Справа № 159/7049/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Бондар В.М. Провадження №
22-ц/773/651/14 Категорія: 20 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Антонюк К. І.,

суддів - Лівандовської-Кочури Т.В., Киці
С.І.,

при секретарі - Кирилюку О.О.,

з участю: представника позивачів -
ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Ковельської міської ради,
ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмету спору -
мале державне підприємство "Послуга",
приватний нотаріус Ковельського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житло, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири, та зустрічним позовом ОСОБА_5
до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
такими, що втратили право на
користування житлом, за апеляційною
скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення
Ковельського міськрайонного суду
Волинської області від 13 березня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 13 березня
2014 року позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Ковельської міської ради, ОСОБА_5, треті
особи, які не заявляють самостійних
вимог щодо предмету спору - мале
державне підприємство «Послуга»,
приватний нотаріус Ковельського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
про визнання недійсним свідоцтва про
право власності на житло, визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право
власності на житло, видане Фондом
комунального майна Ковельської
міської ради, згідно з розпорядженням
(наказом) від 27 грудня 1993 року № 1062 на
ім'я ОСОБА_4, зареєстроване 12.01.1994 року
за Р№ 8148.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від
21.10.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, який посвідчений приватним
нотаріусом Ковельського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 за
реєстровим № 803.

Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5
до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
такими, що втратили право на
користування житлом.

Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2,
ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 535 грн.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_5, покликаючись на
необґрунтованість рішення, порушення
норм матеріального та процесуального
права, просила рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні первісного
позову відмовити в повному обсязі, а її
позов задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що
в грудні 1993 року квартиронаймач ОСОБА_7
звернулася до керівника органу
приватизації із заявою про передачу у
приватну власність займаного
житлового приміщення квартири АДРЕСА_1
та уповноваженим власником квартири
визначити ОСОБА_4. На цей час в квартирі
були зареєстровані та фактично
проживали ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, які мали право на приватизацію
квартири, тому розпорядженням органу
приватизації № 1062 від 27.12.1993 року
ОСОБА_4 передано вказану квартиру у
приватну спільну сумісну власність. З
цього часу співвласники квартири не
змінювалися, своїми частками не
розпоряджалися, а після померлої
ОСОБА_7 ніхто спадщини у встановленому
порядку не оформив.

Копією свідоцтва про право власності
на житло від 27.12.1993 року, яке видане
фондом комунального майна Ковельської
міської ради народних депутатів
підтверджується, що ОСОБА_4 належала на
праві приватної власності квартира
АДРЕСА_1, в свідоцтво не були включені
інші члени сім'ї, які мали право на
приватизацію житлового приміщення.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 21.10.2011 року ОСОБА_4 продав
ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

На момент укладання даної угоди та на
даний час в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2
знята з реєстрації 12.10.2013 року.

Згідно ч. 1 ст. 345 ЦК України фізична
особа або юридична особа може набути
право власності у разі приватизації
державного майна, що є в комунальній
власності.

Відповідно до ст. ст. 1, 5, 8 Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду", за якими передача
займаних квартир здійснюється в
спільну сумісну або часткову власність
за письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
цій квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири, при
цьому до членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно проживають в квартирі разом з
наймачем або за якими зберігається
право на житло.

Пунктами 20, 23, 24 «Положення про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян» передбачено, що при
оформленні заяви на приватизацію
квартири (будинку) громадянин отримує
на підприємстві, на балансовому обліку
та експлуатації якого знаходиться
жилий будинок державного житлового
фонду, довідку про склад сім'ї наймача й
займаних приміщень. Заява на
приватизацію квартири та зазначена
довідка про склад сім'ї наймача й
займаних ним приміщень надаються
громадянином до органу приватизації,
де вони реєструються. На підставі заяви
й наданих громадянином документів у
порядку передбаченому житловим
законодавством та законодавством про
приватизацію, орган приватизації видає
наказ про передачу у власність
займаного ним на умовах найму жилого
приміщення державного житлового фонду.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 та
її неповнолітня дитина ОСОБА_3
вселилися до спірної квартири в
установленому законом порядку і набули
прав і обов'язків, як члени сім'ї
наймача, постійно, в тому числі і на час
приватизації проживали в ній, іншого
житла не мали.

У зв'язку з тим, що при видачі свідоцтва
про право власності на житло від 27.12.1993
року в порядку приватизації в
порушенні вимог вищезазначеного
закону не вписані інші члени сім'ї
наймача, в тому числі позивачі у справі
ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3, які на момент
приватизації квартири постійно в ній
проживали як члени сім'ї наймача, тому
суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку щодо наявності
законних підстав для визнання
недійсними свідоцтва про право
власності на спірну квартиру та
договору купівлі-продажу квартири від
21.10.2011 року.

Колегія суддів погоджується також з
висновком суду першої інстанції щодо
незастосування судом строків позовної
давності до вимог позивачів про право
власності на житло, визнання недійсним
договору купівлі-продажу квартири.

За загальним правилом перебіг позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

У разі порушення цивільного права або
інтересу неповнолітньої особи позовна
давність починається від дня
досягнення нею повноліття.

Позивач ОСОБА_3, 1991 року народження, на
момент видачі свідоцтва про право
власності на спірну квартиру був
малолітнім, досяг повноліття
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Як встановлено судом першої інстанції
і ці обставини не спростовані
апелянтом, що позивачу ОСОБА_3 стало
відомо про порушення його прав після
відчуження спірної квартири ОСОБА_5, а
тому колегія суддів приходить до
висновку, що строки звернення з позовом
до суду про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло
та визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири не
пропущенні.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивачу ОСОБА_3 було відомо про
порушення його прав у зв'язку з тим, що
він проживав з матір'ю - позивачем у
справі ОСОБА_2 є припущенням, жодними
доказами не підтверджені.

Таким чином, суд першої інстанції на
основі встановлених в судовому
засіданні обставин справи, дійшов до
обґрунтованого висновку про наявність
законних підстав для задоволення
позову про визнання недійсним
свідоцтва про право власності на
квартиру, договору купівлі-продажу
цієї квартири та відсутність підстав
передбачених законом для задоволення
зустрічного позову.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5
відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 13 березня
2014 року в даній справі залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: