Єдиний унікальний номер 254/144/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4311/2014
Головуючий в 1 інстанції Грачов Р.Р.
Доповідач Дундар І.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Янчук Т.О., Мірута О.А.

при секретарі Саєнко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа орган опіки та піклування
Будьоннівської районної в м.Донецьку
ради про усунення перешкод в праві
власності шляхом виселення та
звільнення приміщення від майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Будьоннівського районного
суду м.Донецька від 14 березня 2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Будьоннівського районного
суду м.Донецька від 14 березня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа - орган опіки та піклування
Будьоннівської районної в м.Донецьку
ради про усунення перешкод в праві
власності шляхом виселення та
звільнення приміщення від майна -
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просила скасувати рішення суду,
ухвалити нове, яким позовні вимоги
задовольнити, оскільки рішення
постановлено з порушенням
матеріальних та процесуальних норм:
судом необґрунтовано відхилені
клопотання про виклик свідків, про
долучення до матеріалів справи
документів, що підтверджують доводи
позивача щодо його особистої власності
на квартиру, суд не перевірив факти, на
які посилався позивач.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_3 підтримали доводи апеляційної
скарги. Просили задовольнити.

Представник третьої особи органу опіки
та піклування Будьоннівської районної
в м.Донецьку ради Найденова Н.Г.
пояснила, що оскаржуване рішення суду
не стосується майнових інтересів
дитини.

Відповідач ОСОБА_2 до суду не з»явився.
надав суду заяву з проханням
розглянути справу без його участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
осіб, які з»явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 29 березня 2005 року
належить квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_2
зареєстрований за зазначеною адресою,
заселився в квартиру в якості члена
сім»ї, сторони уклали шлюб 10 березня 2001
року. Рішенням Будьоннівського
районного суду м.Донецька від 01
листопада 2012 року шлюб розірвано.
Квартиру придбано в період шлюбу.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що квартира є об»єктом спільної
сумісної власності подружжя,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди, доводи щодо
створення відповідачем конфліктної
ситуації, яка травмує дитину -
необґрунтовані та не доведені.

Такі висновки суду відповідають
обставинам справи та вимогам законів.

Як виходить з позовної заяви
(арк..спр.2-3) підставами позову були
ст..ст.316, 319, 321, 386, 391 ЦК України та
ст.ст.99, 150 ЖК України.

Дійсно, вище перелічені норми
Цивільного кодексу України регулюють
питання захисту права власності.

Але виселення є категорією
житлового законодавства, тому при
розгляді цивільних справ за позовом
про усунення перешкод у користуванні
власністю шляхом виселення предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло.

З матеріалів справи вбачається,
що сторони перебували в
зареєстрованому шлюбі з 10 березня 2001
року (арк..спр.30) по 1 листопада 2012 року
(арк..спр.5), коли шлюб було розірвано.

9 березня 2005 року укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 та 29
березня 2005 року право власності
зареєстровано в БТІ на ім.»я позивача
(арк..спр.7-8).

З 28 листопада 2006 року відповідач
зареєстрований в даній квартирі, тобто
він вселився до неї в якості члена
сім»ї.

Згідно з вимогами ст. 157 ЖК України
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу. Виселення
провадиться у судовому порядку без
надання іншого жилого приміщення.

На підставі ч.1 ст.116 ЖК України
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення, ч.3 -
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги з даних підстав не
заявлялись.

Таким чином суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що
квартира є особистою власністю
позивача не ґрунтуються на законі.

Судом першої інстанції було
встановлено і це не заперечується
сторонами, що спірна квартира була
придбана в період шлюбу.

На підставі ч.1 ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно роз'яснень викладених у п. 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які
види майна, за винятком тих, які згідно
із законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Тобто названі норми
матеріального права припускають
існування факту спільної сумісної
власності подружжя, доки не доказано
інше кимось із подружжя.

Під час розгляду даної цивільної
справи питання щодо визнання квартири
особистою власністю позивача не було
предметом позову, а згідно ч.1 ст.11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання в апеляційній скарзі на
допущені процесуальні порушення щодо
безпідставної відмови в задоволенні
клопотання про долучення документів та
виклик свідків не можуть бути
підставою для скасування рішення,
оскільки на підставі вимог ст. ст. 57, 212
ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Жоден доказ не має для суду
наперед встановленого значення. Суд
оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

В апеляційному суді не було доведено,
що судом першої інстанції було
відмовлено в задоволенні клопотання
неправомірно.

Суд першої інстанції повно та всебічно
з'ясував обставини справи і дійшов
вірного висновку про відсутність
підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду і не
належать до тих підстав, із якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваного
рішення. Нові докази не досліджувались
апеляційним судом.

Рішення ухвалене з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, тому апеляційний суд на підставі
ст.308 ЦПК України відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Будьоннівського районного
суду м.Донецька від 14 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Судді: