Справа № 159/7640/13-ц Головуючий у 1
інстанції: Восковська О.А. Провадження
№ 22-ц/773/652/14 Категорія: 45 Доповідач:
Лівандовської-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого-судді -
Лівандовської-Кочури Т.В.

суддів -Антонюк К.І., Федонюк С.Ю.

при секретарі -Кирилюку О.О.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представників відповідачів:
ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Ковельської міської ради,
Управління Держземагенства в м. Ковелі,
ОСОБА_3 про визнання незаконним та
скасування рішення ради, визнання
недійсним Державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку, визнання незаконною та
скасування його реєстрації, за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на
рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 14 березня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ковельського
міськрайонного суду Волинської
області від 14 березня 2014 року в позові
ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вищеназваним
рішенням суду першої інстанції,
позивач ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій із-за неповноти
з'ясування судом обставин, що мають
значення для правильного вирішення
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права, просив його
скасувати.

В ході розгляду справи в суді
апеляційної інстанції позивач та його
представник апеляційну скаргу із
наведених у ній мотивів підтримали,
тоді як відповідач та представники
відповідачів просили її відхилити, з
огляду на безпідставність наведених у
ній доводів

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін з наступних мотивів.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив із недоведеності
порушення оспорюваними рішеннями та
державним актом, на підставі яких
відповідач ОСОБА_3 набув право
власності на земельну ділянку, частина
якої площею 559 кв.м. є спірною, прав та
законних інтересів позивача.

Зазначені висновки суду ґрунтуються на
встановлених обставинах справи та
нормах матеріального права, які
регулюють спірні правовідносини, а
тому з ними погоджується і колегія
суддів.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 116 ЗК України
громадяни та юридичні особи набувають
права власності та право користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.
Передача земельних ділянок безоплатно
у власність громадян у межах норм,
визначених цим Кодексом, провадиться
один раз по кожному виду використання.

Згідно п. г) ч. 1 статті 121 ЗК України
передбачено, що громадяни України
мають право на безоплатну передачу їм
земельних ділянок із земель державної
або комунальної власності у таких
розмірах: для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) у селах ? не
більше 0,25 гектара, в селищах - не більше
0,15 гектара, в містах ? не більше 0,10
гектара.

Судом встановлено, що на підставі
договору дарування від 15.01.1998 року
позивачу ОСОБА_1 передано безкоштовно у
дар від ОСОБА_6 52/100 частини житлового
будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 12-15).

На підставі письмової заяви ОСОБА_1,
рішенням Ковельської міської ради № 11/8
від 27.06.2003 року останньому передано
безоплатно у приватну власність
земельну ділянку площею 400 кв.м. для
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель в
межах норм розташованого по АДРЕСА_1
(а.с. 22, 171), тоді як відповідачу ОСОБА_3
рішенням цієї ж ради № 78/42 від 07.10.2010
року передано у власність земельну
ділянку площею 1000 кв.м. по АДРЕСА_2 (а.с.
20). На зазначені земельні ділянки
сторонами виготовлено Державні акти на
право власності. (а.с. 13-14).

Згідно ст. 119 ЗК України, громадяни, які
добросовісно, відкрито і безперервно
користуються земельною ділянкою
протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування з клопотанням про
передачу її у власність або надання у
користування і така передача земельної
ділянки на підставі набувальної
давності здійснюється в порядку,
встановленому цим Кодексом.

У відповідності до підпункту «б»
пункту 18 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», вирішуючи спори про
право власності на земельну ділянку,
суди мають виходити з того, що згідно з
положеннями статті 119 Земельного
Кодексу України передача громадянину у
власність або в користування земельної
ділянки, якою він добросовісно,
відкрито і безперервно користується
протягом 15 років за відсутності
документів про право на земельну
ділянку, здійснюється в порядку,
встановленому Земельним Кодексом
України (що набрав чинність 26.04.2003 року).
Відповідно до ч. 1 Прикінцевих Положень
ЗК України, цей Кодекс набрав чинності
з 01.01.2002 року, тоді як в обґрунтування
заявленого позову позивач ОСОБА_1
покликався на те, що спірна земельна
ділянка площею 559 кв.м., яка відійшла у
власність відповідача ОСОБА_3
перебувала у безперервному, тривалому
та добросовісному користуванні його
батьків, починаючи з 1953 року, а в
подальшому використовувалась ним
особисто, у зв'язку із чим, вважає, що
набув право користування нею на
підставі набувальної давності.

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вищенаведені
доводи позивача є безпідставними,
оскільки факт тривалого використання,
без будь-яких правових підстав, не
породжує право користування земельною
ділянкою.

Згідно ст. 17 Закону України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
(далі-Закон) генеральний план
населеного пункту є основним видом
містобудівної діяльності на місцевому
рівні, призначеної для обґрунтування
довгостроково стратегії планування та
забудови території населеного пункту.

Використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану
земельно-господарського устрою з
дотриманням будівельних норм на
місцевому рівні, призначеної для
обґрунтування довгострокової
стратегії планування та забудови
території населеного пункту (ст. 39
Закону).

Доводи ОСОБА_1 про наявність зведених
ним бетонної огорожі, фруктових
насаджень та теплиці, на момент
вирішення питання про надання у
власність ОСОБА_3 спірної земельної
ділянки, не підтверджені належними та
допустимим доказами у відповідності до
вимог ст. 60 ЦПК України та
спростовуються графічним фрагментом
проекту детального плану території
розміщення індивідуальної житлової
забудови по вул. Волі-Вальсроде, який
затверджений рішенням Ковельської
міської ради від 26.08.2010 року № 77/47 «Про
затвердження Проектів детального
планування розташування кварталів
індивідуальної житлової забудови», на
якому інформація про вищезгадані
об'єкти на спірній земельній ділянці
площею 559 кв.м. відсутня.

У зв'язку з цим, покликання позивача на
порушення відповідачем - Ковельською
міською радою вимог ч. 5 ст. 116 ЗК
України, згідно якої надання земельної
ділянки у власність чи користування
провадиться лише після вилучення
(викупу) її в порядку, передбаченому цим
Кодексом, є необґрунтованими.

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України (далі ЦК України)
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (ст. 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (ч. 1 ст. 55).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК
України захист прав громадян та
юридичних осіб на земельні ділянки
здійснюється шляхом: визнання прав;
відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав; визнання угоди
недійсною; визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що позивач ОСОБА_1, відповідно до
положень ст. 121 ЗК України використав
своє одноразове право на одержання
безоплатно у власність земельної
ділянки, тоді як дослідженими судом
доказами у їх сукупності об'єктивно не
встановлено будь-яких порушень
законних прав та інтересів останнього
при передачі у власність ОСОБА_3
земельної ділянки площею 1000 кв.м., із
яких 559 кв.м. є її спірною частиною, у
зв'язку із чим, правові підстави для
визнання недійсними рішень ради та
Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку,
виданого на ім'я ОСОБА_3, відсутні.

З'ясувавши предмет та підстави
заявленого позову, установивши
характер спірних правовідносин та
норми права, якими вони регулюються,
суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову з урахуванням обраного
позивачем способу захисту порушених
прав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що рішення ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
відповідає нормам матеріального і
процесуального права, є законним та
обґрунтованим, підстав для його
скасування чи зміни не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного
суду Волинської області від 14 березня
2014 року у даній справі залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді