Номер провадження: 22-ц/785/3070/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
29 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Одеської міської ради про
визнання права власності у порядку
спадкування за законом,

встановила:

20.08.2013 року позивач звернулася з
позовом до відповідача про визнання
права власності у порядку спадкування
за законом, обґрунтовуючи свої вимоги
тим, що після смерті її бабусі та батька
відкрилась спадщина на належне їм
майно, а саме 2/3 частки квартири, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Позивачка не може вступити у спадщину,
оскільки право власності на вказані 2/3
частки квартири не було зареєстровано
у КП «БТІ ОМР».

Представник позивача і позивач у
судове засідання з'явився, позовні
вимоги підтримав повному обсязі.

Представник відповідача у судове
засідання не з'явився, про час та місце
слухання справи повідомлявся належним
чином.

Рішенням суду в задоволенні позову
було відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням
позивач подала апеляційну скаргу в
якій просить його скасувати, та
постановити нове рішення, яким
задовольнити її позов в повному обсязі,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права при вирішенні
справи.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги та пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що вони не обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції встановив
наступні обставини.

ОСОБА_2, на підставі свідоцтва про право
власності на житло №4-1684, виданого
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів від
05.05.1993 року належить 1/3 частина квартири
АДРЕСА_1. Інша частина вказаної
квартири належала в рівних частках її
батькові -_ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, та бабусі - ОСОБА_3, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після їх смерті позивачка звернулася
до Третьої Одеської нотаріальної
контори, де зареєстрована спадкова
справа за померлим ОСОБА_5, з метою
оформлення своїх спадкових прав, але
отримала відмову у видачі свідоцтва
про право на спадщину у зв'язку з тим, що
2/3 частки квартири, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1 не зареєстровано у КП
«БТІ ОМР» (лист №3265/02-14 від 26.06.2013 року).

Після померлої ОСОБА_3 спадкова справа
не заводилася.

Крім того, на момент смерті батька
позивачки, його спадкоємцями
відповідно до ст. 529 ЦК України (в
редакції 1963 року, яка була чинною на
момент відкриття спадщини) була ОСОБА_2
та її бабуся - ОСОБА_3, але не оформили
свої спадкові права.

Відповідно до пояснень позивачки,
після смерті бабусі єдиним спадкоємцем
майна померлих є вона - ОСОБА_2 При
цьому, вона зазначає, що постійно
проживала разом з батьком та бабусею на
момент їх смерті в квартирі АДРЕСА_1, а
тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 549 ЦК
України (в редакції 1963 року) фактично
прийняла спадщину.

В ході судового розгляду встановлено,
що померлі ОСОБА_5, ОСОБА_3 та
спадкоємець ОСОБА_2 відповідно до
свідоцтва про права власності на житло
та розпорядження органу приватизації
від 05.05.1993 року власники квартири за
адресою: АДРЕСА_1.

Наявність листа з КП "БТІ" ОМР про
відсутність реєстрації права
власності на вищевказану квартиру та
відмова нотаріуса у вчиненні
нотаріальних дій враховуючи викладене,
судом оцінюється критично, оскільки на
час виникнення вищевказаних
правовідносин власності реєстрація
нерухомого майна не передбачалась.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право
власності набувається в порядку,
визначеному законом, та на підставах не
заборонених законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Право власності спадкоємця на спадкове
майно підлягає захисту в судовому
порядку шляхом його визнання у разі,
якщо таке право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності (ст. 392 ЦК).

Якщо спадщина відкрилась у період
чинності ЦК УРСР, застосовуванню
підлягають норми ЦК УРСР, (ст.ст. 548, 549),
про належність спадщини спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини незалежно від
оформлення права на спадщину.

Відповідно п. 3.1. листа Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ "Про судову практику з розгляду
цивільних справ про спадкування" від
16.05.2013 року якщо право власності на
житловий будинок, споруду
підтверджується належними
правовстановлюючими документами на
час виникнення права власності на
будівлі, споруди, органи місцевого
самоврядування зобов'язані видати
довідку про належність житлового
будинку на праві приватної власності
спадкодавцеві, а нотаріус зобов'язаний
прийняти таку довідку разом із іншими
правовстановлюючими документами для
видачі свідоцтва про право на спадщину
(п. 216 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України).

Так, державна реєстрація права
власності на житлові будинки, споруди
регулювалася підзаконними
нормативними актами, зокрема, такими як
Інструкція про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 7
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 1 липня 2004 року "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від 1
липня 2004 року "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", спадкоємці, які прийняли
спадщину, мають право на оформлення
спадкових прав шляхом звернення до
нотаріальної контори за видачею
свідоцтва про право на спадщину.

Умовою для переходу в порядку
спадкування права власності на об'єкти
нерухомості, в тому числі житловий
будинок, інші споруди, земельну ділянку
є набуття спадкодавцем зазначеного
права у встановленому законодавством
України порядку.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Ці обставини були правильно
встановлені судом першої інстанції,
колегія суддів з ними погоджується.

В подальшому суд обґрунтував свої
висновки про відмову в задоволенні
позову, послався на наступне.

Проте, суд першої інстанції враховуючи
викладене, прийшов до висновку про
необґрунтованість у відмові нотаріуса
у видачі свідоцтва на спадщину, тому що
наявна відсутність цивільно-правового
спору, а вбачається необхідність
оскарження дій нотаріуса.

Суд при цьому вказав, що відповідно до
п.23 Постанови Пленуму Верховного суду
України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову
практику у справах про спадкування» у
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Крім того, відповідно до листа Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 16.05.2013 року, у матеріалах
справи має бути обґрунтована постанова
про відмову нотаріуса у вчиненні
нотаріальної дії, зокрема, відмови у
видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, на думку суду першої інстанції, у
разі якщо відсутність умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину не
підтверджена належними доказами, а
саме постановою про відмову нотаріуса
у видачі свідоцтва про право на
спадщину, це може бути підставою для
відмови у позові.

Проте, позивачем під час розгляду
вищевказаної справи не надано
постанови про відмову у вчинені
нотаріальних дій за померлими. Дії
нотаріуса позивачем до суду не
оскаржувалися.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції, вважає їх неправильними та
необґрунтованими.

Так, на час відкриття спадщини в період
чинності ЦК УРСР його нормами було
передбачено певні дії, які свідчили про
прийняття спадщини, у тому числі
прийняття спадщини шляхом вступу у
володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини).

Позивачка прийняла спадщину шляхом
фактичних дій (вступ в управління та
володіння спадковим майном), але не
оформила права на спадщину.

Якщо спадщина відкрилась у період
чинності ЦК УРСР, застосовуванню
підлягають норми ЦК УРСР про
належність спадщини спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини незалежно від
оформлення права на спадщину.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, дійсно виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку,

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо
право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 1 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень" права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від 1
липня 2004 року "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень", спадкоємці, які прийняли
спадщину, мають право на оформлення
спадкових прав шляхом звернення до
нотаріальної контори за видачею
свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове майно слід
керуватися законодавством, яке
регулювало виникнення права власності
у самих спадкодавців на момент
закінчення будівництва будинків,
зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,
Законом України "Про власність",
Законом України від 7 грудня 1990 року №
533-XII "Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування", Законом України від 25
грудня 1974 року "Про державний нотаріат",
постановою Ради Міністрів Української
РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про
порядок обліку житлового фонду в
Українській РСР", Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 13 квітня
1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 12 травня
1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року,
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року № 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими
нормативними актами.

Як вбачається з рішення суду, при його
винесенні суд керувався ст. ст. 328, 1223, 1261
нового ЦК України, та постановою
Пленуму ВСУ від 30.05.2008р.

Однак, навіть в новому цивільному
Кодексі України, який набрав чинність
після відкриття спадщини зазначено
наступне.

При розгляді справ про визнання права
власності на спадкове нерухоме майно у
випадках, якщо спадщина прийнята, проте
спадкоємцем не було одержано свідоцтво
про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не
здійснено державну реєстрацію права на
спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги,
що законодавець розмежовує поняття
"виникнення права на спадщину" та
"виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини", і пов'язує із виникненням цих
майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК відсутність свідоцтва про право
на спадщину не позбавляє спадкоємця
права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок
спадкоємця звернутися за свідоцтвом
про право на спадщину на нерухоме
майно. Проте нормами цієї статті, так
само як й іншими нормами цивільного
права, не визначено правових наслідків
недотримання такого обов'язку у виді
втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на
спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК)
та не здійснив його державної
реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Колегія суддів вважає, що матеріали
справи свідчать про те, що позивач
фактично прийняла спадщину у
відповідності до діючого на час
відкриття спадщини законодавства та
підзаконних актів, обов'язкової
реєстрації нерухомості на той час
передбачено не було, відсутність умов
для одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину
підтверджена належними доказами, а
саме відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, яка
була викладена в листі державного
нотаріуса від 26.06.2013р., та підтверджена
постановою про відмову у вчиненні
нотаріальної дії.

З даної відмови вбачається наявність
на сьогоднішній день нового Порядку
вчинення нотаріальних дій, відповідно
до якого нотаріус дійсно не має права
видати свідоцтво про право на спадщину
на нерухоме майно, якщо таке майно не
зареєстроване в державному Реєстрі
речових прав.

Таким чином висновок суду першої
інстанції про необґрунтованість у
відмові нотаріуса у видачі свідоцтва
на спадщину, про відсутність
цивільно-правового спору та
необхідність оскарження дій нотаріуса
є необґрунтованим та не основаним на
законі.

Згідно зі ст. 309 ч.1 п.п.1,3,4 ЦПК України,
підставами для зміни або скасування
рішення суду першої інстанції є
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч.1 п. 1,3,4;
ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 29 січня 2014 року по справі за
позовом скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов
ОСОБА_2 до Одеської міської ради про
визнання права власності у порядку
спадкування за законом задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
спадкове майно в порядку спадкування
за законом після смерті батька - ОСОБА_5
та бабусі - ОСОБА_3, а саме на 2/3 частини
квартири, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 65,62 кв.м.,
житловою площею 38,96 кв.м., яка
складається з трьох кімнат, в тому
числі 1-а кімната площею 12,6 кв.м., 2-а
кімната площею 9,22 кв.м., 3-я кімната
площею 17,4 кв.м., кухня площею 9,59 кв.м.,
ванна кімната площею 2,61 кв.м., вбиральня
(поєднана) площею 0,98 кв.м., коридор
площею 9,68 кв.м., вбудована шафа площею
0,46 кв.м., балкон площею 0,8 кв.м. та лоджія
площею 2,44 кв.м.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф.
Парапан

В.О. Панасенков