Справа №345/808/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30.04.2014 року
Калуський міськрайонний суд
Івано - Франківської області

в складі : головуючої - судді ГАЛУЩАК
Л.О.

секретаря ЗАТКАЛЬНИЦЬКОЇ
Н.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Калуш цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
Калуської міської Ради про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася до суду із
зазначеним позовом. Свої вимоги
мотивує тим , що 05.12.1978 року її мати,
ОСОБА_4 склала заповіт, відповідно до
якого усе майно, яке належало їй на день
смерті, заповіла її рідній сестрі -
ОСОБА_5. ІНФОРМАЦІЯ_1 мами померла й
14.09.1985 року її сестра отримала
спадщину , що складалося із
будинковолодіння , яке знаходяться в
АДРЕСА_1, про що Калуською державною
нотаріальною конторою було видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом .

До складу спадкового майна також
входила і земельна ділянка, яка
розташована у АДРЕСА_2 та належала на
праві власності її матері ОСОБА_4 та
батьку ОСОБА_1 на підставі договору
(купчі) від 17.08.1933 року, зареєстрованим
за реєстром № 9298, укладений між ОСОБА_6
з однієї сторони та ОСОБА_1 і ОСОБА_7 з
другої сторони на земельну ділянку
загальною площею 41 ар, 14 м. Право
власності на земельну ділянку
посвідчено, номер іпотечного переліку
2176/33, набуття чинності виконано в
земельній книзі для гміни Калуш за
номером іпотечного переліку 2157
11.05.1935р. При посвідченні заповіту 1978 р.
спадкодавцем ОСОБА_4 не подавались
договори купчі земельної ділянки до
Калуської державної нотаріальної
контори, оскільки відповідно до ст. 38
Закону УРСР «Про державний нотаріат»
при посвідченні заповіту від
заповідача не вимагалося подання
доказів, які підтверджують його право
на майно, що заповідалося. За часів УРСР
земельні ділянки, які були у власності
громадян, державній реєстрації не
підлягали.

Так як, на момент смерті матері, живий
був батько, то сестра успадкувала за
заповітом ? частину земельної ділянки,
загальною площею 41 ар, 14 м, розташованої
у АДРЕСА_2 Батько на спадкове майно не
претендував. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер
батько, ОСОБА_1 й після його смерті
відкрилася спадщина на належну йому за
життя ? частину земельної ділянки,
розташованої у АДРЕСА_2.

ОСОБА_5, у відповідності до ст.. 524, 529, 549
ЦК України ( в редакції 1963 року) була
такою, що прийняла спадщину після
смерті батька, оскільки фактично
вступила в управління та володіння
земельною ділянкою, вона
використовувала дану земельну
ділянку, зорювала її, засаджувала,
випасала худобу на ній
тощо.ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 й
після її смерті відкрилася спадщина на
майно, яке належало їй за життя. Так як
спадкоємці першої черги відсутні, у
встановлений законом термін та
порядок, вона, як спадкоємець другої
черги, звернулася до Калуської
державної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини й
Калуською нотаріальною конторою
заведено спадкову справу № 47 та 08.07.1998
р. видано свідоцтво про право на
спадщину за законом після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 й спадкове майно
складалося із житлового дерев'яного
будинку, житловою площею 33,84 м2,
зазначеного в плані літерою «А» ,
стодоли, зазначеною літерою «Б»,
стайні, зазначеною літерою «Б1», шопи,
зазначеною літерою «В», вбиральні
зазначеною літерою «У», криниці,
зазначеною в плані № 1, що знаходяться в
АДРЕСА_1

У лютому 2012 року вона знайшла
договір (купча) від 17.08.1933 р.,
зареєстрованим за реєстром № 9298,
укладений між ОСОБА_6 з однієї сторони
та ОСОБА_1 і ОСОБА_4 з другої сторони на
земельну ділянку загальною площею 41 ар,
14 м. 23 лютого 2012 року вона звернулася
із заявою про державну реєстрацію
права власності на земельну ділянку до
Калуської міської ради, однак отримала
відповідь від З0 березня 2012 року № К-573,
що для одержання реєстрації права
власності на зазначену нерухомість
необхідно оформити свідоцтво на
спадщину за законом. Вона неодноразово
зверталася до Калуської державної
нотаріальної контори про видачу
свідоцтва про право на спадщину за
законом на спірну земельну ділянку,
проте у видачі свідоцтва про право на
спадщину їй було відмовлено, та листом
вих. № 245/02-14 від 26.04.2013 р. надано
роз'яснення стосовно неможливості
отримання свідоцтва про право на
спадщину у зв'язку з відсутністю право
встановлюючого документу, і
рекомендовано звернутися до суду.Той
факт, що земельна ділянка, розташована
у АДРЕСА_2 і належала її спадкодавцям,
підтверджується договором (купчею)
від 17.08.1933 р. є правовстановлюючим
документом на право власності на дану
земельну ділянку й свідчить про
належне володіння спадкодавцями
майном, яке було придбано на законних
підставах і мають усі необхідні
документи відповідно до законодавства,
яке діяло на момент придбання цього
майна. Через відсутність державного
акту, у зв'язку з відсутністю обов'язку
щодо виготовлення державного акту на
час володіння спадкодавцем цим майном,
вона не може набути право власності на
це майно в порядку спадкування через
нотаріальну контору. Тому просить
постановити рішення , яким визнати за
нею в порядку спадкування право
власності на спадкове майно після
смерті ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.,
яке складається із земельної ділянки
загальною площею 41 ар, 14 м, розташованої
у АДРЕСА_2( а.с.40-43).

В судовому засіданні представники
позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_3 позов
підтримали .

Представник відповідача, Калуської
міської Ради - ОСОБА_9, позов не визнала
й пояснила суду, що у сестри позивачки
ОСОБА_5 не виникло право власності на
дану земельну ділянку, оскільки землі
були націоналізовані, а тому і
позивачка не може успадкувати спірну
земельну ділянку .

Суд, заслухавши сторін, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає,
що позов не підлягає до задоволення ,
виходячи з наступних підстав:

В судовому засіданні встановлено, що
позивачка по справі , як спадкоємець
другої черги, 08.07.1998 року отримала
спадщину після смерті сестри ОСОБА_5,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме на
будинковолодіння , що знаходяться в
АДРЕСА_1 , що стверджується копією
свідоцтва про право на спадщину за
законом ( а.с. 7). ОСОБА_5, у свою чергу ,
отримала спадщину за заповітом після
смерті матері ( а.с.7, 10)

Із договору купівлі-продажу від 17.08.1933
року вбачається, що він укладений між
ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_1 і
ОСОБА_7 ( батьками позивачки ) з
другої сторони на земельну ділянку
загальною площею 41 ар, 14 м., що
знаходиться в АДРЕСА_2 ( а.с.12-13,105-107) які
фактично й користувалися даною
земельною ділянкою.

Декретом „Про землю" Другого
Всеросійського з"їзду Рад від 26 жовтня
( 8 листопада) 1917 року, запровадженим в
Українській РСР відповідно до
постанови Першого Всеукраїнського
з"їзду Рад, приватна власність на землю
була скасована назавжди , вся земля
перетворена у всенародне добро і
безплатно передана трудящим у
користування. Земля, що була в умовах
приватної власності знаряддям
експлуатації людини людиною,
використовувалась в СРСР для розвитку
продуктивних сил країни в інтересах
всього народу.

Відповідно до ст. 1-3,26 Земельного
кодексу УСРР ( в редакції 1922 року)
1.Постановами Всеукраїнських З'їздів
Рад Робітничих, Селянських та
Червоноармійських Депутатів, на
підставі виразно виявленої
революційної волі робітників та селян,
право приватної власності на землю,
надра, води та ліси в межах Української
Соціялістичної Радянської Республіки
скасоване назавжди. 2. Всі землі в межах
УСРР в чийому б віданні вони не були,
становлять власність
Робітничо-Селянської Держави.3. Всі
землі сільськогосподарського
призначення, а також і ті, що їх можна
скористати задля
сільськогосподарської продукції,
становлять єдиний державний земельний
фонд, що ним відає Народній Комісаріят
Земельних Справ та його місцеві органи.
Купівля, продаж чи запродаж, заповіт чи
дарування, а також застава землі
забороняються, й складені в порушення
цеї заборони умови вважаються за
недійсні. Що до осіб винних у цьому, то
окрім покарання їх кримінальним
порядком - вони позбавляються тої
землі, що нею користуються.

Таким чином, Перший Земельний кодекс
УСРР , який прийнято 25 жовтня 1922 року
закріплював націоналізацію землі та
скасування приватної власності на неї,
заборонив купівлю-продаж та ін. угоди,
пов'язані з відчуженням землі. Всі
громадяни, незалежно від статі,
віросповідання та національності,
наділялися правом на одержання землі в
користування безплатно.

Земельний кодекс Української РСР від 8
липня 1970 року ( введений у дію 1 січня
1971) у статті 3 передбачав, що земля є
виключною власністю держави і
надається тільки в користування. Дії,
які в прямій або прихованій формі
порушують право державної власності
на землю , забороняються.

Таким чином, ЗК УРСР визначено
земельний фонд виключною власністю
держави й заборону цивільно-правових
угод щодо відчуження земельних
ділянок.

Земельний кодекс Української РСР від 18
грудня 1990 року у статті 7 передбачав
право постійного (без заздалегідь
встановленого строку) та тимчасового
користування (короткострокового і
довгострокового). Крім того, земля
могла надаватись у довічне
успадковуване володіння громадянам,
зокрема, для ведення особистого
підсобного господарства.

Земельний кодекс України від 13 березня
1992 року передбачив право приватної
власності громадян на землю, зокрема
право громадян України на одержання у
власність земельних ділянок для
особистого підсобного господарства
(стаття 6 ЗКУ 1992 р.). Поряд з цим,
збереглось право постійного та
тимчасового користування землею.
Відповідно до статті 7 ЗКУ 1992 року у
постійне користування земля
надавалась Радами народних депутатів
із земель, що перебували у державній
власності, громадянам України для,
зокрема, ведення особистого підсобного
господарства. У тимчасове
користування земля надавалась Радами
народних депутатів із земель, що
перебувають у державній власності,
громадянам України для городництва,
сінокосіння і випасання худоби,
ведення селянського (фермерського)
господарства.

Декрет Кабінету Міністрів України "Про
приватизацію земельних ділянок"
передбачив сільським, селищним,
міським Радам народних депутатів
забезпечити передачу протягом 1993
року громадянам України у приватну
власність земельних ділянок, наданих
їм для ведення особистого підсобного
господарства, будівництва і
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель (присадибна
ділянка), садівництва, дачного і
гаражного будівництва, у межах норм,
установлених Земельним кодексом
України (пункт 1 Декрету). Пункт 3
Декрету передбачав, що право приватної
власності громадян на земельні
ділянки, передані їм для цілей,
передбачених статтею 1 цього Декрету,
посвідчується відповідною Радою
народних депутатів, про що робиться
запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Таким чином, правовий статус земельної
ділянки з цільовим призначенням для
ведення особистого підсобного
господарства залежав від того, коли
саме та у якому порядку громадянин
набув право на цю земельну ділянку.

В судовому засіданні встановлено, що
мати позивачки , ОСОБА_4, померла
ІНФОРМАЦІЯ_1, батько , ОСОБА_1 помер
ІНФОРМАЦІЯ_3, а тому сестра ОСОБА_5 не
набула права власності на дану
земельну ділянку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11
суду пояснила, що зі слів матері та
сестри позивачки їй відомо , що у них
був город по АДРЕСА_2, яким вони
постійно користувалися і говорили про
те, що у них його забрали. Вважає, що
дану земельну ділянку забрали для
лікарні.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив , що бабця
та тітка його дружини постійно
користувалися земельною ділянкою на
вул.. Каракая , пасли худобу на
території рай лікарні і постійно
говорили, що земля їх.

Крім цього, в суді з"ясовано, що по
АДРЕСА_2 з 1965 року й по даний час
знаходиться Калуська рай лікарня. (
а.с.60-66).

Ч. 4 с. 78 ЗК України встановлено, що
особам ( їх спадкоємцям), які мали
земельні ділянки до 15.05.1992 року,
земельні ділянки не повертаються.

Таким чином , суд вважає, що після
смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2
, спадщина на земельну ділянку не
відкрилася , по-скільки вона їй не
належала у законному порядку, а тому й
ОСОБА_2 не може претендувати на дану
ділянку у порядку спадкування. Тому
суд вважає, що даний позов є
безпідставним і у його задоволенні
слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись
ст.1-3,26 ЗК УСРР ( в редакції 1922 року) , ст.
3 ЗК УРСР від 8 липня 1970 року , ЗК УРСР
від 18 грудня 1990 року , ст. 10,60, 208, 209, 210 ,
213-215 ЦПК України, суд -

Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Калуської міської Ради про визнання
права власності в порядку спадкування
за законом відмовити за
безпідставністю позовних вимог..

Рішення може бути оскаржене до
Івано-Франківського Апеляційного
суду через Калуський міськрайонний
суд протягом 10-ти днів з часу його
проголошення.

ГОЛОВУЮЧА :