Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1161/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Ковальова О. Б.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

23.04.2014 колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області у складі:

Головуючого - Черненко В.В.

Суддів -
Кодрула М.А., Франко В.А.

За
участю секретаря - Кечкіна А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 10.02.2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
будинком шляхом виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася у суд з позовом до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні будинком шляхом
виселення. На обґрунтування позовних
вимог позивач зазначив, що
перебувала у шлюбних відносинах з
відповідачем до 04.09.2000р. Після
розлучення , з колишнім чоловіком,
проживають разом в АДРЕСА_1. Зазначений
будинок належить їй на праві приватної
власності на підставі договору
дарування. Позивач зазначила, що після
розірвання шлюбу відповідач постійно
пияче, влаштовує бійки та сварки,
погрожує фізичною розправою їй та
членам її сім'ї. Відповідач не працює,
комунальні послуги за користування
будинком не сплачує, систематично
порушує правила співжиття. З цього
приводу позивач зверталась до міліції,
на яку їй було надано відповідь про
примирення з відповідачем. Просила суд
першої інстанції усунути перешкоди у
користування власністю, шляхом
виселення відповідача з житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 10.02.2014 року у задоволені
позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з
порушенням норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно ст.303 ЦПК України,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних
вимог, суд першої інстанції встановив,
що позивачу на підставі нотаріально
посвідченого договору дарування від
01.03.1994року належить на праві власності
будинок АДРЕСА_1. Даний договір
зареєстрований в Олександрійському
МБТІ (а.с.5. 6)

З 1980 року по 04.09.2000 року сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі, що
підтверджується поясненнями позивача
та свідоцтвом про розірвання шлюбу
(а.с.4).

Відповідач поселився,
зареєструвався та проживав в будинку
по АДРЕСА_1, як член сім'ї позивача , що
підтвердив і сам позивач. Після
розірвання шлюбних відносин у 2000 році
позивач дозволив відповідачу
залишитись проживати в будинку.

Суд першої інстанції зазначив, що
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє колишніх членів сім'ї права
користування займаним приміщенням.

Суд першої інстанції зазначив,що
відповідно до ст.391 ЦК власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
квартири належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.

Членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбаченої частиною першою
статті 116, 157 ЖК України, або ж в порядку
ст..405 ч.2 ЦК України. Член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку , а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Суд першої інстанції зазначив, що
позов заявлено про усунення перешкод у
користуванні будинком шляхом
виселення відповідача з підстав
порушення відповідачем умов
проживання в будинку та користування
ним, тобто з підстав, передбачених ст.116
ЖК України.

Згідно роз'яснень даних в п.17
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року „ Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", при вирішенні справ про
виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які
систематично порушують правила
співжиття і роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід виходити з
того, що при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів.

Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача (незалежно від прямих
вказівок з приводу можливого
виселення).

Суд зазначив, що як вбачається з
наведеного, необхідною умовою
застосування правової норми ч.1 ст.116 ЖК
України до виниклих правовідносин між
сторонами, зокрема виселення
відповідача з будинку позивачки без
надання іншого житла, є
систематичність порушення ним правил
співжиття та безрезультатність
заходів попередження та громадського
впливу.

З матеріалів справи вбачається, що
при розгляді заяви позивачки від 19.10.2013
року до міліції відносно поведінки
відповідача, дільничний інспектор
міліції виніс висновок про результати
розгляду заяви ОСОБА_2, де зазначив, що
ознак будь - якого кримінального
правопорушення в діях ОСОБА_3 не
вбачається та на цьому перевірка
припинилась, при цьому будь-яких
заходів попередження до ОСОБА_3 про
недопустимість порушення правил
співжиття - не застосовувалось.

Суд першої інстанції дійшов висновку
, що підстави за яких позивач просила
усунути перешкоди у користуванні
власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1,
а саме відповідно до ч.1 ст.116 ЖК України,
не доведені ,а тому позовні вимоги не
підлягають задоволенню, при цьому суд
першої інстанції послався ст.11 ЦПК
України, відповідно до якої суд
розглядає цивільні справи не інакше, як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

В апеляційній скарзі зазначається, що
судом першої інстанції при винесені
рішення були порушені норми
матеріального та процесуального права.

Колегія суддів перевірила зазначені
доводи і дійшла висновку , що доводи
викладені в апеляційній скарзі не
знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб в межах заявлених
вимог та на підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, з чим
погодилась і колегія суддів, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач по справі поселився та
проживав в будинку по АДРЕСА_1 як член
сім'ї та зареєстрований за
вищевказаною адресою.

Докази того, що відповідач по справі
систематично порушує правила
співжиття і робить неможливим для
позивача проживання з ними в одному
будинку, а також що своїми діями
відповідач перешкоджає позивачу
володіти та користуватись будинком в
матеріалах справи відсутні.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції розглянув справу в
межах доводів позовної заяви та
наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду першої інстанції не
спростовують, оскільки не
підтверджуються належними доказами,
суперечать фактичним обставинам
справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни
рішення суду першої інстанції
відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
, рішення суду першої інстанції
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України
залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 10.02.2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді: