Номер провадження: 22-ц/785/4822/14
Номер справи місцевого суду: 520/6759/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Кварталової А.М..

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського
районного суду м.Одеси від 20 березня 2014
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
П'ята Одеська державна нотаріальна
контора про визнання договору
дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Київського районного суду м. Одеси з
позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа -
П'ята Одеська державна нотаріальна
контора, про визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_2,
укладений 14.12.2012року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, посвідчений державним
нотаріусом П'ятої одеської
нотаріальної контори, мотивуючи це тим,
що 21 вересня 1960 року між ним та
відповідачкою ОСОБА_4 був укладений
шлюб, від якого народилося двоє доньок:
ОСОБА_5 та ОСОБА_7. Під час шлюбу
подружжя набуло у власність квартиру
АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_2 та ОСОБА_4
на праві спільної сумісної власності,
на підставі довідки, виданої ЖБК
«Вимпел-9» Виконавчого комітету
Одеської міської ради народних
депутатів 14.01.1993року за № 5,
зареєстрованого Одеським міжміським
бюро технічної інвентаризації
27.04.1993року за реєстровим номером 38378674 в
книзі: 6к-128, номер запису 117. Як зазначає
ОСОБА_2, він є людиною похилого віку, має
задовільний стан здоров'я, не бачить на
одне око, у нього високий тиск та він
хворіє на астму, періодично проходить
курс лікування у міській лікарні. За
твердженням позивача, у зв'язку із його
поганим самопочуттям, відповідачки -
його дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_5,
запропонували йому написати заповіт та
заповісти донькам ОСОБА_5 та ОСОБА_7
належну позивачу подружню частку у
квартирі АДРЕСА_2 у рівних частках
кожній та посвідчити заповіт у
нотаріальній конторі, на що він
погодився, оскільки дійсно хотів щоб
його доньки отримали після його смерті
все належне йому майно у рівних
частинах. 14.12.2012року ОСОБА_2 разом із
своєю дружиною ОСОБА_4 та донькою
ОСОБА_5 прийшов до П'ятої одеської
нотаріальної контори та підписав, як
він вважав, заповіт на двох своїх
доньок, однак через кілька днів
дізнався, що в нотаріальній конторі він
підписав не заповіт, а заяву про згоду
на відчуження шляхом дарування ОСОБА_5
квартири АДРЕСА_2. ОСОБА_2 зазначає, що
він зрозумів, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4
скористалися його поганим станом
здоров'я та ввели його в оману,
завіривши що він підписує у нотаріуса
саме заповіт.

Вищевикладені обставини зумовили
звернення ОСОБА_2 до суду із
відповідним позовом.

Рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 20 березня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням
суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
звернувся до суду апеляційної
інстанції з апеляційною скаргою, в якій
просить скасувати рішення Київського
районного суду м. Одеси від 20 березня 2014
року та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні рішення
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню на таких
підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення суду першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи;

2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими;

3) невідповідність висновків
суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також
розгляд і вирішення справи
неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про
його відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення
чи підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права
вважаються порушеними або
неправильно застосованими, якщо
застосовано закон, який не
поширюється на ці правовідносини, або
не застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення, якщо це порушення призвело до
неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із Законом.
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин, на які сторони посилаються,
як на підставу своїх вимог або
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Районним судом встановлено,
матеріалами справи підтверджено, що:

- ОСОБА_2 з 21 вересня 1960 року
перебуває у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_4 (а. с. 6);

- під час шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_4
народилися діти: ОСОБА_5, ОСОБА_7;

- під час сумісного проживання у
зареєстрованому шлюбі подружжя ОСОБА_4
набуло у власність квартиру АДРЕСА_2,
яка належала ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві
спільної сумісної власності, на
підставі реєстраційного посвідчення
ОМБТІ, виданого на підставі довідки
ЖБК «Вимпел-9» Виконавчого комітету
Одеської міської ради народних
депутатів 14.01.1993 року за № 5,
зареєстрованого Одеським міжміським
бюро технічної інвентаризації
27.04.1993року за реєстровим номером 38378674 в
книзі: 6к-128, номер запису 117 (а. с. 80 з обох
боків);

- 14.12.2012року між ОСОБА_4
(дарувальник) та ОСОБА_5 (обдарована) за
наявності нотаріально посвідченої на
це згоди ОСОБА_2, був укладений договір
дарування вищезазначеної квартири
АДРЕСА_2, посвідчений державним
нотаріусом П'ятої Одеської
нотаріальної контори ОСОБА_6 (а. с. 72, 77);

- зі змісту нотаріально
посвідченої заяви вбачається, що
ОСОБА_2 надає згоду своїй дружині
ОСОБА_4 на дарування квартири АДРЕСА_2,
при цьому він підтверджує, що договір
дарування буде укладатися в інтересах
родини на умовах, які вони попередньо
обговорили і вважають вигідними для
них і укладання такого договору
відповідає їхньому спільному
волевиявленню.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що:

- спірна квартира належала ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 на праві спільної сумісної
власності згідно ст. 22 КпШС України;

- в якості підстав позовних вимог
позивач зазначив дві обставини, які є
окремими та самостійними підставами
для визнання договору недійсним,
зокрема, що він внаслідок поганого
самопочуття та поганого зору (не бачить
на одне око), не розумів значення своїх
дій та підписав заяву, якою надав згоду
своїй дружині ОСОБА_5 на дарування їх
спільної квартири, однак вважав при
цьому, що підписує не заяву, а заповіт
на обох дочок, а також те, що,
скориставшись поганим самопочуттям
ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_4 та донька
ОСОБА_5 ввели позивача в оману щодо
суті посвідченої у нотаріуса заяви;

- в матеріалах справи відсутня будь-яка
медична документація щодо стану
здоров'я ОСОБА_2, із заявою про
призначення у справі судової
психіатричної експертизи, яка могла б
надати відповідь на питання про
усвідомлення чи не усвідомлення ОСОБА_2
своїх дій під час складання заяви,
ОСОБА_2 не звертався, а тому підстави
для застосування судом ст. 225 ЦК України
до спірних правовідносин відсутні;

- ОСОБА_2 не є стороною договору
дарування квартири АДРЕСА_2 від
14.12.2012року, який укладався між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, а тому і ввести його в оману
щодо цього договору було неможливо,
оскільки він його не укладав. Норми
статті 230 ЦК не застосовуються щодо
односторонніх правочинів.

Судова колегія вважає висновок
суду першої інстанції про відмову у
задоволенні вимог про визнання
договору дарування недійсним
правильним, проте не може повністю
погодитися з його правовим
обґрунтуванням.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається зі змісту позовної
заяви, поданої до суду ОСОБА_2, останній
не заявляв у якості підстав ті
обставини, що він при підписанні заяви
про надання згоди своїй дружині ОСОБА_4
на дарування квартири АДРЕСА_2, не
розумів значення своїх дій та не міг
ними керувати, а вказував, що
відповідачі скористалися його поганим
самопочуттям ввели його в оману щодо
правової природи правочину стосовно
квартири, набутої під час шлюбу та
наслідків правочину, який дійсно мав
укладатися і був укладений.

Інших підстав для визнання
договору дарування недійсним
позивачем не заявлено. В той же час
правові підстави та обставини
заявленого позову не уточнювалися.

При таких обставинах судова
колегія погоджується з доводами
апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не
заявляв у якості підстав позову про
визнання договору дарування недійсним
ст. 225 ЦК України та не зазначав у
позові про те, що на час укладення
договору дарування він не розумів
значення своїх дій та не міг ними
керувати.

Разом з тим, остаточний висновок
суду першої інстанції про відмову у
задоволенні позову з посиланням на те,
що оспорюваний договір дарування
квартири АДРЕСА_2 від 14.12.2012 року
укладався між ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
внаслідок чого позивача, який не був
стороною договору дарування неможливо
було ввести в оману, є правильним.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

У відповідності до п. 20 Постанови
Пленуму Верховного суду України від
06.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.

На відміну від помилки, ознакою обману
є умисел у діях однієї зі сторін
правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК України не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач вчинив односторонній правочин
- склав письмову заяву про надання
згоди своїй дружині ОСОБА_4 на
дарування квартири АДРЕСА_2, яка
посвідчена державним нотаріусом П`ятої
Одеської державної нотаріальної
контори ОСОБА_6

У заяві ОСОБА_2 підтверджує, що договір
дарування буде укладатися в інтересах
родини на умовах, які вони попередньо
обговорили і вважають вигідними для
них і укладання такого договору
відповідає їхньому спільному
волевиявленню.

При таких обставинах, суд дійшов
правильного висновку, що відсутні
правові підстави для задоволення вимог
позивача про визнання договору
дарування недійсним у зв`язку із
введенням його в оману ОСОБА_4
(дарувальник) та ОСОБА_5 (обдарована
особа), оскільки позивач не був
стороною договору дарування, а вчинив
односторонній правочин, а саме склав
(схвалив підписом) заяву про надання
згоди своїй дружині ОСОБА_4 на
дарування квартири АДРЕСА_2, яка
посвідчена нотаріусом. Як вже
зазначалося, норми ст. 230 ЦК України не
застосовуються щодо односторонніх
правочинів.

Доводи апеляційної скарги
зведені до переоцінці обставин справи,
викладених позивачем, але не
підтвердженим належними доказами.
Пояснення ОСОБА_2 суперечать іншим
обставинам справи і доказам
представлених відповідачами і тому
критичне відношення суду до наданих
позивачем пояснень відповідає
обставинам справи, та є обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те,
що позивач розпорядився своєю часткою
у квартирі наданням згоди своєї
дружині подарувати квартиру, яку вони
придбали в шлюбі, не спростовує
правильність висновку районного суду.

Таким чином, судова колегія доходить
висновку, що апеляційна скарга
представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
першої інстанції - зміні з виключенням
із мотивувальної частини рішення
посилання суду, як на підставу відмови
у задоволенні вимог про визнання
договору дарування недійсним, на норми
ст. 225 ЦК України та обґрунтування
суду про ненадання ОСОБА_2 жодних
доказів на підтвердження того, що він
внаслідок стану свого здоров'я не міг
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. В іншій частині рішення
слід залишити без змін, оскільки суд
першої інстанції в іншій частині
рішення порушень матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи не допустив, а наведені в скарзі
доводи правильність висновків суду не
спростовують.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова
колегія -

В И Р І
Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 20 березня 2014 року - змінити та
виключити із мотивувальної частини
рішення посилання суду, як на підставу
відмови у задоволенні вимог про
визнання договору дарування недійсним,
на норми ст. 225 ЦК України та
обґрунтування суду про ненадання
ОСОБА_2 жодних доказів на підтвердження
того, що він внаслідок стану свого
здоров'я не міг усвідомлювати значення
своїх дій та керувати ними.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів з
дня набрання законної сили рішенням
суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

А.М. Кварталова