Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Околот Г.М.
Справа № 415/2650/13-ц
Провадження № 22ц/782/1040/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - судді Околота
Г.М.,

суддів -
Гаврилюка В.К., Коротенка Є.В.,

при секретарі -
Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Лисичанського міського
суду Луганської області від 12 лютого 2014
року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
вселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
вселення та в обґрунтування своїх
вимог вказав, що з 08.02.2003 року по 16.12.2010
року він перебував у зареєстрованому
шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3, від шлюбу
вони мають дитину- ОСОБА_4 на утримання
якої за рішенням суду він повинен
сплачувати аліменти. Після розірвання
шлюбу він продовжував проживати разом
з відповідачкою у квартирі АДРЕСА_1 ,
оскільки був прописаний у даній
квартирі з 2003 року та разом з
відповідачкою є наймачами квартири. У
зв'язку з відсутністю роботи та
зобов'язаннями сплачувати аліменти він
був змушений періодично виїжджати на
заробітки до Російської Федерації.
10.01.2013 року він у черговий раз поїхав на
заробітки у м. Москва, працював там,
вислав гроші відповідачці на
утримання дитини ? а також для сплати
комунальних платежів , а коли
повернувся 06.04.2013 року, то відповідачка
стала чинити йому перешкоди у
проживанні у квартирі та не пускала
його до квартири. Посилаючись на
вказані обставини та на підставі ст. 64,71
ЖК України позивач просить вселити
його у спірну квартиру. ( а.с. 3)

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з зустрічними позовними вимогами
до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що вона є наймачем квартири
АДРЕСА_1, яку за ордером отримали її
батьки. З відповідачем вона
знаходилась у шлюбі з 2003 року по 16.12.2010
року та проживали у спірній квартирі,
де відповідач був прописаний. Після
розірвання шлюбу відповідач деякий час
проживав у спірній квартирі, але з
вересня 2012 року забрав свої речі та
переїхав проживати до своєї матері, де
став мешкати разом зі своєю
співмешканкою, про що свідчить довідка
ЖЕК , комунальні послуги відповідач не
сплачує , особистих речей у квартирі не
має, у зв'язку з чим посилаючись на
вказані обставини та відповідно до
ст..ст. 71,72 ЖК України, просить визнати
ОСОБА_2 особою, що втратила право
користування зазначеним жилим
приміщенням. (а.с. 21-22)

Рішенням Лисичанського міського суду
Луганської області у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
вселення було відмовлено за
необґрунтованістю.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням були задоволені. Визнано
ОСОБА_2 таким,що втратив право
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1. ( а.с. 79-82)

Не погодившись із прийнятим судом
рішенням та вважаючи його незаконним і
необґрунтованим , ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу у якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити по
справі нове рішення, яким задовольнити
його позовні вимоги , а у задоволені
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3
відмовити. В обґрунтування своєї
скарги апелянт посилається на неповне
з'ясування судом обставин справи ,
неправильну оцінки доказів по справі
та порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті. Зокрема апелянт вказує, висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи, оскільки він
постійно проживав у спірній квартирі і
після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, з
вересня 2012 року він був змушений у
зв'язку з відсутністю роботи та
необхідністю сплачувати аліменти на
утримання доньки періодично виїжджати
на заробітки у м. Москва, тому він з
поважних причин був відсутній за
місцем постійного проживання
нетривалий час . Також зазначає, що суд
також не дав оцінки тим обставинам, що
його речі відповідачка ОСОБА_3 без його
відома вивезла до його матері у той час
коли він знаходився на заробітках і ці
обставини підтверджені поясненнями
свідків, яким суд також не дав належної
оцінки.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про
вселення, виходив з тих обставин, що
позивачем не надано доказів того, що
відповідачем ОСОБА_3 чинилися
перешкоди у вселенні до спірної
квартири, а задовольняючи зустрічні
позовні вимоги ОСОБА_3 суд виходив з
того, що відповідач ОСОБА_2 не проживає
у спірній квартирі без поважних причин
понад шість місяців, мешкає з другою
жінкою за іншою адресою , а тому на
підставі ст..ст. 71,72 ЖК України втратив
право користування квартирою.

Однак, з такими висновками суду першої
інстанції щодо задоволення зустрічних
позовних вимог , колегія суддів
погодитися не може, оскільки ці
висновки суперечать матеріалам справи
та не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства й
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності та
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Стаття 214 ЦПК України передбачає, що при
вирішенні справи суд повинен:
встановити наявність обставин (
фактів), якими були обґрунтовані вимоги
і заперечення, та підтвердити доказами,
визначитися щодо правовідносин,
зумовлених встановленими фактами, а
також щодо правових норм, які
підлягають застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки суд відображає в рішенні, в
якому наводяться мотиви їх прийняття
чи відмови у їх прийнятті.

Однак рішення суду зазначеним вимогам
закону не відповідає.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Статтею 72 ЖК України встановлено, що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року № 2 «Про деякі питання, що виникли
в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст.71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Суд може
продовжити пропущений строк у разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо).

Вичерпного переліку таких поважних
причин житлове законодавство не
встановлює, в зв'язку з чим указане
питання вирішується судом у кожному
конкретному випадку з урахуванням
конкретних обставин справи.

Таким чином, виходячи зі змісту норм ст.
71,72 ЖК України для визнання особи такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням з передбачених ст.71 ЖК
України підстав, необхідно встановити
факт відсутності особи у жилому
приміщення понад шість місяців та
поважність причин такої відсутності.

Між тим, суд, визнаючи ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням, не встановив, з якого
конкретно часу відповідач був
відсутній у спірному жилому приміщенні
і чи була ця відсутність понад шість
місяців підряд, що є обов'язковим у
відповідності до ст.71 ЖК України. Не
визначена в рішенні і конкретна
причина не проживання.

Оцінюючи докази, які надала позивачка
ОСОБА_3, суд першої інстанції не
дотримався встановленого ст. 212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, в
єдності і протиріччі, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

У підтвердження висновку про не
проживання відповідача у спірному
жилому приміщенні позивачка надала
довідку КП ЛЖЕК -5 № 322 від 30.05.2013 року (
а.с. 25) . Суд першої інстанції прийняв
наданий позивачкою доказ без його
оцінки відповідно до правил ст.212 ЦПК
України.

Між тим, дана довідка не містить даних,
на підставі яких голова домового
комітету дійшла висновку про
відсутність відповідача в спірній
кімнаті та про причини його
відсутності, а тільки містить
твердження про відсутність ОСОБА_2 в
спірній кімнаті в певний період часу, а
тому не може бути розцінена як
достовірний доказ на підтвердження
вимог позивачки за зустрічним позовом.
Інших доказів щодо не проживання
ОСОБА_2 позивачка не надала.

Показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6
також не містять обставин, щодо причин
відсутності відповідача ОСОБА_2 у
спірній квартирі, а констатують лише
ті обставини, що свідки не бачили
відповідача з 2012 року , а тому ці
свідчення колегією суддів також не
можуть бути розцінені як достовірні
докази на підтвердження вимог
позивачки ОСОБА_3

Позов за ст.107 ЖК України позивач ОСОБА_3
не пред'являвляла і докази про
проживання відповідача за іншим
постійним місцем не надавала.

Факт свого не проживання у квартирі
ОСОБА_2 не визнає, посилається на те що
квартира є єдиним місцем постійного
проживання, а тимчасове періодичне ( 1-2
місяці) залишення квартири
обумовлювалося необхідністю його
виїзду на роботу за кордон у РФ для
можливості сплати аліментів на
утримання дитини . На а.с. 10,11
знаходяться копії квитків на проїзд ,
проте у порушення ст.212 ЦПК України,
вирішуючи спір, суд не дав їм належної
оцінки, а також не дав належної оцінки
поясненням свідків ОСОБА_7 ОСОБА_8.,
ОСОБА_2, щодо проживання відповідача
ОСОБА_2 у спірній квартирі та часу
виїзду на заробітки.

Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК
України передбачають, що кожен має
право на житло і ніхто не може бути
обмежений у праві користуванням інакше
ніж з підстав і в порядку визначеним
законом.

Право на повагу до житла гарантує і ст. 8
Конвенції про захист прав людини та
основних свобод.

Відповідач ОСОБА_2 у 2003 році набув
права користування жилим приміщенням в
установленому законом порядку, є
наймачем спірної квартири і відповідно
до зазначених правових норм має
обґрунтовану презумпцію своїх прав. А
відтак, позовні вимоги, направлені на
позбавлення відповідача права на
користування житлом могли бути
задоволені лише на підставі
переконливих, взаємоузгоджених і
неспростовних доказів у справі.

Відповідно до ст.10 ЦПК України розгляд
і вирішення справ в порядку цивільного
судочинства здійснюється на засадах
змагальності та свободи сторін у
наданні доказів і у доведеності перед
судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Вищевикладене свідчить про те, що
доводи позивачки ОСОБА_3 про
відсутність відповідача у спірному
жилому приміщенні понад шести місяців
підряд без поважних причин не
підтверджені безспірними доказами, які
позивачка повинна була надати
відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК
України, а тому відсутні передбачені
ст. 71 ЖК України підстави для
задоволення позову.

За таких обставин апеляційний суд
вважає, що позовні вимоги про визнання
відповідача таким, що втратив право
користування спірним житлом є
необґрунтованими. Відсутні належні та
допустимі докази того, що він не
проживає у спірному приміщенні без
поважних причин більше 6-ти місяців.

Позивач ОСОБА_3 не довела наявність
підстав для визнання відповідача
таким, що втратив право користування
житлом.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції не звернув належної уваги на
зазначені обставини справи та вимоги
закону, дав неправильну оцінку
зібраним по справі доказам, та дійшов
помилкового висновку про не поважність
причин відсутності відповідача в
спірній квартирі.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції щодо задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 на
підставі п.п.1,4 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у позові, а
доводи апеляційної скарги у цій
частині суд приймає до уваги та вважає
їх обґрунтованими.

Що стосується доводів апеляційної
скарги стосовно задоволення вимог
ОСОБА_2 про вселення, колегія суддів
вважає їх необґрунтованими та до уваги
не бере, оскільки судом першої
інстанції були у повному обсязі
досліджені докази надані ОСОБА_2 та
зроблено правильний висновок, що
позивачем не доведено суду тих
обставин що відповідачка ОСОБА_3
будь-яким чином перешкоджала йому
користуватися спірною квартирою та
чинила перешкоди у вселенні до
квартири, оскільки з пояснень самого
позивача ОСОБА_2 вбачається, що він не
проявляв будь-якого інтересу до
спірної квартири, не звертався до
відповідних органів з заявами з
приводу перешкоджання йому у вселенні
в спірну квартиру та не намагався
вселитися до неї отримавши ключі від
замка тамбура, який був замінений.

Таким чином колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції в
частині відмови ОСОБА_2 у задоволенні
його вимог про вселення є законним та
обґрунтованим, а тому у цій частині
підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів ,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково. .

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 12 лютого 2014
року- змінити.

Скасувати рішення суду в частині
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, та ухвалити в цій
частині нове рішення, яким у
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 відмовити.

В інший частині рішення Лисичанського
міського суду Луганської області від 12
лютого 2014 року - залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Cудді: