Номер провадження: 22-ц/785/2375/14
Номер справи місцевого суду: 2-3148/2006
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф., Драгомерецького
М.М.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
26 квітня 2006 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, комунального
підприємства „Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості" про
визнання договору дійсним, визнання
права власності та зобов'язання
здійснити державну реєстрацію права
власності,

встановила:

Позивач звернувся з позовом до суду про
визнання дійсним договору
купівлі-продажу жилого будинку,
загальною площею 27,6 кв. м., жилою площею
11,2 кв. м., що розташований в АДРЕСА_1,
укладений 21.11.2005р., між ОСОБА_4 та ОСОБА_3,
визнання за ним права власності на
вказаний об'єкт нерухомості, та
зобов'язання здійснити державну
реєстрацію права власності,
посилаючись на те, що він виконав зі
свого боку належним чином умови
договору, а продавець ухиляється від
нотаріального посвідчення договору,
крім того позивач має підстави
передбачати порушення свого права
власності з богу органу, що здійснює
реєстрацію прав на нерухоме майно,
оскільки останній у своїй діяльності
керується нормативним актом, що
суперечить вимогам Закону.

В судовому засіданні позивач підтримав
позов по викладеним в ньому підставам.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов
визнав та пояснив, що ОСОБА_4 дійсно
отримав кошти за продажу позивачу
жилого будинку, передав його у
користування, але не встиг своєчасно
підготувати належним чином документи,
необхідні для нотаріального
посвідчення договору у обумовлений
сторонами строк.

Представник відповідача - комунального
підприємства «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» позов
не визнав та пояснив, що відповідно до
вимог «Тимчасового положення про
порядок державної реєстрації прав
власності на нерухоме майно»,
затвердженого наказом Міністерства
юстиції України від 07.02.2002 року, № 7/5,
реєстрації права власності підлягають
тільки ті об'єкти нерухомості, що здані
в експлуатацію у встановленому
порядку.

Рішенням суду позов був задоволений у
повному обсязі. Був визнаний дійсним
договір купівлі-продажу жилого
будинку, загальною площею 27,6 кв. м.,
жилою площею 11,2 кв. м., що розташований в
АДРЕСА_1, літ. „М", укладений 21.11.2006 року,
між ОСОБА_4 як продавцем, та ОСОБА_3. Було
визнано за ОСОБА_3 право власності на
вказаний жилий будинок, а також
зобов'язано Комунальне підприємство
«Одеське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості» здійснити державну
реєстрацію права власності за ОСОБА_3
на цей житловий будинок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати і постановити
нове рішення про відмову в задоволенні
позову у повному обсязі, мотивуючи тим,
що рішення суду першої інстанції є
незаконним і необґрунтованим, винесено
з порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги та пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в
обґрунтування своїх висновків щодо
задоволення позову, вказав, що на
підставі договору купівлі-продажу,
зареєстрованого на Одеській
Муніципальній Біржі 03.09.1999 року, №
Н-00673/99, ОСОБА_4 належить 18/100 частин
домоволодіння по АДРЕСА_1, яке
складалося з двох жилих будинків під
літерами „А", „Б" та надвірних споруд.

Раніше, рішенням виконкому Одеської
міської Ради народних депутатів від
20.01.1994 року, № 63, для обслуговування
вказаного домоволодіння його
співвласникам у постійне користування
було надано три земельних ділянки, одну
з яких, площею 300,0 кв.м., було відведено
ОСОБА_5, продавцеві за вищезазначеним
договором купівлі - продажу.

На початку двотисячних років, під час
експлуатації домоволодіння відповідач
на земельній ділянці, яка відповідно до
Земельного Кодексу України перейшла в
його користування після купівлі
частини нерухомого майна, в межах
домоволодіння по АДРЕСА_1, збудував
жилий будинок, загальною площею 27,6 кв.
м., жилою площею 11,2 ка. м., що зазначений
на схематичному плані під літ. „М".

21 листопада 2005 року між ОСОБА_4, як
продавцем, та позивачем, як покупцем,
було укладено договір купівлі-продажу
окремо розташованого жилого будинку,
загальною площею 27,6 кв. м., жилою площею
11,2 кв. м., що знаходиться у АДРЕСА_1.

За умовами вказаного договору
купівлі-продажу (п.п. 3.2; 3.3) з моменту
його укладення, до покупця переходить
право володіння, користування та
розпорядження жилим будинком,
зобов'язання відповідача по його
передачі покупцю були виконані у
повному обсязі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України сторони
за договором умовились про його
нотаріальне посвідчення в строк до
21.02.2006 року.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не виконав
покладеного на нього договором
зобов'язання з нотаріального
посвідчення договору, хоча при цьому це
і не чинить перешкод покупцеві у
володінні, користуванні та
розпорядженні придбаним майном, у
позивача відсутня можливість
зареєструвати своє право власності як
це передбачено ст. 182 ЦК України.

Викладені вище обставини змусили
позивача застосувати судовий порядок
для захисту своїх прав як власника
нерухомого майна.

Згідно ст. 220 ЦК України, якщо сторони
домовилися щодо усіх істотних умов
договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним. У цьому
разі наступне нотаріальне посвідчення
договору не вимагається.

Норми цивільного права, а саме ст. 386
Цивільного кодексу України, визначає,
що власник, який має підстави
передбачити можливість порушення
свого права власності іншою особою,
може звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

За правилами ст. 391 Цивільного кодексу
України, власник може вимагати
усунення всяких порушень його права,
хоча б ці порушення і не були поєднанні
з позбавленням володіння.

Відповідно до п. 5, розділу V
„Прикінцеві положення" Закону України
„Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень", до
створення єдиної системи органів
реєстрації прав, а також до формування
Державного реєстру прав у складі
державного земельного кадастру
реєстрація об'єктів нерухомості
проводиться комунальними
підприємствами бюро технічної
інвентаризації.

У своїй діяльності по реєстрації прав
власності Комунальне підприємство
„Одеське міське і бюро технічної
інвентаризації та реєстрації об'єктів
нерухомості" керується Тимчасовим
положенням про порядок державної
реєстрації прав власності на нерухоме
майно, затвердженим наказом
Міністерства юстиції України від 07.02.2002
року, № 7/5.

У відповідності з вказаним Тимчасовим
положенням, реєстрації підлягають
права власності на об'єкти нерухомого
майна, які прийняті в експлуатацію у
встановленому порядку, керуючись чим
КП „ОМБТІ та РОН" відмовляє в
реєстрації прав власності на об'єкти
нерухомості, на які відсутні документи
про прийом в експлуатацію. У той же час,
згаданий Закон України „Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їж обмежень" не містить
подібної норми.

Разом з тим, зазначений жилий будинок
відповідає всім будівельним та
технічним вимогам, що підтверджується
технічним висновком про технічний стан
будинку по АДРЕСА_1, виконаного у 2005
році Приватним науково-виробничим
підприємством „КЕТЕР" (лиц. сер. АА №
783649), висновком управління архітектури
та містобудуванні виконавчого
комітету Одеської міської ради від
26.01.2006 року, № 12/06-К, висновком СЕС м.
Одеси від 17.10.2005р. № 3/3266, висновком
Київського районного відділу
Головного управління МНС України в
Одеській області від 18.10.2005 року, № 808.

Крім того, зазначений жилий будинок був
побудований відповідачем на земельній
ділянці, на якій можливе розміщення
самостійного домоволодіння, що
підтверджується планом розділу
земельної ділянки по АДРЕСА_1,
виготовленого відділом земельних
ресурсів виконкому Одеської міської
Ради народних депутатів 31.06.1995 року.

На підставі наведеного, суд першої
інстанції і прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

Однак, судова колегія не може
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, вважає їх
неправильними та необґрунтованими.

Суд першої інстанції при вирішенні
справи повинен винести рішення на
підставі належних та допустимих
доказів, досліджених в судовому
засіданні на підставі глави 5 ЦПК
України.

Судова колегія вважає, що суд не
з'ясував всіх обставин по справі, не
перевірив їх належними та допустимими
доказами, не усунув розбіжності, які
виникли при дослідженні наданих
позивачем доказів в обґрунтування
своїх вимог.

Так, дійсно, виходячи з вимог ст. 220 ЦК
України, якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відчуження нерухомого майна підлягає
як нотаріальному посвідченню, так і
державній реєстрації.

Відповідно до діючого законодавства
норма частини другої ст. 220 ЦК України
не застосовується щодо правочинів, які
підлягають і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації.

Так, згідно положень ст. 657 ЦК України (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин та винесення
рішення) договір купівлі-продажу
земельної ділянки, єдиного майнового
комплексу, житлового будинку (квартири)
або іншого нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Статтею 658 цього ж кодексу передбачено,
що право продажу товару, крім випадків
примусового продажу та інших випадків,
встановлених законом, належить
власникові товару.

Стаття 331 ЦК України вказує на те, що
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Жодного належного доказу того, що
відповідач яким не будь чином ухилявся
від нотаріального посвідчення
заключного договору купівля - продажу,
а також того, що спірна будівля пройшла
державну реєстрацію у відповідності до
чинного законодавства, а також те, що
відповідач по справі є належним
власником спірного майна, сторонами
надано не було.

З матеріалів справи вбачається, що
спірна будівля є самочинним
будівництвом.

Відповідно до положень статті 376 ЦК
України (в редакції яка діяла на час
винесення рішення), житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані або будуються на
земельній ділянці, що не була відведена
для цієї мети, або без належного
дозволу чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. Особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Також матеріали справи не містять
жодного доказу щодо виділення в натурі
земельної ділянки, на якій був
побудований спірний житловий будинок.

Апелянт вказує, що ця земельна ділянка
знаходиться у спільному користуванні
всіх співвласників житлового будинку.

Також колегія суддів звертає свою
увагу на те, що з матеріалів справи
вбачається, що 21 листопада 2005 року між
ОСОБА_4, як продавцем, та позивачем, як
покупцем, було укладено договір
купівлі-продажу окремо розташованого
жилого будинку, загальною площею 27,6 кв.
м., жилою площею 11,2 кв. м., що знаходиться
у АДРЕСА_1.

Однак, в позовній заяві та в рішенні
суду вже вказано, що спірний будинок
розташований у АДРЕСА_1. При цьому
жодного рішення компетентних органів
про призначення або зміну такої
поштової адресу сторони до суду не
надали.

При таких обставинах, винесене рішення
не може вважатися законним та
обґрунтованим, так як воно ухвалене без
повних і всебічно з'ясованих обставин,
на які позивач посилався як на підставу
своїх позовних вимог, без
підтвердження їх належними та
допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, не довів
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
висновки районного суду не
відповідають обставинам справи, суд
порушив та неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права, у зв'язку з чим є підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
по суті спору у зв'язку з недоказаністю
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1-4;
ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 26 квітня 2006 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
комунального підприємства „Одеське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації об'єктів нерухомості" про
визнання договору дійсним, визнання
права власності та зобов'язання
здійснити державну реєстрацію права
власності - відмовити.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан