22-ц/775/354/2014(м)
Головуючий 1 інстанції Богуславська
Доповідач Баркова Л.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області
в складі:

головуючого Баркової Л.Л.

Сорока Г.П., Гаврилової Г.Л.

при секретарі : Брежнєві
Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до Маріупольської
міської ради, третя особа ККП Керуюча
компанія «Західна», про визнання права
користування жилим приміщенням

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 16
січня 2014 року,

в с т а н
о в и л а :

Рішенням Жовтневого районного суду
м. Маріуполя Донецької області від 16
січня 2014 року в позові ОСОБА_3 до
Маріупольської міської ради про
визнання права користування жилим
приміщенням, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким задовольнити її позов,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до положень ч.2 ст.305 ЦПК
України апеляційний суд розглядає
справу у відсутності позивачки ОСОБА_3,
яка належним чином повідомлена про час
і місце судового розгляду, про що
свідчить поштове повідомлення про
отримання судового виклику 4.03.2014 року
та представника ККП «Керуюча компанія
«Західна», від якого надійшла заява про
розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши суддю доповідача,
пояснення представника
Маріупольської міської ради
Затворницької О.М., яка заперечувала
доводи скарги, дослідивши матеріали
справи в межах апеляційної скарги і
вимог, заявлених в суді та обговоривши
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень статті 308
ЦПК України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Вирішуючи справу та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
оскільки позивачкою не доведено що
вона в установленому законом порядку
вселилась у спірну квартиру, постійно
проживала в ній та набула права
користування жилою площею, підстав для
задоволення позову не має.

Не погодитися з висновком суду
щодо недоведеності вимог про набуття
позивачкою права користування жилою
площею в квартирі, що перебуває у
державному житловому фонді, не можна.

Згідно із положеннями ст.65 ЖК
України наймач вправі в установленому
законом порядку за письмовою згодою
всіх членів сім"ї, які проживають разом
з ним, вселити в займане нам жиле
приміщення свою дружину, дітей,
батьків, а також інших осіб. Особи, що
вселилися в жиле приміщення як члени
сім'ї наймача, набувають рівного з
іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачем
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Як встановлено судом, наймачем
спірної трикімнатної квартири за
адресою: АДРЕСА_1 на підставі ордеру
№003882 від 15.06.1990 року є ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Ця квартира надавалась
на склад його сім'ї: дружину ОСОБА_6 та
двох синів ОСОБА_7 та ОСОБА_5 /а.с.10,114/

ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 41 року помер
ОСОБА_7, який разом із батьком ОСОБА_5
був зареєстрований в цій квартирі та
постійно проживав. /а.с.12/

Звертаючись у липні 2013 року до суду
з даним позовом, ОСОБА_3 посилалась на
те, що вона у серпні 2007 року вселилась в
спірну квартиру за згодою члена сім'ї
наймача,- ОСОБА_7, проживала разом з ним
однією сім'єю без реєстрації шлюбу,
вела спільне господарство, після його
смерті продовжувала сплачувати
комунальні послуги, померлий за життя
мав намір її зареєструвати, а тому
вважає, що набула право користування
жилою площею.

На підтвердження факту проживання
однією сім'єю з померлим ОСОБА_7 та
набуття права користування жилою
площею, ОСОБА_3 посилається на складені
житлово-комунальним підприємством на
акти житлового органу від 16 липня 2012
року та від 26 лютого 2013 року, які
надано у ксерокопіях, ніким не
завірених, та судове рішення від 06.03.2013
року, яким за її заявою оголошено
наймача квартири ОСОБА_5
померлим.(а.с.11,13-14).

Відповідно до положень статті 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як роз'яснив у п.9 постанови №2 від
12 квітня 1985 року із змінами, внесеними
згідно із постановою №15 від 25.05.1998 року,
Пленум Верховного Суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами житлового Кодексу
України», вирішуючи спори про право
користування жилим приміщенням осіб,
які вселились до наймача, суд повинен
з'ясовувати, чи дотриманий
встановлений порядок при їх вселенні,
зокрема: чи була письмова згода на це
всіх членів сім'ї наймача, чи прописані
вони у даному жилому приміщенні, чи
було це приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, тощо.

Між тим, належних і допустимих
доказів, які б свідчили про те, що
позивачка вселилась в спірну квартиру
в установленому законом порядку, що за
життя ОСОБА_9 мав намір зареєструвати
її в спірній квартирі та приймав для
цього заходи, а саме: за життя
звертався до житлово-комунального
органу або до суду з заявами про
реєстрацію позивачки, або про
оголошення батька померлим, останньою
не надано як суду першої інстанції, так
і апеляційному суду.

Посилання позивачки на рішення
Жовтневого районного суду м. Маріуполя
від 06 березня 2013 року, яким за заявою
ОСОБА_3 оголошено наймача ОСОБА_5
померлим та встановлено факт її
проживання в спірній квартирі з
березня 2007 року в якості дружини
померлого ОСОБА_7, з урахуванням
встановлених обставин та положень
закону, не може бути належним доказом
набуття позивачкою права користування
жилим приміщенням в спірній квартирі.

До того ж, це рішення набрало законної
сили 18 березня 2013 року і саме з цього
часу, у відповідності із ч. 3 ст.46 ЦК
України наймач ОСОБА_5 вважається
померлим. (а.с.11)

Більш того, із матеріалів справи
вбачається, що позивачка має інше
постійне місце проживання в квартирі
за адресою: вул.Урицького,88-135 в місті
Маріуполі, яка належить їй на підставі
договору купівлі-продажу від 16.02.1996
року, в цій квартирі вона разом із
неповнолітньою донькою ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2 постійно зареєстрована та
саме за цією адресою вони у двох
перебувають на обліку
медико-санітарної допомоги, що
підтверджується довідками
Маріупольського адресного бюро за №841
від02.08.2012 року, бюро технічної
інвентаризації за №8070 від 07.08.2012 року
та повідомленням Управління охорони
здоров'я за №01/1518-08 від 10.08.2012 року.
(а.с.127-129)

З урахуванням наведеного,
посилання позивачки на те, що спірне
приміщення було постійним місцем її
проживання однією сім'єю з померлим
ОСОБА_7, до якого перейшли права наймача
ОСОБА_5, у зв'язку із його відсутністю,
що свідчить нібито про дотримання
порядку вселення, є безпідставними і
висновків суду не спростовують.

Інші доводи апеляційної скарги
також не спростовують висновків суду
щодо не набуття позивачкою права
користування жилою площею в спірній
квартирі і не належать до тих підстав, з
якими процесуальне законодавство
пов'язує можливість скасування
оскаржуваного рішення.

З урахуванням зазначеного,
апеляційний суд вважає, що рішення суду
відповідає обставинам справи,
положенням статей 61, 63-65 Житлового
Кодексу, роз'ясненням п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 2
від 12 квітня 1985 року із змінами,
внесеними згідно Постанов Пленуму №2
від 10 березня 1989 року, №13 від 25 грудня
1992 року, №15 від 25 травня 1998 року „Про
деякі питання що виникли в практиці
застосування судами Житлового Кодексу
України", п.15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 1
листопада 1996 року „ Про застосування
Конституції України при здійсненні
правосуддя" , постановлено у
відповідності з вимогами ст.ст.10,15,57-62,
212-214 ЦПК України, а тому підстав для
його скасування не має.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя від 16 січня 2014
року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з
дня проголошення, може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Судді