Головуючий суду 1 інстанції - Морозова
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 434/9310/13-ц
Провадження № 22ц/782/1214/14
РІШЕННЯ

Іменем України

23 квітня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів - Ступіної Я.Ю., Медведевої Л.П.,

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Артемівського районного
суду м. Луганська від 25 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення суми, -

в с т а н о
в и л а:

У листопаді 2013 року позивач звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення суми, в обґрунтування якого
вказав, що 09 липня 2013 року відповідач
отримав від нього грошові кошти у
розмірі 46000 грн. на підтвердження цього
була складена розписка, відповідно до
якої відповідач зобов'язався повернути
кошти не пізніше 20.07.2013 року. До
теперішнього часу сума боргу не
повернута.

Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 борг в сумі 46000 грн. та
судові витрати.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 25 лютого 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення суми задоволені.

Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
46000 грн. Вирішено питання про судові
витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, оскільки суд
безпідставно не взяв до уваги, що
ніяких грошей від позивача він не
отримував, розписку видав у зв'язку з
переговорами стосовно майбутньої
поставки йому позивачем будівельних
матеріалів, що виконано позивачем не
було.

Представник позивача в судовому
засіданні апеляційну скаргу не визнав.

В судовому засіданні відповідач доводи
апеляційної скарги підтримав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судова колегія вважає, що судом у
даному випадку вказані вимоги закону
не дотримано.

Задовольняючи позовні вимоги
позивача, суд першої інстанції виходив
з того, що сторони домовились про
продаж будівельних матеріалів, які
позивач ОСОБА_3 повинен був поставити і
фактично поставив відповідачу ОСОБА_2
Однак відповідач не сплатив ОСОБА_3 в
повному обсязі кошти за поставлені
будівельні матеріали і за домовленістю
сторін первісне зобов'язання
припинилося та між сторонами склалося
нове зобов'язання, яке оформлено
розпискою від 9 липня 2013 року,
відповідно до якої ОСОБА_2 зобов'язався
повернути ОСОБА_3 або його представнику
грошові кошти у розмірі 46000 грн., що
еквівалентно 5644 дол. США, в строк не
пізніше 20 липня 2013 року, тобто мала
місце новація боргу, однак до
теперішнього часу зазначена у розписці
сума не сплачена позивачу.

Проаналізувавши встановлені судом
першої інстанції обставини по справі
та матеріали справи у їх сукупності
апеляційний суд вважає, що до такого
висновку суд дійшов помилково,
виходячи з наступного.

У відповідності до статті 655 ЦК України
за договором купівлі-продажу одна
сторона (продавець) передає або
зобов'язується передати майно (товар) у
власність другій стороні (покупцеві), а
покупець приймає або зобов'язується
прийняти майно (товар) і сплатити за
нього певну грошову суму.

Відповідно до статті ч. 2 ст. 604 ЦК
України зобов'язання припиняється за
домовленістю сторін про заміну
первісного зобов'язання новим
зобов'язанням між тими ж сторонами
(новація)

Згідно ст. 1053 ЦК України за
домовленістю сторін борг, що виник із
договорів купівлі-продажу, найму майна
або з іншої підстави, може бути
замінений позиковим зобов'язанням.
Заміна боргу позиковим зобов'язанням
провадиться з додержанням вимог про
новацію і здійснюється у формі,
встановленій для договору позики
(стаття 1047 цього Кодексу).

Отже, умовами здійснення новації є,
по-перше, двостороння угода
(домовленість), по-друге, дотримання
форми такого правочину (новаційного
договору), тобто у формі, передбаченої
для укладення договору позики (ч. 2 ст.
1053 ЦК України), по-третє, це дійсність
первинного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач звертаючись до суду із позовом
про стягнення коштів, підставами
зазначив те, що 09 липня 2013 року
відповідач отримав від позивача кошти
у розмірі 46000 грн., які зобов'язався
повернути до 20 липня 2013 року, як борг.

У судовому засіданні представники
позивача пояснили, що за раніше
досягнутої домовленості позивачем в
липні 2013 року відповідачу був наданий
товар, за який останній відмовився
сплачувати кошти. Через деякий час
позивач забрав частину поставленого
відповідачу товару, а на товар, який вже
був використаний відповідачем,
відповідач надав розписку, згідно якої
зобов'язався повернути 46000 грн. не
пізніше 20.07.2013 року.

Відповідач, не заперечуючи наявність
наміру придбати у позивача будівельні
матеріали, у зв'язку з чим видав
зазначену розписку, гарантуючи оплату
будівельних матеріалів у майбутньому,
категорично заперечував отримання від
позивача будь-яких будівельних
матеріалів та використання їх.

Проте, позивач у порушення вимог ст. 10,60
ЦПК України не надав суду докази, що між
сторонами спочатку виникло первісне
зобов'язання, а саме, що між сторонами в
липні 2013 року був укладений договір
купівлі-продажу будівельних
матеріалів у належній формі та ці
матеріали поставлялися відповідачу. А
саме: договір, накладні чи будь-які
документи, що свідчать про поставку
позивачем будівельних матеріалів та
яких саме відповідачу.

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції представник
позивача зазначив, що між позивачем та
відповідачем в усній формі був
укладений договір на поставку
будівельних матеріалів, а саме договір
поставки чи договір купівлі-продажу
зазначити не може. Будь-яких доказів
поставки продукції відповідачу надати
не може, оскільки при передачі
продукції документи не оформлювалися.

Отже позивачем не надано суду доказів,
що між сторонами по справі виникло
первинне зобов'язання, з якого
випливло потім написання відповідачем
зазначеної розписки.

Також позивачем не доведено належними
та допустимими засобами доказування
те, що між сторонами укладено
новаційний договір, тобто що була
домовленість замінити первинне
зобов'язання позиковим зобов'язання.

Надана позивачем розписка не свідчить
про те, що між сторонами була
домовленість про новацію, так як в ній
не йде мова про будь-яке первинне
зобов'язання або взагалі нове
зобов'язання.

Таким чином, висновки суду про те, що
такий продаж відбувся, але відповідач
не сплатив ОСОБА_3 в повному обсязі
кошти за поставлені будівельні
матеріали і за домовленістю сторін
первісне зобов'язання припинилося та
між сторонами склалося нове
зобов'язання, яке оформлено розпискою
від 9 липня 2013 року, відповідно до якої
ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_3
або його представнику грошові кошти у
розмірі 46000 грн., в строк не пізніше 20
липня 2013 року, зроблено без достатніх
доказів з цього приводу.

Відповідно до ст. 119 ЦПК України
підставами позову, є обставини, якими
позивач обґрунтовує вимоги.

При вирішенні справи суд враховує
підставу та зміст позовних вимог
викладених в позовній заяві.

Із тексту позовної заяви вбачається, що
позивач звертаючись до суду із позовом
про стягнення коштів підставами
зазначив те, що 09 липня 2013 року
відповідач отримав від позивача кошти
у розмірі 46000 грн., які зобов'язався
повернути , як борг, до 20 липня 2013 року,
видавши розписку, однак при цьому не
посилався на те, що ці правовідносини
виникли з договору позики,
підтвердженням чого є спірна
розписка.

Із наданої позивачем розписки не
вбачається, що відповідачем була
отримана від позивача певна грошова
сума або речі за договором позики,
тобто що відповідач позичив гроші.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної суми або речей.

Враховуючи, що судом встановлено, що
зазначена розписка не є позикою, а
складена у зв'язку з правовідносинами
стосовно поставки позивачем
відповідачеві будівельних матеріалів,
тому знаходження її у позивача без
надання доказів передачі
відповідачеві будівельних матеріалів,
само по собі не може бути доказом
отримання позивачем будівельних
матеріалів, за які він зобов'язався
цією розпискою сплатити позивачеві
вказану суму.

Посилання суду про те, що відповідачем
не надано ніяких доказів на
підтвердження своїх доводів про те, що
ніяких будівельних матеріалів він не
отримував, розписка була написана на
майбутнє, а гроші за нею він не
отримував, в міліцію з приводу
незаконного витребування майна або
шахрайських дій позивача він не
звертався, написану розписку у
позивача не витребував, є хибним.

Відповідно до ст. 10,11 ЦПК України кожна
сторона повинна надати докази на
підтвердження своїх доводів, отже у
даному випадку саме позивач мав
надати докази передачі відповідачеві
будівельних матеріалів та яких саме.
Однак суд звільнив його від цього
обов'язку, фактично переклавши тягар
доказування на відповідача.

Таким чином, судова колегія вважає, що
у даному випадку ніяких правовідносин
щодо обов'язку відповідача повернути
позивачеві зазначену у розписці суму
коштів, щодо яких потім ними
проведено новацію зобов'язання у
боргове зобов'язання між сторонами, не
виникло.

Отже за таких обставин підстав для
задоволення позовних вимог позивача у
суду не було.

Проаналізувавши обставини справи,
апеляційний суд вважає, що рішення суду
підлягає скасуванню відповідно до ст.
309 ЦПК України з ухваленням нового
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
суми відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст. 526,604,655,1053 ЦК України, ст.
303,309,319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 25 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про стягнення суми відмовити за
необґрунтованістю.

Рішення суду набирає законної сили
негайно після його проголошення, але
може бути оскаржене безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після
його проголошення у касаційному
порядку.

Головуючий

Судді: