У Х В А Л А

Іменем України

17 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

головуючого: Дроботі В.В.

суддів: Фазикош Г.В., Власова С.О.

при секретарі: Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення
Берегівського районного суду від 31
січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 пред'явила до Берегівської
міської ради, релігійної громади
римо-католицької церкви м. Берегово,
реєстраційної служби Берегівського
районного управління юстиції, третя
особа КП «Берегівське бюро технічної
інвентаризації Берегівської районної
ради» позов про визнання права
власності на квартиру.

Позивачка зазначала, що наймачем
квартири АДРЕСА_1 була її сестра ОСОБА_2,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. За життя її
сестра зверталась з заявою про
приватизацію квартири, але їй було
відмовлено.

Посилаючись на те, що вона є єдиним
спадкоємцем після смерті сестри, а тому
може претендувати на визнання за нею
права власності на квартиру, а також на
те, що таке право вона має за
набувальною давністю, позивачка
просила задовольнити її вимоги.

Рішенням суду у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить
рішення скасувати, ухваливши нове про
задоволення її вимог. Вказує на те, що
висновки суду не відповідають
обставинам справи. Окрім того, суд
неправильно застосував матеріальний
закон.

Колегія вважає, що скарга до
задоволення не підлягає з таких
підстав.

Є доведеним, що позивачка вимоги про
визнання права власності
обґрунтовувала двома обставинами:

а) посиланням на ч. 5 п. 13 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 1995 року зі змінами № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»,
яка передбачає право спадкоємця
вимагати за ним права власності на
квартиру, що не була передана у
власність наймачеві при зверненні ним
за життя з належно оформленою заявою до
відповідного органу приватизації,

б) посиланням на приписи ст. 344 ЦК
України, яка передбачає набуття права
власності на майно за набувальною
давністю.

Суд першої інстанції обгрунтованно
відмовив у позові ОСОБА_1 за
недоведеністю її вимог.

Згідно договору найму наймачем спірної
квартири з 1974 року до ІНФОРМАЦІЯ_2,
тобто по день її смерті була мати
позивачки ОСОБА_3

Після її смерті договір найму у
відповідності до вимог ст. 106 ЖК України
не переукладався, комунальні платежі
фактично сплачувала сестра позивачки
ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Доказів того, що її мати або сестра
зверталися з належно оформленими
заявами до органу приватизації щодо
передачі їм у власність спірної
квартири і вони не були розглянуті у
встановлений законом строк або у
задоволенні заяв їм було незаконно
відмовлено позивачка суду не надала.

Враховуючи наведене, позивачка не
вправі як спадкоємець померлої сестри
ОСОБА_2 претендувати на спірну квартиру
в порядку реалізації права на
неоформлену приватизацію житла.

Рішенням Берегівської міської ради №
1556 від 11 червня 2010 року спірна квартира
була повернута у власність релігійної
громади римо-католицької церкви, а
рішенням виконкому міської ради № 263
від 2 липня 2010 року було оформлено право
цієї громади на дану квартиру.

20 липня 2010 року релігійній громаді
римо-католицької церкви м. Берегово
було видано свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка, пред'явивши вимоги про
визнання права власності на цю
квартиру, в якості другої підстави
позову посилалась на те, що вона
добросовісно, відкрито та безперервно
користується вказаним нерухомим
майном з січня 1999 року.

Рішенням Берегівського районного суду
від 2 вересня 2010 року, яке набуло
чинності, доведено, що ОСОБА_1 в 1988 році
знялась з реєстрації у спірній
квартирі і з того часу там не
проживала. Суд відмовив позивачці у
вимогах про визнання її наймачем цієї
квартири з правом подальшої її
приватизації.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України вказані висновки суду мають
преюдиційне значення для даної
цивільної справи, а тому встановлені у
цій справі обставини не підлягають
доказуванню у справі, що розглядається.

Отже, підстави для набуття права
власності за набувальною давністю,
відсутні.

Судом правильно до правовідносин, що
виникли, застосовано матеріальний
закон, а саме: ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду» та ст. ст.
328, 344 ЦК України.

Згідно них позивачка ані як
спадкоємець користувача квартири у
державному житловому фонді, ані як
особа, що деякий час проживала у цій
квартирі, не набула права власності на
майно, яке три з половиною роки тому
правомірно повернуто у власність
релігійній громаді м. Берегово.

Доводи скарги до уваги прийняті бути не
можуть.

Підстав набуття права власності
позивачки на нерухоме майно, які
передбачені ст. 328 ЦК України, по справі
не встановлено, а підстав для
припинення права власності релігійної
громади римо-католицької церкви на
квартиру, які визначені ст. 346 ЦК, не
наведено.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу позивачки відхилити.

Рішення Берегівського районного суду
від 31 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після її
проголошення, але може бути оскаржена
протягом 20 днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Закарпатської області
В.В. Дроботя