Справа №592/3025/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Кондратенко М. В.Номер
провадження 22-ц/788/911/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 51
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

06 травня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 24 березня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Київський завод шампанських вин
«Столичний» про зобов'язання виплати
грошової компенсації за невикористані
відпустки, відшкодування спричиненої
моральної шкоди за порушення трудових
прав,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 24 березня 2014 року у
позові ОСОБА_3 до ПАТ
«Київський завод шампанських вин
«Столичний» (далі - ПАТ КЗШВ
«Столичний») про зобов'язання виплати
грошової компенсації за невикористані
щорічні відпустки за період 2008-2012 роки
включно, стягнення коштів у сумі 40 000
грн. на відшкодування спричиненої
моральної шкоди за порушення трудових
прав відмовлено за необґрунтованістю
вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення позивача, який підтримав
скаргу з мотивів, в ній викладених,
представника відповідача, який
заперечує проти скарги та вважає
рішення суду вірним, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
законність та обгрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

19 березня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, мотивуючи його тим, що з
2008 року він працює на посаді менеджера
із збуту у відділі продажу ПАТ
«Київський завод шампанських вин
«Столичний». На підставі ст.7
колективного договору ПАТ КЗШВ
«Столичний» тривалість щорічної
основної відпустки для всіх
працівників становить 28 календарних
днів. Кожного року на ім'я виконавчого
директора ПАТ КЗШВ «Столичний» він
подавав заяву про надання йому
щорічної основної відпустки, але
жодного разу з 2008 по 2012 роки включно
відпустка не була йому надана.

Порушуючи його конституційні права на
отримання за відпрацьований робочий
час щорічних основних відпусток,
відповідач заподіяв йому моральну
шкоду. Зокрема, наслідком відмов
відповідача у наданні йому відпусток
стало перебування його на лікарняному
протягом 37 днів упродовж 2013 року.

Просив зобов'язати відповідача надати
йому щорічні основні відпустки за
відпрацьований період з 2008 року по 2012
рік включно; відшкодувати йому за
рахунок відповідача моральну шкоду у
розмірі 40 000 грн.

5 лютого, 3 та 7 березня 2014 року позивач
уточнив позовні вимоги, просив
зобов'язати відповідача виплатити на
його користь грошову компенсацію за
всі невикористані ним дні щорічної
основної відпустки за відпрацьований
період з 2008 по 2012 роки включно,
відшкодувати йому за рахунок
відповідача моральну шкоду у розмірі 40
000 грн. та стягнути судові витрати
(а.с.251, т.1, а.с. 34, 36, т.2).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
довів наявності у нього права на
отримання коштів за невикористані
відпустки, оскільки йому надавались
відпустки і кошти в зв'язку з їх
наданням були отримані позивачем на
картковий рахунок в банку.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що з 01
вересня 2008 року по 12 червня 2013 року
ОСОБА_3 працював на постійній основі на
посаді менеджера із збуту відділу
продажу ПАТ «Київський завод
шампанських вин «Столичний» з
роз'їзним характером робіт з посадовим
окладом згідно штатного розкладу.
Відповідачем була видана йому нова
трудова книжка. Наказом від 5 червня 2012
року № 80-А за ним був закріплений
автомобіль для обслуговування та
експлуатації з метою виконання
покладених на нього обов'язків (а.с.14, 42 -
43, т. І, а.с. 4-7, т.2).

На підприємстві затверджувались
графіки щорічних відпусток та
видавались накази відносно позивача
про надання йому відпусток (а.с.47-48, 56, 49,
57, 60 -61, т.1).

12 червня 2013 року позивач звільнений
відповідачем з роботи за прогули без
поважних причин.

З наданих позивачем копій описів
цінних листів та рекомендованих
повідомлень про вручення поштових
відправлень вбачається. що він 19 лютого
2012 року звертався до позивача з заявою
про надання частини основної відпустки
та додаткової оплачуваної відпустки,
надавши довідку-виклик на сесію № 53 (
а.с. 25 - 32, т.1).

Відповідачем видавались накази про
надання відпусток позивачеві:

№272 від 20 травня 2010 року - відпустку з 07
червня 2010 року по 21 червня 2010 року - 15
календарних днів (а.с.50, т.І),

№628 від 23 липня 2010 року - відпустку з 16
серпня 2010 року по 29 серпня 2010 року - 14
календарних днів (а.с.51, т.І),

№629 від 23 липня 2010 року - відпустку з 30
серпня 2010 року по 30 серпня 2010 року - 1
календарний день (а.с.53, т.І),

№807 від 01 вересня 2010 року - відпустку з 14
вересня 2010 року по 28 вересня 2010 року
включно - 15 календарних днів (а.с.54, т.І).

№890 від 22 листопада 2010 року - відпустку
з 23 листопада 2010 року по 04 грудня 2010
року включно - 12 календарних днів (а.с.49,
55, т.І),

№97 від 23 березня 2011 року - відпустку з 18
квітня 2011 року по 29 квітня 2011 року - 12
календарних днів (а.с.58, т.І),

№823 від 07 жовтня 2011 року - відпустку з 31
жовтня 2011 року по 13 листопада 2011 року - 14
календарних днів (а.с.59, т.І),

№89 від 23 лютого 2012 року - відпустку з 30
березня 2012 року по 01 квітня 2012 року - 3
календарних дні (а.с.62, т.І),

№90 від 23 лютого 2012 року - відпустку з 02
квітня 2012 року по 13 квітня 2012 року -
включно - 12 календарних днів (а.с.63, т.І),

№660 від 23 липня 2012 року - відпустку з 20
серпня 2012 року по 02 вересня 2012 року - 14
календарних днів (а.с.64, т.І).

Загальна тривалість відпусток
становить за вказаний період 112
календарних днів.

Згідно висновку судової
почеркознавчої експертизи №1435 від 22
січня 2014 року, підпис від імені ОСОБА_3
у наказі про надання відпустки №272 від
20 травня 2010 року виконаний ОСОБА_3;

підпис від імені ОСОБА_3 у графіку
відпусток на 2011 рік, наказі про надання
відпустки №660 від 23 липня 2012 року
виконані не ОСОБА_3, а іншою особою;

підписи від імені ОСОБА_3 у заяві від 11
листопада 2010 року, заяві від 15 липня 2011
року, наказі про надання відпустки №97
від 23 березня 2011 року, наказі про
надання відпустки №628 від 23 липня 2010
року, наказі про надання відпустки №629
від 23 липня 2010 року, наказі про надання
відпустки №807 від 01 вересня 2010 року,
наказі про надання відпустки №823 від 07
жовтня 2011 року, наказі про надання
відпустки №890 від 22 листопада 2010 року
виконані не ОСОБА_3, а іншою особою з
наслідуванням його справжнього
підпису.

підписи від імені ОСОБА_3 у наказі про
надання відпустки №89 від 23 лютого 2012
року, наказі про надання відпустки №90
від 23 лютого 2012 року виконані не ОСОБА_3,
а іншою особою з наслідуванням його
справжнього підпису (а.с.190-228, т.І).

Факт надання вказаних відпусток
підтверджується і відомостями,
внесеними в особові картки працівника,
а також бухгалтерськими документами -
розрахунками оплати відпусток, з яких
вбачається, що оплата за вказані
періоди нараховувалась саме як
відпускних, а не заробітної плати, на що
посилається позивач (а.с. 45-46, 65 - 74, т.1).

Позивач не спростував тієї обставини,
що він на свою банківську картку
отримував саме ті суми за спірний
період, які вказані відповідачем і
нараховані йому як відпускні, що
підтвердив довідкою і ПАТ «БАНК ФОРУМ»
(а.с.75, т.1).

Факт надання позивачеві відпусток
підтверджується і копіями табелів
обліку робочого часу позивача за
спірний період (а.с. 89 - 135, т. 1).

Посилання відповідача на те, що його не
знайомили з наказами про надання йому
відпусток, а тому п'ять років роботи у
відповідача він весь час працював без
відпусток, оскільки йому в цьому
відмовляли, є безпідставними.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 45 Конституції України кожен,
хто працює, має право на відпочинок. Це
право забезпечується наданням днів
щотижневого відпочинку, а також
оплачуваної щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України
«Про відпустки» право на відпустки
мають громадяни України, які
перебувають у трудових відносинах з
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної
особи (далі - підприємство).

Ст. 10 Закону України «Про
відпустки» передбачає, що черговість
надання відпусток визначається
графіками, які затверджує власник або
уповноважений ними орган за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником) (далі -
профспілка) чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом і доводить до відома всіх
працівників.

Відповідно до ч.5 ст. 11 Закону
України «Про відпустки», забороняється
ненадання щорічних відпусток повної
тривалості протягом двох років підряд,
а також ненадання їх протягом робочого
року особам віком до вісімнадцяти
років та працівникам, які мають право
на щорічні додаткові відпустки за
роботу із шкідливими і важкими умовами
чи з особливим характером праці.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України
громадянам, які перебувають у трудових
відносинах з підприємствами,
установами, організаціями незалежно
від форм власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи,
надаються щорічні (основна та
додаткові) відпустки із збереженням на
їх період місця роботи (посади) і
заробітної плати.

Відповідно до ч. 4 ст. 79 КЗпП України
черговість надання відпусток
визначається графіками, які
затверджуються власником або
уповноваженим ним органом за
погодженням з виборним органом
первинної профспілкової організації
(профспілковим представником), і
доводиться до відома всіх працівників.
При складанні графіків ураховуються
інтереси виробництва, особисті
інтереси працівників та можливості їх
відпочинку.

Позивач в скарзі зазначає, що суд
порушив ч. 2 ст. 31 ЦПК України,
самостійно змінивши предмет позову,
розглянувши вимогу про зобов'язання
виплатити грошову компенсацію за
невикористані відпустки, стягнення
коштів на відшкодування моральної
шкоди за порушення трудових прав, хоча
він просив зобов'язати відповідача
надати щорічні відпустки.

Вказані доводи є безпідставними,
оскільки позивач сам 5 лютого, 3 та 7
березня 2014 року змінював позовні
вимоги, які розглянув суд.

Доводи позивача про те, що він не знав
про надання йому відповідачем
відпусток та весь час на протязі п'яти
років працював повний робочий час,
також не спростовують висновків суду,
оскільки він не надав доказів тому, які
дії по виконанню своїх посадових
обов'язків менеджера в період наданих
йому відпусток і в якому місці він
здійснив, враховуючи характер його
роботи, як відзвітував за виконану
роботу перед відповідачем, які її
результати, куди і з яких питань він
виїжджав в цей час, тим більше, що він
не був обмежений у можливості в період
відпустки здійснювати такі робочі
поїздки.

Надані ним копії шляхових листів за
серпень-вересень 2012 року з
відображенням таких поїздок по м. Суми
і Сумській області (а.с.8-25, т.2) не є
доказом обставин, на які він
посилається, оскільки він пояснив і
представник відповідача не спростував,
що він отримував бланки шляхових
листів і сам їх заповнював, періодично
передаючи їх відповідачеві у м. Київ,
звітуючи таким чином за використання
коштів з картки, видану йому для
заправлення службового автомобіля
пальним. Доказів тому, що він звітував з
приводу використання автомобіля за
вказаний період та тому, що ці шляхові
листи обліковані відповідачем і
відображають реально виконану ним
роботу в період наданих йому відпусток,
зокрема, поїздки в службових цілях у
зазначені в них населені пункти та
відвідування конкретних підприємств
торгівлі - клієнтів продукції
відповідача, в справі відсутні і
позивач їх не надав.

Позивач зазначає, що він перебував у
трудових відносинах з відповідачем до
червня 2013 року, а тому саме в зв'язку з
цим змінив позовні вимоги на отримання
грошової компенсації, оскільки на
протязі п'яти років повний робочий час
виконував обов'язки менеджера по
збуту, проте, враховуючи специфіку його
роботи, не заявляв клопотань про
витребування певних доказів з
підприємств-споживачів продукції
відповідача на доведення вказаних
обставин, з яких вбачалось би, скільки
часу та на які поїздки він витратив, як
облікований цей робочий час
відповідачем, які питання вирішені
щодо збуту продукції відповідача чи
укладені договори.

З огляду на зазначене, з врахуванням
наданих відповідачем документів
бухгалтерського обліку, доводи
позивача про те, що йому за весь спірний
період нараховувалась саме заробітна
плата, а не оплата періоду відпусток,
накази про надання яких підписували
неповноважні особи відповідача, є
безпідставними, оскільки за період
наданих йому відпусток йому
нараховувались саме відпускні у
встановленому законом порядку.

Не спростовують висновків суду і
посилання в скарзі на покази свідка -
сестри позивача про те, що він не
перебував у відпустках за спірний
період та кожного дня працював,
оскільки конкретних доказів такої
роботи, враховуючи її характер по
розповсюдженню продукції відповідача,
позивач не надав.

Таким чином, посилання в скарзі
позивача на те, що відсутні докази про
його письмове ознайомлення з наказами
про відпустки, а тому це є доказом
ненадання йому відпусток, є
безпідставними. Факт видачі наказів
ним не спростований, а докази
протилежному - що він в цей час працював
повний робочий час, а тому заслуговує
на отримання компенсації за
невикористані відпустки після
звільнення з роботи, відсутні.

Доводи позивача про те, що накази про
відпустки підписували неповноважні
посадові особи відповідача, також не
спростовують висновків суду, оскільки
вказана обставина не є предметом спору
з огляду на те, що фактично відпустки
позивачеві надавались і цей період
оплачувався відповідно до вимог
закону. Посилання позивача на те, що
відповідач підробив документи, що
стосуються надання йому відпусток, не
доведені належними доказами в справі.

Позивач не надав доказів і тому, що він
працював у відповідача за
сумісництвом.

З його заяви про прийняття на роботу до
відповідача не вбачається, що він
просив про прийняття на роботу за
сумісництвом та поставив відповідача
до відома, що вже працює на постійній
основі в дитячому садку в м. Суми.

Колегія суддів враховує і ту обставину,
що рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 16 жовтня 2013 року,
залишеним без зміни ухвалою
апеляційного суду Сумської області від
17 грудня 2013 року, відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ КЗШВ
«Столичний» про поновлення на роботі
та стягнення середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

При розгляді вказаної справи
встановлено, що 12 червня 2013 року
позивач був звільнений за прогули,
здійснені в період з 13 травня по 11
червня 2013 року; влаштовуючись на роботу
до відповідача на постійній основі, вже
працював на постійній основі в
Сумському дошкільному навчальному
закладі № 36 «Червоненька квіточка» на
посаді сторожа, а в спірний період за
наказом від 20 травня 2013 року № 104 був
прийнятий на підставі його заяви на
постійній основі і на посаду
начальника відділу збуту ТОВ
«Горобина» в м. Суми, де працював до 27
червня 2013 року. Вказаними судовими
рішеннями встановлено, що позивач
влаштовувався на роботу до відповідача
з роз'їзним характером робіт, і йому не
визначалось робоче місце саме м. Суми,
як він стверджує (а.с. 149-153, т.1, 73-77, т.2).

В той же час позивач не надав доказів
роботи з клієнтами продукції
відповідача в період, коли йому
надавались відпустки відповідачем, не
лише на території Сумської області та
м. Суми, а і в інших регіонах України, та
не надав конкретних доказів співпраці
з дистриб'ютером, визначеним йому
відповідачем для роботи в Сумській
області - ТОВ «Торгсервіс», не заявляв
клопотання про витребування таких
доказів.

Таким чином, вимоги позивача про
наявність у нього права на отримання
компенсації за невикористані за період
роботи у відповідача відпустки, є
недоведеними, а тому суд обґрунтовано
відмовив у позові.

Обставини, на які посилається позивач,
були предметом дослідження суду першої
інстанції і отримали об'єктивну оцінку.
Відповідач не навів у апеляційній
скарзі фактів, які б підтвердили
необґрунтованість рішення суду,
свідчили б про наявність підстав для
задоволення скарги.

За таких обставин оскаржуване рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, підстави для його
зміни чи скасування відсутні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 24 березня 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -