АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/622/14
Справа №2/642/1594/13
Головуючий 1 інстанції: Ольховський Є.Б.
Суддя-доповідач: Гуцал Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів
-Коростійової В.І., Івах А.П.,

за участю
секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства спеціальне
проектно-конструкторське і
технологічне бюро електроапаратури
науково-виробничого об'єднання
«Електроапарат» на заочне рішення
Ленінського районного суду м. Харкова
від 31 жовтня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства спеціальне
проектно-конструкторське і
технологічне бюро електроапаратури
науково-виробничого об'єднання
«Електроапарат» про стягнення
середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні, -

встановила:

12 вересня 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом, в якому просила
стягнути з відповідача середній
заробіток за весь час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 81 442
грн. 74 коп.

Посилалась на те, що вона перебувала у
трудових відносинах з Державним
підприємством спеціальне
проектно-конструкторське і
технологічне бюро електроапаратури
науково-виробничого об'єднання
«Електроапарат» (далі відповідач), 24
січня 2011 року була звільнена, в
порушення вимог ст.116 КЗпП України, в
день звільнення відповідач з нею не
розрахувався. 13 червня 2012 року
Ленінським районним судом м.Харкова
було видано наказ про стягнення з
відповідача на її користь
заборгованості по заробітній платі в
сумі 4028 грн. 57 коп., але розрахунок
роботодавець провів з нею лише 12 червня
2013 року.

Заочним рішенням Ленінського
районного суду м. Харкова від 31 жовтня
2013 року з відповідача на користь
позивачки стягнуто середній заробіток
за час затримки остаточного розрахунку
при звільненні в сумі 81 442 грн. 74 коп.
Крім того, з відповідача стягнуто в
дохід держави судовий збір в сумі 814
грн. 42 коп.

Рішення оскаржив відповідач. В
апеляційній скарзі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального
права та неправильне застосування норм
процесуального права, просить рішення
суду скасувати і ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача апеляційну
скаргу підтримав.

Представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу
не визнав.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - у межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає.

Загальна декларація з прав людини від 10
грудня 1948 року, ратифікована Верховною
Радою України, у принципі 23 визначила,
що кожна людина, без будь-якої
дискримiнацiї, має право на рівну оплату
за рівну працю. Кожний працюючий має
право на справедливу i задовільну
винагороду, яка забезпечує гідне
людини існування, її самої та її сім'ї, i
яка в разі необхiдностi доповнюється
іншими засобами соціального
забезпечення.

Конституція України у статті 43
гарантує кожному громадянину право на
заробітну плату, не нижчу від
визначеної законом. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст. 116
КЗпП України.

Матеріалами справи встановлено та
визнається сторонами, що ОСОБА_2
працювала в Державному підприємстві
спеціальне проектно-конструкторське і
технологічне бюро електроапаратури
науково-виробничого об'єднання
«Електроапарат» на посаді головного
бухгалтера і була звільнена з роботи
за наказом № 1-к від 24 січня 2011 року за
ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням.

При звільнені відповідач не здійснив
остаточний розрахунок з позивачкою. На
час звільнення заборгованість по
заробітній платі складала 4028 грн. 57 коп.
Ця заборгованість була стягнута на
користь ОСОБА_2 судовим наказом
Ленінського районного суду м.Харкова
від 13 червня 2012 року, який був виданий
за заявою прокурора Ленінського района
м.Харкова, поданою в інтересах
останньої. Фактично, присуджені до
стягнення грошові кошти у розмірі 4028
грн. 57 коп. були виплачені позивачці
лише 12 червня 2013 року. Зазначені
обставини відповідачем визнаються.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року № 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права,
крім наведеної вище постанови Пленуму
Верховного Суду України, надав і
Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв'язку з
положеннями статтей 117, 237-1 цього
Кодексу.

Установивши, що й після ухвалення
судового наказу відповідач не виплатив
позивачці належні їй суми при
звільненні, суд правомірно вважав, що
цим самим є порушення ст. 117 КЗпП
України, оскільки ця норма права
застосовується до дня фактичного
розрахунку.

Судом встановлено, що середньоденна
заробітна плата ОСОБА_2 складає 136 грн. 42
коп., що також підтверджено і наданою
відповідачем до апеляційного суду
довідкою (а.с.58).

Період затримки розрахунку при
звільненні з 24 січня 2011 року по 12 червня
2013 року, складає 597 днів.

Наведений в оскаржуваному рішенні
розрахунок середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні, у
повній мірі відповідає положенням ст.
27 Закону України «Про оплату праці»,
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженому
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100 та листам
Мінпраці від 25.08.2010 р. №9111/0/14-10/13 «Про
розрахунок норми тривалості робочого
часу на 2011 рік», від 23.08.2011 р. № 8515/о/14-11/13
«Про розрахунок норми тривалості
робочого часу на 2012 рік» та від 21.08.2012 р.
№9050/0/14-12/13 «Про розрахунок норми
тривалості робочого часу на 2013 рік», і
відповідачем не спростовується.

Доводи відповідача стосовно пропуску
позивачкою встановленого закономом
строку для звернення до суду, є
необгрунтованими.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що
працівник може звернутися із заявою
про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Конституційний Суд України в рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі
щодо офіційного тлумачення положень
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв'язку з положеннями
статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що
за статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України дійшов
висновку, що невиплата звільненому
працівникові всіх сум, що належать йому
від власника або уповноваженого ним
органу, є триваючим правопорушенням, а
отже, працівник може визначити
остаточний обсяг своїх вимог лише на
момент припинення такого
правопорушення, яким є день фактичного
розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку
перебігу строку звернення працівника
до суду з вимогою про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку при звільненні
визначальними є встановлення дня
фактичного розрахунку з працівником, а
не день звільнення ОСОБА_2, як то
зазначає відповідач в апеляційній
скарзі.

Не грунтуються на законі і посилання в
апеляційній скарзі щодо
несорозмірності розміру стягнутої на
користь позивачки суми в порядку ст.117
КЗпП України, розміру заборгованості
по заробітній платі.

Так, за змістом п.20 зазначеної вище
постанови Пленуму ВС суд визначає
розмір відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку працівник мав право, частки, яку
вона становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи лише при
частковому задоволенні позову
працівника щодо стягнення
заборгованості по заробітній платі.

Як то правильно зазначив суд в
оскаржуваному рішенні, спору між
сторонами щодо розміру приналежних
ОСОБА_2 при звільненні виплат не
виникало, сума заборгованості
стягнута у повному обсязі за судовим
наказом, а відтак, районний суд з
урахуванням ч. 2 ст. 117 КЗпП України,
правомірно стягнув на користь
позивачки середній заробіток за весь
час затримки розрахунку при звільненні
у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції
відповідає обставинам справи, ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Підстав, передбачених ст.309 ЦПК України
для скасування чи зміни рішення суду
першої інстанції, судовою колегією не
встановлено.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315,317,319
ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства спеціальне
проектно-конструкторське і
технологічне бюро електроапаратури
науково-виробничого об'єднання
«Електроапарат» відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 31 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів з дня набрання нею
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді