном, про що їх повідомлено не було,
тобто, фактично відповідач ввів їх в
оману при підписанні договорів.
Оскільки вказані договори укладені
юридичною особою без спеціального
дозволу /ліцензії/, то позивачі просять
суд визнати їх з цих підстав
недійсними. В порядку застосування
наслідків недійсності правочину
просять суд стягнути з відповідача на
їхню користь сплачені ними кошти в сумі
по 5000 грн. кожному, стягнути з
відповідача спричинену моральну шкоду
по 20 000 грн. на користь кожного.

В судовому засіданні позивачі
підтримали позовні вимоги.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про час розгляду
справи відповідач повідомлявся згідно
ст.74 ЦПК України за адресою юридичної
особи, вказаною у Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців, а за ч.5 цієї статті у
разі відсутності осіб, які беруть
участь у справі, за такою адресою,
вважається, що судовий виклик або
судове повідомлення вручене їм
належним чином, причини неявки суду
невідомі, заяви щодо розгляду справи
без участі представника відповідача до
суду не надходило, а тому на підставі
ст.ст. 224-226 ЦПК України за згодою
позивачів суд вважає за можливе
провести заочний розгляд даної справи.

За ухвалою суду від 08.04.2014 року до
участі в розгляді даної справи в якості
3-ї особи без самостійних
вимог на предмет спору замість
Державної служби зайнятості України
залучено Державний центр зайнятості,
представник якого в судове засідання
не з'явився, але про час розгляду справи
був повідомлений належним чином під
розписку.

Заслухавши пояснення позивачів,
оглянувши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позов не
підлягає до задоволення з наступних
підстав.

Так, по справі встановлено, що 31.08.2013
року між ТОВ «Смарт Ком» в особі
директора / агент/ з однієї сторони та
ОСОБА_2 /клієнт/ укладено договір про
надання послуг № 01-Engoos-05, аналогічний
договір № 01-Engoos-08 31.08.2013 року укладено
між ТОВ «Смарт Ком» та ОСОБА_1, що
стверджується копіями цих договорів.

Згідно умов договорів агент
зобов'язується надати клієнту
інформаційні послуги з пошуку роботи
за кордоном та додаткові платні
послуги, а клієнт зобов'язується
прийняти від агента надані послуги,
сприяти у їх наданні та оплатити їх в
порядку і на умовах, визначених
договорами /п.1.1/.

В п.п. 1.2, 1.3 вказаних договорів
передбачено, що під інформаційними
послугами з пошуку роботи за кордоном
сторони розуміють -надання послуг з
пошуку роботи відповідно до заявок
роботодавців щодо незайнятих робочих
місць /вакантних посад/ в
Великобританії та надання інформації
щодо можливостей працевлаштування,
умов та розмірів оплати праці,
найменування та місцезнаходження
роботодавців на посадах, визначених
клієнтом. Перелік посад, визначених
клієнтом, зазначається у Додатку № 1 до
договору і є невід'ємною його частиною
/п.1.2/.

Під додатковими платними послугами
сторони розуміють: надання інформації
про порядок виїзду громадян України за
кордон, про перелік необхідних для
виїзду за кордон документів, про
порядок їх підготовки, збору та
оформлення; проведення із клієнтом
тренінгу-семінару на тему «Ситуації та
дії, які доречно уникати під час
перебування в країні
працевлаштування»; надання послуг щодо
вивчення клієнтом найчастіше вживаних
фраз державною мовою країни
працевлаштування; надання інформації
про наявність та діяльність
представників української діаспори та
організацій і об'єднань, що надають
іноземцям допомогу /в т.ч. і правову/ в
країні працевлаштування; проведення із
клієнтом тренінгу на тему «Запорука
успішного проходження співбесіди в
консульських чи дипломатичних
установах під час отримання візи» /п.1.3/.

Згідно п.5 укладених між сторонами
договорів клієнт зобов'язаний сплатити
агенту винагороду в розмірі 5000 грн. за
надання послуг, передбачених п.1.3
договорів в день їх підписання.

Відповідно до п.8.1 договорів, строк їх
дії визначений - до моменту виконання.
Виконанням послуг, зазначених у п.1.3
договору, та фактом надання їх клієнту
вважається момент підписання клієнтом
акту виконаних робіт на ці послуги.
Виконанням послуг, зазначених у п.1.2
договору, вважається момент отримання
клієнтом візи чи дозволу на в'їзд у
країну працевлаштування та підписання
клієнтом трудового договору
/контракту/ з роботодавцем. З моменту
підписання клієнтом акту виконаних
робіт договір припиняє свою дію.

Судом встановлено, що кожний із
позивачів підписав укладений з ним
договір, тобто, вони були ознайомлені з
умовами договору.

З матеріалів справи також вбачається,
що позивачами 31.08.2013 року укладено
кожним Додаток № 1 до договору про
надання послуг, згідно якого
відповідач мав здійснити пошук роботи
для позивачів відповідно до заявок
роботодавців щодо незайнятих робочих
місць на одну з наступних посад:
будівельник, продавець, різноробочий,
що стверджується копіями цих Додатків.

Кожним із позивачів на виконання умов
укладеного договору було сплачено
04.09.2013 року по 5000 грн., що слідує з копій
рахунку, копій квитанцій в матеріалах
справи.

З пояснень позивачів в суді
встановлено, що ними було надано
відповідачу необхідні документи, 09.09.2013
року відповідачем надіслано для них
умови працевлаштування з інформацією
про посади, умови та розмір оплати
праці, найменування та
місцезнаходження роботодавця, які вони
підписали 18.09.2013 року та повернули
відповідачу, після цього відповідач на
контакт з ними не виходив, а тому
позивачі в кінці січня 2014 року
надіслали на адресу відповідача заяви
про відмову від договорів, доказів
того, що ці заяви відповідач отримав,
вони надати не можуть, до цього часу
умови договорів не виконані.

Позивачі просили суд визнати
недійсними укладені між ними та
відповідачем договори про надання
послуг з тих підстав, що на час їх
укладення відповідач не мав ліцензії
на здійснення діяльності щодо
працевлаштування за кордоном.

При вирішенні спору суд виходить з
наступного.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

За ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України
правочин юридичної особи, вчинений нею
без відповідного дозволу /ліцензії/,
може бути визнаний судом недійсним.

В п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що правочин юридичної
особи, вчинений нею без відповідного
дозволу (ліцензії), згідно зі статтею 227
ЦК є оспорюваним. Вимоги про визнання
такого правочину недійсним можуть
заявлятися як сторонами правочину, так
і будь-якою заінтересованою особою в
разі, якщо таким правочином порушено її
права чи законні інтереси, а також
органами державної влади, які
відповідно до закону здійснюють
контроль за видом діяльності, яка
потребує ліцензування.

Згідно п.32 ст.9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності»,
ліцензуванню підлягають, зокрема, такі
види господарської діяльності, як
посередництво у працевлаштуванні на
роботу за кордоном.

Відповідно до п.3.6 Постанови Пленуму
Вищого господарського суду України від
29.05.2013 року № 11 « Про деякі питання
визнання правочинів (господарських
договорів) недійсними» /із змінами,
внесеними згідно з Постановою Пленуму
Вищого господарського суду № 13 від
17.12.2013 року/, правочин юридичної особи,
вчинений нею без відповідного дозволу
(ліцензії), за змістом частини першої
статті 227 ЦК України є оспорюваним.
Ліцензія є необхідною для здійснення
деяких видів господарської діяльності,
зазначених у статті 9 Закону України
"Про ліцензування певних видів
господарської діяльності", а також у
випадках, визначених Законами України
"Про банки і банківську діяльність",
"Про державне регулювання виробництва
і обігу спирту етилового, коньячного і
плодового, алкогольних напоїв та
тютюнових виробів" тощо.

Правочин вважається вчиненим без
ліцензії, якщо на час такого вчинення
останню не отримано, або строк її дії
закінчився, або ліцензію анульовано
(відкликано), або її дію зупинено у
передбачених законом випадках. При
цьому не має значення, з яких причин
була відсутня ліцензія, а також чи
знала або повинна була знати про це
інша сторона правочину. У разі коли на
момент вчинення правочину юридична
особа не мала ліцензії, а на час, коли
правочин був виконаний або мав бути
виконаний, вона ліцензію отримала,
підстави для визнання правочину
недійсним відсутні.

В судовому засіданні було встановлено,
що Державним центром зайнятості 03.12.2013
року прийнято рішення /наказ № 125/ про
видачу ТОВ «Смарт Ком» ліцензії на
право провадження діяльності з
посередництва у працевлаштуванні на
роботу за кордоном відповідно до ч.1
ст.11 Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності», серія ліцензії АЕ № 272423,
термін дії- безстроково, що
стверджується листом Державного
центру зайнятості від 20.03.2014 року.

Таким чином, на момент коли укладені
між сторонами договори про надання
послуг у працевлаштуванні на роботу за
кордоном мали бути виконані, у ТОВ
«Смарт Ком» була відповідна ліцензія
на здійснення такого виду
господарської діяльності, яка є чинною
і на даний час.

При цьому судом враховуються ті
обставини, що строк виконання
укладених між сторонами договорів не
обумовлений конкретною датою, а як
вказано в самих договорах, вони діють
до моменту виконання.

Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання
якого визначений вказівкою на подію,
яка неминуче має настати, підлягає
виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час. Боржник
повинен виконати такий обов'язок у
семиденний строк від дня пред'явлення
вимоги, якщо обов'язок негайного
виконання не випливає із договору або
актів цивільного законодавства.

А тому суд з врахуванням приписів
вищенаведених правових норм не вбачає
підстав для визнання вказаних вище
договорів недійсними.

Відповідно до ст.901 ЦК України, за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Згідно положень статті 903 ЦК України,
якщо договором передбачено надання
послуг за плату, замовник зобов'язаний
оплатити надану йому послугу в розмірі,
у строки та в порядку, що встановлені
договором. У разі неможливості
виконати договір про надання послуг, що
виникла не з вини виконавця, замовник
зобов'язаний виплатити виконавцеві
розумну плату. Якщо неможливість
виконати договір виникла з вини
замовника, він зобов'язаний виплатити
виконавцеві плату в повному обсязі,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

За ст.907 ЦК України, договір про надання
послуг може бути розірваний, у тому
числі шляхом односторонньої відмови
від договору, в порядку та на підставах,
встановлених цим Кодексом, іншим
законом або за домовленістю сторін.
Порядок і наслідки розірвання договору
про надання послуг визначаються
домовленістю сторін або законом.

Частиною 2 ст.651 ЦК України передбачено,
що договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом.

В ст.10 Закону України «Про захист прав
споживачів» також передбачено, що
споживач має право відмовитися від
договору про виконання робіт (надання
послуг) і вимагати відшкодування
збитків, якщо виконавець своєчасно не
приступив до виконання зобов'язань за
договором або виконує роботу так
повільно, що закінчити її у визначений
строк стає неможливим.

Якщо під час виконання робіт (надання
послуг) стане очевидним, що їх не буде
виконано з вини виконавця згідно з
умовами договору, споживач має право
призначити виконавцю відповідний
строк для усунення недоліків, а в разі
невиконання цієї вимоги у визначений
строк - розірвати договір і вимагати
відшкодування збитків або доручити
виправлення недоліків третій особі за
рахунок виконавця.

В обгрунтування своїх вимог позивачі
посилалися саме на те, що відповідачем
по даний час не виконано повністю умови
укладених з ними договорів про
працевлаштування їх за кордоном, але
вимоги щодо розірвання цих договорів
ними в суді не заявлялися.

А згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

При вирішенні спору судом не можуть
бути прийняті до уваги посилання
позивачів на те, що відповідач веде
нечесну підприємницьку практику,
оскільки не надав інформації про
відсутність в нього ліцензії на даний
вид господарської діяльності, тоді як
згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» правочини,
здійснені з використанням

нечесної підприємницької практики, є
недійсними.

Як було вказано вище в рішенні,
відповідач з грудня місяця 2013 року має
ліцензію на здійснення господарської
діяльності -посередництво у
працевлаштуванні на роботу за
кордоном, що спростовує посилання на
те, що відповідач веде нечесну
підприємницьку практику.

Крім того, позивачі просили суд визнати
недійсними укладені з ними договори не
з цих підстав, а згідно норм ст.227 ЦК
України.

Позивачі просили суд в порядку ст.216 ЦК
України застосувати наслідки
недійсності правочинів та стягнути з
відповідача на їхню користь сплачені
ними кошти -по 5000 грн. кожному.

За ст.216 ЦК України недійсний правочин
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із
сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною.

Судом відмовлено позивачам у визнанні
укладених ними з відповідачем
договорів недійсними з підстав, на які
вказано вище, а тому суд вважає
необґрунтованими і вимоги позивачів
щодо застосування наслідків
недійсності цих правочинів.

Позивачі також просили суд стягнути з
відповідача на їхню користь моральну
шкоду по 20 000 грн. кожному на підставі ч.2
ст.227 ЦК України.

Так, згідно ч.2 ст.227 ЦК України якщо
юридична особа ввела другу сторону в
оману щодо свого права на вчинення
правочину, для якого необхідний
спеціальний дозвіл /ліцензія/, вона
зобов'язана відшкодувати їй моральну
шкоду, завдану таким правочином.

Щодо права відповідача на укладення
договорів з позивачами та умов
визнання цих договорів недійсними,
вказано вище в рішенні.

При цьому суд вважає, що наслідки,
передбачені ч.2 ст.227 ЦК України, мають
застосовуватися в разі визнання
договору недійсним.

Крім того, позивачами не було надано
жодних доказів щодо спричинення їм з
вини відповідача моральної шкоди, щодо
її розміру та в чому вона конкретно
полягає, тоді як за ст.ст.10,60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

А тому проаналізувавши всі докази в їх
сукупності, виходячи з аналізу
вищенаведених правових норм, суд
вважає позов необгрунтованим і
відмовляє в його задоволенні.

Позивачі не позбавлені права
звернутися до суду за захистом своїх
порушених прав з іншими вимогами та з
інших підстав.

Згідно з п.7 ст.5 Закону України «Про
судовий збір» та ст.22 Закону України
«Про захист прав споживачів» позивачі
звільнені від сплати судового збору
при зверненні до суду з даним позовом.

Керуючись ст.ст. 203,215, 216, 227, 530, 901,903,907 ЦК
України, ст.9 Закону України «Про
ліцензування певних видів
господарської діяльності», Законом
України «Про захист прав споживачів»,
ст.ст. 10,11, 60,88, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України,
суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржене
позивачем до апеляційного суду
Київської області через
Білоцерківський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Заочне рішення може бути скасоване
Білоцерківським міськрайонним судом
за письмовою заявою відповідача про
перегляд заочного рішення, яку може
бути подано до суду протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення воно
може бути оскаржене в апеляційному
порядку.

Суддя А. М. Дмитренко