Провадження по справі № 2/0202/682/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 квітня 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді
Зосименко С.Г.

при секретарі Котула
А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м.
Дніпропетровська цивільну справу за
позовом Комунального виробничого
житлового ремонтно-експлуатаційного
підприємства Індустріального району
до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа:
Індустріальна районна у м.
Дніпропетровську рада про виселення з
службової квартири без надання іншого
житлового приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідачів про
виселення з службової квартири без
надання іншого житлового приміщення.
Позивач у позові та представник
позивача у судовому засіданні
посилаються на те, що на балансі КВЖРЕП
Індустріального району знаходиться
квартира АДРЕСА_1. На підставі ордеру
Індустріального виконавчого комітету
Індустріальної районної ради народних
депутатів м. Дніпропетровська від
21.04.1992 року № 179 дана квартира була
надана на праві зайняття відповідачам
ОСОБА_1, яка з 21.03.1990 року по 27.04.1995 рік
працювала у КВЖРЕП Індустріального
району на посаді двірника, та її сину
ОСОБА_2 У зв'язку з тим, що відповідачі
вже не являються працівниками КВЖРЕП
Індустріального району, але
залишаються безпідставно проживати у
службовому приміщенні, просили суд
виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, зі службового
приміщення - квартири АДРЕСА_1, без
надання іншого жилого приміщення.

Відповідачі, представник відповідачів
у судовому засіданні проти заявлених
позовних вимог заперечували,
посилаючись на те, що згідно ордеру № 179
серії № 03 від 21 квітня 1992 року
виконавчого комітету Індустріальної
райради народних депутатів м.
Дніпропетровська ОСОБА_1 та її сину на
праві зайняття було видано
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, в якій
сім'я мешкає й на сьогоднішній день. 19
січня 1996 року Індустріальним районним
судом м. Дніпропетровська вже було
постановлено рішення у цивільній
справі між тими самими сторонами, про
той самий предмет спору, яким у
задоволенні позову КВЖРЕП
Індустріального району відмовлено.
Крім того, вважають, що позивачем
пропущені строки звернення до суду з
даною вимогою, а тому просили
відмовити у задоволенні вимог щодо
виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, зі службового
приміщення - квартири АДРЕСА_1.

Представник відповідача -
територіальної громади м.
Дніпропетровська в особі
Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради у судове
засідання не з'явився. Про час та місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином, причини неявки суду не
повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ордеру № 179 серії № 03 від 21
квітня 1992 року виконавчого комітету
Індустріальної райради народних
депутатів м. Дніпропетровська ОСОБА_1,
яка з 21.03.1990 року по 27.04.1995 рік працювала
на посаді двірника у КВЖРЕП
Індустріального району, та ОСОБА_2 на
праві зайняття було видано
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В позовній заяві та у судовому
засіданні представник позивача
просить суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, зі
службового приміщення - квартири
АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
відповідачі, не являючись працівниками
КВЖРЕП Індустріального району,
продовжують незаконно займати
службове приміщення.

Однак, з матеріалів справи вбачається,
що спір між тими самими сторонами, про
той самий предмет спору, було
розглянуто Індустріальним районним
судом м. Дніпропетровська, рішенням
якого від 19.01.1996 року у задоволенні
позову КВЖРЕП Індустріального району
було відмовлено.

Відповідно ч.3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Крім того, в ході розгляду справи
відповідачі, заперечуючи проти позову,
просять суд застосувати до заявлених
вимог позовну давність.

Так, згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено,
що сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
заявлені позивачем вимоги являються
незаконними та безпідставними.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
понесені позивачем судові витрати
також не підлягають стягненню на
користь останнього.

Керуючись ст. 267 ЦК України, ст. ст. 10,
11,15, 61, 88, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
Комунального виробничого житлового
ремонтно-експлуатаційного
підприємства Індустріального району -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк, з дня проголошення
рішення, апеляційної скарги.

Суддя
С.Г. Зосименко