Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області у складі:
головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О., Рожина
Ю.М.;

секретар судового засідання
Ковальчук Л.В.,

з участю
представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду в м. Рівному цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Корецького районного суду від 24 жовтня
2013 року у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

17 липня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1
про стягнення 85809,35 грн. кредитної
заборгованості.

Заочним рішенням Корецького районного
суду від 24 жовтня 2013 року позов
задоволено. Вирішено питання про
судові витрати.

Ухвалою цього ж суду від 20 лютого 2014
року заяву відповідачки про перегляд
заочного рішення від 24 жовтня 2013 року
залишено без задоволення.

В поданій на це рішення апеляційній
скарзі ОСОБА_1 доводила, що позивач
пропустив встановлені ст. ст. 257 і 258 ЦК
України строки позовної давності. Банк
просив стягнути з неї кредитну
заборгованість, яка утворилася ще з 2006
року. В той час, як кредитні кошти їй
були надані строком лише на 36 місяців.

Також місцевий суд не врахував того, що
споживчий кредит їй був наданий на
придбання товарів повсякденного
попиту, які є предметом застави з метою
забезпечення кредитного зобов'язання.

Покликаючись на ці обставини,
відповідачка просила апеляційний суд
рішення суду першої інстанції
скасувати, а справу направити до суду
першої інстанції на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явилися в судове засідання,
перевіривши подані докази та доводи
апелянта, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
ухвалене місцевим судом рішення
частковій зміні з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що 20
липня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», і ОСОБА_1 був укладений
кредитний договір № DNH4KS21890296,
відповідно до якого відповідачка
отримала кредит у розмірі 6 751,8 грн. під
2,09 % у місяць (25,08 % річних) строком на 36
місяців - до 20 липня 2009 року.

У своїй заяві позичальника від 20 липня
2006 року, адресованій банку,
відповідачка визнала, що вона
ознайомлена і згідна з Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) і Тарифами
банку. Своїм підписом позивачка
підтвердила, що отримала оригінал
кредитного договору, та виразила свою
згоду на те, що її Заява від 20 липня 2006
року разом із запропонованими ЗАТ КБ
«ПриватБанк» Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) і Тарифами
складає між нею та Банком
кредитно-заставний договір (а. с. 3).

Укладення кредитного договору у такий
спосіб не суперечить вимогам ст. ст. 638,
639, 640 і 1055 ЦК України.

Свої зобов'язання перед позичальником
банк виконав у повному обсязі.

В порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК
України відповідачка узяті на себе
зобов'язання за кредитним договором
порушила і станом на 13 червня 2013 року
допустила заборгованість перед банком
на загальну суму 85809,35 грн., з яких 6751,8
грн. - заборгованість за кредитом; 28445,46
грн. - заборгованість за процентами за
користування кредитом; 46049,74 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язання; 500 грн. і 4062,35 грн. - штрафи,
що передбачені Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт).

Розмір вказаної заборгованості
підтверджується розрахунком суми
заборгованості за кредитним договором,
наданим позивачем. Відповідачкою
вказаний розрахунок не спростований,
власних розрахунків з даного приводу
не надано, а тому колегією суддів він
приймається як достовірний.

Укладений із банком кредитний договір
відповідачка ОСОБА_1 в судовому порядку
не оспорила, у зв'язку з чим він
відповідно до правил ст. 204 ЦК України є
правомірним.

Згідно з правилами ст. 259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

З укладеного сторонами кредитного
договору слідує, що позовна давність по
вимогах про стягнення кредиту,
відсотків за кредитом, винагороди
банку та неустойки сторонами була
збільшена до 5 років, що
підтверджується п 5.5. Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт), які є
складовою частиною укладеної
сторонами угоди (а. с. 5-6).

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено,
що за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання.

Зі справи видно, що кінцевим терміном
повернення кредиту було визначено 20
липня 2009 року. До суду ж із даним
позовом до відповідачки позивач
звернувся 17 липня 2013 року, тобто у межах
збільшеної сторонами до 5 років
позовної давності. Тому доводи
апелянта із цього приводу є
безпідставними.

Разом з тим, відповідно до частини 2 ст.
616 ЦК України суд має право зменшити
розмір збитків та неустойки, які
стягуються з боржника, якщо кредитор
умисно або з необережності сприяв
збільшенню розміру збитків, завданих
порушенням зобов'язання, або не вжив
заходів щодо їх зменшення.

Судом установлено, що відповідачка у 2006
році отримала від позивача кредит у
сумі 6 751,8 грн., а її загальна
заборгованість за кредитним договором
на час звернення банку із даним позовом
до суду кредитором була визначена в
сумі 85809,35 грн. (з них: 6751,8 грн. -
заборгованість за кредитом; 28445,46 грн. -
заборгованість за процентами за
користування кредитом; 46049,74 грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язання; 500 грн. і 4062,35 грн. - штрафи,
передбачені Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт)) (а. с. 2 зворот).

З матеріалів справи вбачається, що
пункт 6.1. Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) зобов'язував банк здійснити
додатковий моніторинг погашення
кредиту у випадку невиконання
позичальником умов кредитного
договору.

Проте незважаючи на цей обов'язок, а
також на те, що відповідачка фактично
не виконувала умов кредитного договору
з 2006 року, а право вимоги до
позичальника у зв'язку із
неповерненням кредиту, у банку виникло
найпізніше 21 липня 2009 року, кредитор,
використовуючи збільшений договором
сторін 5-річний термін позовної
давності, на підставі вигідного для
нього пункту 5.5. Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) протягом
багатьох років продовжував
нараховувати відповідачці пеню, що
призвело до її зростання до 46049,74 грн.,
що значно перевищує суму основної
заборгованості відповідачки за тілом
кредиту. Лише під кінець збільшеної до 5
років позовної давності банк припинив
нарахування пені та звернувся до суду
із даним позовом до відповідачки.

Таку поведінку кредитора, який, на
переконання колегії суддів, не вжив
заходів щодо зменшення збитків,
апеляційний суд розцінює як
недобросовісну.

Наведені вище обставини та вимоги
закону (ч. 2 ст. 616 ЦК України) дають
апеляційному суду підстави зменшити
розмір неустойки (пені та штрафу) за
порушення умов кредитного договору з
50612,09 грн. (46049,74+500+4062,35=50612,09) до 7000 грн., а
загальну суму кредитної
заборгованості, що підлягає стягненню
з боржника на користь банку, відповідно
з 85809,35 грн. до 42197,26 грн., з яких: 6751,8 грн. -
заборгованість за кредитом; 28445,46 грн. -
заборгованість за процентами за
користування кредитом та 7000 грн.
неустойка.

Посилання апелянта в апеляційній
скарзі на те, що споживчий кредит їй був
наданий на придбання товарів
повсякденного попиту, які є предметом
застави з метою забезпечення
кредитного зобов'язання, не
заслуговують на увагу, оскільки
одержання задоволення за рахунок
заставленого майна (звернення
стягнення на предмет застави) у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
відповідно до ст.ст. 572, 589, 590 ЦК України
є правом, а не обов'язком
заставодержателя.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
204, 259, 261, 526, 527, 530, ч. 2 ст. 616, 638, 639, 640 і 1055
ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314,
316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Заочне рішення Корецького районного
суду від 24 жовтня 2013 року частково
змінити.

Зменшити розмір неустойки, що підлягає
стягненню зі ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк», з 50612,09
грн. до 7000 грн. (семи тисяч) гривень, а
загальну суму стягнення - з 85809,35 грн. до
42197 (сорок дві тисячі сто дев'яносто сім)
грн. 26 коп., з яких: 6751,8 грн. -
заборгованість за кредитом; 28445,46 грн. -
заборгованість за процентами за
користування кредитом та 7000 грн.
неустойки.

В решті рішення місцевого суду
залишити без змін, а подану апеляційну
скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення. Воно може бути оскаржене
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: