Справа № 152/553/14-ц
Шаргородський районний суд Вінницької
головуючого судді -
секретаря судового засідання -
представника позивача -
представника відповідача -
розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Сад Поділля»
про стягнення безпідставно набутих
у березні 2014 року до суду звернулася
ОСОБА_3 із позовом до ПАТ «Сад Поділля»
про стягнення безпідставно набутих
грошових коштів. Позивач просить
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 16.06.2011 року,
укладений між нею та ПАТ «Сад Поділля»
обґрунтований тим, що 16.06.2011 року між
позивачем та відповідачем було
підписано договір купівлі-продажу, за
умовами якого відповідач продав
позивачу яблуні в кількості 477 штук, які
знаходяться на належній позивачу
земельній ділянці. На виконання
договору позивач сплатила відповідачу
договір є недійсним, а внесені нею
кошти підлягають поверненню, оскільки
договір не відповідає вимогам закону.
У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав, просив їх задовольнити,
посилаючись на ті самі обставини, що і у
Представник відповідача Шевчук В.П. у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, посилаючись на їх
необґрунтованість. Зазначив, зокрема,
що оспорюваний договір є законним.
Предметом договору були не багаторічні
насадження, а дерева - яблуні, які є
власністю товариства, оскільки були
висаджені товариством у 2000-му році та
перебувають у нього на балансі і
відносяться до довгострокових
біологічних активів. На думку
представника відповідача, земельна
ділянка та розміщені на ній сади
(яблуні) є різними об'єктами цивільних
прав, оскільки сади мають відмінний від
землі правовий статус. Розміщені на
земельній ділянці позивача яблуні
можуть виступати як окремий об'єкт
цивільних правовідносини, оскільки
відокремлення їх від земельної ділянки
не завдасть їм жодної шкоди. Визнання
за позивачем права власності на
багаторічні насадження, які
знаходяться на його земельній ділянці,
порушуватиме гарантоване у ст. 41
Конституції України право власності
товариства на його майно.
Розглянувши подані документи та
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши усі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються вимоги позивача та
заперечення відповідача, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи та
вирішення спору по суті, суд встановив
Згідно державного акта на право
власності на земельну ділянку Серія ЯЖ
№ 397476, виданого 10.06.2009 року
Шаргородською районною державною
адміністрацією, зареєстрованого в
книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
ОСОБА_3 набула право власності на
земельну ділянку площею 1,0231 га,
розташовану на території Пеньківської
сільської ради Шаргородського району
Вінницької області, цільове
призначення якої - ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
16 червня 2011 року між СВАТ «Сад Поділля»,
правонаступником якого є ПАТ «Сад
Поділля» та ОСОБА_3 був укладений
договір купівлі-продажу (надалі -
договір), згідно з пунктом 1.1. якого
товариство - відповідач
зобов'язувалось продати належні йому
на праві власності яблуні в кількості
477 штук, які знаходяться на земельній
ділянці покупця, посвідченій державним
актом на право власності на земельну
ділянку Серія ЯЖ № 397476 (помилково у
договорі купівлі-продажу та у акті
прийому-передачі майна зазначено Серія
ЯЖ № 397478) у власність покупцеві, а
покупець - позивач зобов'язується
прийняти яблуні та сплатити за них на
умовах цього договору. Пунктами 2.1., 2.2.
договору передбачалося, що продавець
зобов'язаний передати яблуні у
користування покупцю в кількості 477
штуки протягом одного дня з моменту
підписання цього договору за актом
приймання-передачі. Покупець набуває
права власності на яблуні після їх
оплати у повному обсязі, що
оформляється видатковою накладною
Згідно розділу 3 зазначеного договору,
ціна за одиницю товару складала 86,06 грн.
Загальна ціна товару, що продається за
оплата в розмірі 10 262 грн має бути
перерахована на рахунок продавця або
внесена готівкою в касу протягом 170
днів з моменту підписання договору.
Решту суми покупець сплачує у
визначені договором строки.
Цього ж дня, позивачем та відповідачем
було складено акт прийому-передачі
майна у користування, згідно з яким на
підставі п. 2.1 договору купівлі-продажу
від 16.06.2011 року товариство передало, а
ОСОБА_3 прийняла у користування яблуні
плодоносні в кількості 477 штук, які
знаходяться на земельній ділянці
06 грудня 2011 року ОСОБА_3 сплатила
згідно договору від 16.06.2011 року, що
підтверджується квитанцією до
прибуткового касового ордера №167 (а.с.7).
Позивач вважає, що зміст договору
купівлі-продажу від 16.06.2011 року
суперечить положенням ч. 3 ст. 373 ЦК
України, ч. 2 ст. 79 ЗК України, оскільки з
переходом до неї права власності на
земельну ділянку, до неї перейшло також
право власності на багаторічні
насадження, що розташовані на ній, що
згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою
для визнання договору недійсним.
Встановленим судом обставинам
відповідають цивільні правовідносини,
пов'язані із укладенням правочинів, у
тому числі договорів купівлі-продажу
майна, розташованого на земельних
ділянках, які регулюються, зокрема,
зокрема, Земельним кодексом України,
Цивільним кодексом України (надалі - ЗК
України та ЦК України відповідно) та
іншими нормативно-правовими актами.
Так, згідно зі ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК
України (в редакції, чинній на час
приватизації ОСОБА_3 земельної
ділянки), право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав. Право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
Отже, з моменту видачі ОСОБА_3
державного акта на право власності на
земельну ділянку Серія ЯЖ № 397476, тобто
з 10.06.2009 року у неї виникло право
власності на земельну ділянку.
Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України (в
редакції, чинній на час приватизації
ОСОБА_3 земельної ділянки), право
власності на землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками.
Положеннями ч. 2 ст. 79 ЗК України (в
редакції, чинній на час приватизації
ОСОБА_3 земельної ділянки) встановлено,
що право власності на земельну ділянку
поширюється в її межах на поверхневий
(ґрунтовий) шар, а також на водні
об'єкти, ліси і багаторічні насадження,
які на ній знаходяться.
Згідно із ч. 3 ст. 373 ЦК України (в
редакції, чинній на час видачі ОСОБА_3
державного акта), право власності на
земельну ділянку поширюється на
поверхневий (ґрунтовий) шар у межах
цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси,
багаторічні насадження, які на ній
знаходяться, а також на простір, що є
над і під поверхнею ділянки, висотою та
глибиною, які необхідні для зведення
житлових, виробничих та інших будівель
і споруд. Дана норма кореспондується з
ч. 2 ст. 79 ЗК України. При цьому ч. 2 ст. 79
ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є
імперативними нормами законодавства, а
тому підлягають прямому застосуванню
та не можуть передбачати будь-яких
виключень в їх застосуванні до
відносин права власності на земельні
Отже, на думку суду, земельні ділянки з
розміщеними на них насадженнями,
отримані громадянами у власність,
належать таким громадянам на праві
власності разом з насадженнями як один
цілий об'єкт. Цього висновку, суд дійшов
також виходячи із такого.
Нормативний акт, який дає визначення
«Землі. Терміни та визначення» (далі -
Державного комітету СРСР по стандартам
від 28 жовтня 1985 року № 3453, згідно з п. 27
сільськогосподарське насадження - це
сільськогосподарське угіддя, що
використовується під штучно створені
древесні, кущові або трав'янисті
багаторічні насадження, призначені для
отримання врожаю плодово-ягідної,
технічної та лікарської продукції, а
також для декоративного оформлення
територій. До багаторічних
сільськогосподарських насаджень
відносяться: сад, виноградник, ягідник,
плодовий розплідник, плантації та ін.
сільськогосподарськими угіддями
визначено земельні угіддя, які
систематично використовуються для
отримання сільськогосподарської
Таким чином, багаторічні насадження -
це не окрема група дерев, кущів чи
рослин, а земельні угіддя, тобто окрема
земельна ділянка, з розміщеними на ній
деревами, кущами та іншими рослинами як
Відповідно п. «а» ч. 2 ст. 22, п. «а» ч. 1 ст.
19 ЗК України, визначено, що багаторічні
сільськогосподарських угідь земель
сільськогосподарського призначення.
Тобто, багаторічні насадження - це не що
інше як земельна ділянка.
Зі змісту ст. 6 Закону України «Про
плату за землю» вбачається, що
багаторічні насадження - це вид
сільськогосподарських угідь, в розрізі
п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України - вид земель
сільськогосподарського призначення.
Отже, і в Законі України «Про плату за
землю» під багаторічними насадженнями
розуміється не що інше як земельна
Відповідно до роз'яснень Міністерства
аграрної політики України, державні
акти на право приватної власності на
землю, видані громадянам на
розпайовані землі під багаторічними
насадженнями, поширюють свою дію також
і на самі багаторічні насадження,
розташовані на цих землях. Так, в п.п. 6.1,
6.2 Компоненти 6 «Підтримка в
сільськогосподарських підприємств»
(далі за текстом - Компоненти 6),
затвердженого наказом Міністерства
аграрної політики України від 25.10.2005
року № 576 «Про реалізацію Компоненти 6
«Поглиблення реструктуризації
сільськогосподарських підприємств»,
звертається увага акціонерних
товариств на наявні в них проблеми у
зв'язку з тим, що вартість багаторічних
насаджень віднесено до статутного
фонду, а землі під багаторічними
насадженнями розпайовано і видано
держакти на земельні ділянки, а значить
Таким чином, реорганізовані
підприємства не вправі стверджувати,
що багаторічні насадження є їх
власністю, посилаючись на те, що ці
насадження внесені до статутного фонду
товариства. Зазначені багаторічні
насадження належать власнику
земельної ділянки, на яку видано
державний акт на право приватної
Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є
предмет матеріального світу, щодо
якого можуть виникати цивільні права
та обов'язки. Частиною 2 ст. 183 ЦК України
встановлено, що неподільною є річ, яку
не можна поділити без втрати її
цільового призначення. У відповідності
до ст. 187 ЦК України, складовою частиною
речі є все те, що не може бути
відокремлене від речі без її
пошкодження або істотного знецінення.
При переході права на річ її складові
частини не підлягають відокремленню.
Оскільки насадження, що розміщені на
земельній ділянці, неможливо відділити
від цієї земельної ділянки без втрати
її цільового призначення або істотного
знецінення, то відповідно насадження,
що ростуть на земельній ділянці, є
складовою частиною цієї земельної
ділянки як неподільної речі, а тому при
переході права власності на земельну
ділянку сільськогосподарського
призначення під товарним
сільськогосподарським виробництвом до
громадянина переходить також право
власності на всі його складові частини,
Враховуючи викладене, у відносинах, що
складаються між реорганізованим
сільськогосподарським підприємством
та громадянином, багаторічні
насадження не можуть розглядатися як
окремий об'єкт відносин права
власності на земельну ділянку,
оскільки, насадження та земельна
ділянка під ними є одним цілим об'єктом
- земельною ділянкою, яка у
відповідності до вищезазначених
нормативно-правових актів має назву -
багаторічні насадження.
Аналогічну позицію висловив Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ,
зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року №
Сторони визнали, а відтак, в силу ч. 1 ст.
61 ЦПК України не підлягає окремому
доказуванню факт знаходження на
земельній ділянці позивача яблунь в
кількості 477 штук 2000 року посадки.
Тому, судом встановлено, що на момент
набуття ОСОБА_3 права власності на
земельну ділянку, на ній були розміщені
багаторічні насадження - яблуні, які
відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3
ст. 373 ЦК України перейшли у власність
ОСОБА_3 разом із набуттям нею права
власності на земельну ділянку.
Таким чином, твердження представника
відповідача у судовому засіданні та у
письмових запереченнях про те, що
багаторічні насадження, розміщені на
земельній ділянці позивача начебто є
власністю ПАТ «Сад Поділля» є
безпідставними, оскільки суперечать
встановленим у справі обставинам та
зазначеним вище вимогам законодавчих і
нормативно-правових актів.
При цьому, навіть перебування
багаторічних насаджень на балансі
відповідача не є безспірною ознакою
його права власності, оскільки баланс
підприємства (організації) є формою
бухгалтерського обліку, визначення
складу і вартості майна та не визначає
підстав знаходження майна у власності
(володінні) підприємства (організації).
Отже, оскільки судом встановлено, що на
момент укладення договору
купівлі-продажу від 16.06.2011 року
багаторічні насадження, розміщені на
земельній ділянці ОСОБА_3 були
власністю останньої, тобто були одним
цілим об'єктом, то ПАТ «Сад Поділля» не
вправі було здійснювати будь-які угоди
щодо цих насаджень, у тому числі
продавати їх, оскільки в силу ч. 2 ст. 317
та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України виключно
власник має право вчиняти щодо свого
майна будь-які дії, які не суперечать
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України,
підставами виникнення цивільних прав
та обов'язків, зокрема, є договори та
Частинами 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України
встановлено, що правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори). Дво- чи
багатостороннім правочином є
погоджена дія двох або більше сторін.
Правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом (ч. 1 ст. 205 ЦК
Частиною першою ст. 203 ЦК України
встановлено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК
України, підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).
Отже, у разі, якщо судом буде
встановлено, що зміст правочину
суперечить Цивільному кодексу України,
а також іншим актам цивільного
законодавства, у тому числі Земельному
кодексу України, то це є підставою для
визнання такого правочину недійсним.
Таким чином, оскільки судом
встановлено, що на момент укладення
договору купівлі-продажу від 16.06.2011
року власником майна, яке купувалось,
тобто багаторічних насаджень - яблунь
була сама ж покупець, а відповідач не
мав права вчиняти жодних дій щодо цього
майна, то на думку суду, зміст
оспорюваного договору суперечить ч. 2
ст. 79 ЗК України та ч. 3 ст. 373 ЦК України,
а тому його слід визнати недійсним на
підставі ч. 1 ст. 215 та ч. 1 ст. 203 ЦК
Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю. У разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні у натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину, а в разі неможливості такого
повернення, зокрема тоді, коли одержане
полягає у користуванні майном,
виконаній роботі, наданій послузі, -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування.
З огляду на усе вище викладене, суд
приходить до переконання про
необхідність задоволення позовних
вимог у повному обсязі.
Оскільки суд прийшов до висновку про
необхідність визнання оспорюваного
договору недійсним, то з відповідача на
користь позивача слід стягнути 10 262 грн
коштів, одержаних на виконання
недійсного договору.
Відповідно до ст. 88 ЦПК України, у
зв'язку із задоволенням позову, з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню документально
підтверджені судові витрати у розмірі
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-62, 88, 212-215 ЦПК
України, суд
позовні вимоги задовольнити.
Визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 16.06.2011 року,
укладений між Публічним акціонерним
товариством «Сад Поділля» та ОСОБА_3.
Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Сад Поділля» (Вінницька
обл., Шаргородський р-н, с. Пеньківка,
користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 10 262
(десять тисяч двісті шістдесят дві)
Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Сад Поділля» (Вінницька
обл., Шаргородський р-н, с. Пеньківка,
користь ОСОБА_3 (АДРЕСА_1
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 487
(чотириста вісімдесят сім) гривень 20
коп. судового збору.
Згідно ст.ст. 223, 294, 296 ЦПК України,
рішення суду може бути оскаржене у
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Вінницької області через
Шаргородський районний суд Вінницької
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

І.Л.Строгий