інстанції Дубановська І.Д.Провадження
№ 22-ц/780/2421/14 Доповідач у 2
інстанції ПриходькоКатегорія 18
УХВАЛА

Іменем України

16 квітня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній
Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на заочне рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа: Публічне
акціонерне товариство «ОТП Банк» про
визнання договору не дійсним,-

встановила:

у серпні 2013 року позивачка ОСОБА_1
звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2,
третя особа ПАТ «ОТП Банк» про визнання
договору недійсним.

В обґрунтуванні своїх вимог зазначила,
що 14 жовтня 2012 року було укладено
договір №248 між нею та відповідачем.
Згідно умов договору №248 від 14 жовтня
2012 року відповідач зобов»язувався
встановити в її будинку металеві двері
загальною вартістю 2400 грн.

14 жовтня 2012 року було укладено договір
про надання споживчого кредиту №
між позивачем та ПАТ «ОТП Банк» в м.
Біла Церква по вул. Таращанській, буд.193
для встановлення дверей ПП ОСОБА_2,
загальна суму кредит становить 2 936 грн.

З моменту укладення договору
відповідач не виконав взяті на себе
зобов»язання перед позивачем. Металеві
двері відповідач не встановив. Позивач
сплатила кошти за споживчий кредит в
ПАТ «ОТП Банк» в сумі 302 грн. і повинна
була сплачувати надалі однак двері так
і не були встановлені. В добровільному
порядку відшкодувати матеріальну
шкоду відповідач не намагається.

В уточненій позовній заяві позивач
просила суд визнати недійсним договір
про надання споживчого кредиту №
від 14 жовтня 2012 року, укладений між нею
та ПАТ «ОТП Банк» на суму 2936 грн;
визнати недійсним договір №248 від 14
жовтня 2012 рою укладеного між нею та
ОСОБА_2; зобов»язати ОСОБА_2 повернути
внесені кошт ОСОБА_1 за оплату
металевих дверей за договором в
розмірі 302 грн. та зобов»язати ОСОБА_2
повернути взятий споживчий кредит
ОСОБА_1 в ПАТ «ОТП Банк » згідно
договору № в розмірі 2936 грн;
стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду
розмірі 3000 грн. на користь ОСОБА_1

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 грудня 2013 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
представник ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій посилається на те, що
рішення необґрунтоване та ухвалене з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, просив скасувати
рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 17 грудня 2013 року та ухвалити нове,
яким задовольнити позов в повному
обсязі.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 14 жовтня 2012 року
було укладено договір №248 між
позивачем та відповідачем, що
підтверджується копією вказаного
договору. Згідна умов договору №248 від
14 жовтня 2012 року відповідач
зобов»язувався встановити в її будинку
металеві двері, загальною вартістю 2400
грн.

14 жовтня 2012 року було укладено
договір про надання споживчого кредиту
№ між позивачем та ПАТ «ОТП Банк»
в м. Біла Церква по вул. Таращанська буд.
193 для встановлення дверей ПП ОСОБА_2,
загальна суму кредиту становить 2936 грн.

Встановлено, що з моменту укладення
договору відповідач не виконав взяті
на себе зобов»язання перед позивачем.
Металеві двері відповідач не
встановив.

Позивач сплатила кошти за споживчий
кредит взятий в ПАТ «ОТП Банк» в сумі 301
грн., що підтверджується копією
квитанції №2091618-1 від 05 листопада 2012
року. Інших платежів по вказаному
кредитному договору позивачем не
здійснювалось. В зв»язку з утвореною
заборгованістю на адресу позивачки
направлялась вимога про сплату
накопичено заборгованості. Копія
вказаної вимоги міститься в матеріалах
справи.

З приводу не виконання умов договору
відповідачем позивач зверталась до ГУ
МВС України в Київській області
слідчого відділення Таращанського РВ
ГУ МВС України і Київській області, про
що свідчить копія постанови про
закриття кримінального провадження.

Згідно з п.8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
частини першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину і недодержання
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені статтею 203 ЦК, саме на
момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.1, 2 ст.57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовуют вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко -
відеозаписів, висновків експертів.

За таких обставин, враховуючи
відсутність належних та допустимих
доказів в підтвердження не дійсності
правочинів, суд прийшов до вірного
висновку, не задовольнивши вимог
позивача в частині визнання не
дійсними договору №248 від 14 жовтня 2012
року укладеного між позивачем та
відповідачем та кредитного договору
№ від 14 жовтня 2012 року укладеного
між позивачем та третьою особою.

Згідно з ч. 1 ст.509 ЦК України,
зобов»язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов»язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов»язку.

Відповідно до ч.1 ст.520 ЦК України,
сторонами у зобов»язанні є боржник і
кредитор.

Згідно зі ст.599 ЦК України, зобов»язання
припиняється виконанням, проведеним
належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.615 ЦК України, у разі
порушення зобов»язання однією
стороною друга сторона має право
частково або в повному обсязі
відмовитися від зобов'язання, якщо це
встановлено договором або законом.

Положеннями ст.ст.526,527,530 ЦК України
встановлено, що зобов»язання повинні
виконуватися належним чином у
встановлений строк відповідно до умов
договору та вимог закону.

У порушенні зазначених норм закону та
умов договору відповідач зобов»язання
за вказаними договорами належним чином
не виконав, разом з тим, вказані
обставини не звільняють позивача від
обов»язку виконувати покладені на неї
обов»язки кредитним договором №
від 14 жовтня 2012 року.

Крім того, не підлягають задоволенню
вимоги позивач про стягнення моральної
шкоди в зв»язку з наступним.

Згідно з п.5 Постанови Пленуму
Верховного суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», оскільки питання відшкодування
моральної шкоди регулюються
законодавчими актами, введеними у дію в
різні строки, суду необхідно в кожній
справі з»ясовувати характер
правовідносин сторін і встановлювати
якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної
шкоди при даному виді правовідносин,
коли набрав чинності законодавчий акт,
що визначає умови і порядок
відшкодування моральної шкоди в цих
випадках, та коли були вчинені дії,
якими заподіяно цю шкоду.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов»язковому з»ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювана,
наявність причинного зв»язку між
шкодою, протиправним діянням
заподіювана та вини останнього в її
заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини
що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи наведене, позивачка не
пояснила в чому саме полягають її
моральні страждання, не надано доказів
якими б вони обґрунтовувались та не
обґрунтовано з чого вона виходила
визначаючи суму моральної шкоди саме в
розмірі 3 000 грн.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа
має право звернутися до суду з захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.
Законодавство передбачено різні
способи захисту цивільних прав та
інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
з; зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межа: заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи вище викладене було
доведено факт порушення умов договору
№248 від 14.10.2012 року з боку відповідача
перед позивачем, однак обравши спосіб
захисту порушеного права позивач та її
представник не надали суду доказів які
б підтвердили заявлені вимоги.

За таких обставин, розглянувши вказану
справу в межах заявлених позовних
вимог, суд дійшов обґрунтованого
переконання, що заявлені вимоги не
знайшли свого підтвердження в ході
судового слідства, а тому в задоволенні
позову було відмовлено.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі
про необґрунтованість та ухвалення
рішення з порушенням вимог чинного
законодавства України на переконання
колегії суддів апеляційної інстанції,
не знайшли свого підтвердження і
повністю спростовуються дослідженими
належними та допустимими доказами по
справі.

За таких обставин, колегія судів,
вважає, що суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
дав належну оцінку зібраним доказам,
вірно послався на закон, що регулює
спірні правовідносини, дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
апеляційну скаргу і залишити рішення
суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК
України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити, заочне рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 17 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді