Справа № 509/639/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року Овідіопольський
районний суд Одеської області у складі:

судді Курочки В.М.

при секретарі Задеряки Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Овідіополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення майнової шкоди 67917 грн. 80
коп.,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, в якому зазначила, що
вона є фізичною особою - підприємцем. У
період з 07.06.2010 р. до 18.03.2013 р. на підставі
трудового договору у неї працювала
бухгалтером ОСОБА_2, з якою був
укладений договір про повну
матеріальну відповідальність за
завдану під час виконання трудових
обов'язків шкоду. У вересні 2013 року
працівниками податкової інспекції у
Овідіопольському районі була
проведена документальна планова
перевірка дотримання вимог
податкового валютного та іншого
законодавства за 2012 рік, яка виявила
численні порушення відповідачкою
ведення бухгалтерської звітності та
податкового законодавства. За
результатами цієї перевірки на неї, як
фізичну особу-підприємця податковою
інспекцією були накладені фінансові
санкції на загальну суму 67917 грн. 80 коп.,
які вона повністю сплатила на користь
держави.

Посилаючись, що неналежним виконанням
відповідачкою трудових обов'язків їй
заподіяна майнова шкода, позивач
просила стягнути з ОСОБА_2 67917 грн. 80 коп.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позов
підтримала.

Відповідачка позов не визнала,
посилаючись на його безпідставність, а
також, що вона в дійсності у позивачки
за час роботи виконувала лише функції
касира, а не бухгалтера.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, показання свідків
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, дослідивши письмові докази у
справі, суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Статтею 132 КЗпП України встановлено, що
за шкоду, заподіяну підприємству,
установі, організації при виконанні
трудових обов'язків, працівники, з вини
яких заподіяно шкоду, несуть
матеріальну відповідальність у
розмірі прямої дійсної шкоди, але не
більше свого середнього заробітку.
Матеріальна відповідальність понад
середній місячний заробіток
докускається лише у випадках,
зазначених у законодавстві.

Пленум Верховного Суду України в п. 4
постанови від 29.12.1992 р. №14 «Про судову
практику в справах про відшкодування
шкоди, завданої підприємствам,
установам, організаціям їх
працівниками» роз'яснив, що під прямою
дійсною шкодою слід розуміти втрату,
погіршення або зниження цінності
майна, необхідність для підприємства,
установи, організації провести затрати
на відновлення, придбання майна чи
інших цінностей або провести зайві,
тобто викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові витрати.

Статтею 138 КЗпП України передбачено, що
для покладення на працівника
матеріальної відповідальності за
шкоду власник або уповноважений ним
орган повинен довести наявність умов,
передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Згідно до положень п. 1 ст. 134 КЗпП
України працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, у випадку, коли між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
ст. 1351 цього Кодексу укладено письмовий
договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

Статтею 1351 КЗпП України
встановлено, що письмові договори про
повну матеріальну відповідальність
може бути укладено підприємством,
установою, організацією з працівниками
( що досягли вісімнадцятирічного віку),
які займають посади або виконують
роботи, безпосередньо зв'язані із
зберіганням, обробкою, продажем
(відпуском) перевезенням або
застосуванням у процесі виробництва
переданих їм цінностей. Перелік таких
посад і робіт, а також типовий договір
про повну індивідуальну
відповідальність затверджується в
порядку, який визначається Кабінетом
Міністрів України.

Пленум Верховного Суду України в
п. 8 постанови від 29.12.1992 р. №14 «Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, завданої
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками» роз'яснив, що
розглядаючи справи про матеріальну
відповідальність на підставі
письмового договору, укладеного
працівником з підприємством,
установою, організацією, про взяття на
себе повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей
(недостача, зіпсування), переданих йому
для зберігання або інших цілей ( п. 1 ст.
134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи
належить відповідач до категорії
працівників, з якими згідно зі ст. 1351
КЗпП може бути укладений такий
договір, та чи був він укладений. За
відсутності цих умов на працівника за
заподіяну ним шкоду може бути
покладено лише обмежену матеріальну
відповідальність, якщо згідно з чинним
законодавством працівник з інших
підстав не несе матеріальної
відповідальності у повному розмірі
шкоди.

Судом встановлено, що з 07.06.2010 р. до
18.03.2013 р. ОСОБА_2 на підставі трудового
договору працювала у позивачки
бухгалтером та зобов'язалась якісно
виконувати цю роботу. (а.с. 7)

Проведеною з 27.09.2013 р. по 10.10.2013 р.
працівниками державної податкової
інспекції в Овідіопольському районі
документальною перевіркою дотримання
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1
вимог податкового та іншого
законодавства за період з 01.01.2012 р. по
31.12.2012 р. були виявлені численні
порушення ведення бухгалтерського
обліку та податкового законодавства, а
саме: заниження оподатковуваного
доходу на 3299 грн.; завищення витрат,
пов'язаних з отриманням доходів, на 171523
грн.; заниження суми оподатковуваного
(чистого) доходу на суму 193147 грн.;
заниження податкових зобов'язань по
податку на додану вартість на суму 16710
грн.; заниження податку на додану
вартість на суму 16710 грн.; завищення
податкового кредиту на 12280 грн.;
заниження податку на додану вартість у
сумі 22056 грн. (а.с. 8-30)

За порушення податкового
законодавства та ведення
бухгалтерського обліку державною
податковою інспекцією на фізичну
особу-підприємця ОСОБА_1 були накладені
штрафні санкції на загальну суму 67917
грн. 80 коп., які позивачка повністю
12.11.2013 р. сплатила до державного
бюджету, що підтверджено розрахунками,
податковими повідомленнями та
платіжними дорученнями. (а.с. 31-36, 38, 61-64)

Тобто позивачка сплатою штрафних та
фінансових санкцій вимушена була
понести зайві внаслідок порушення
бухгалтерського обліку та податкового
законодавства витрати у розмірі 67917
грн. 80 коп., які згідно до наведених вище
роз'яснень Пленуму Верховного Суду
України є прямою дійсною шкодою для
неї.

Заперечення відповідачки в тій
частині, що вона за час роботи у
позивачки виконувала лише функції
касира, а не бухгалтера і ніякого
відношення до виявлених працівниками
податкової інспекції порушень ведення
бухгалтерського обліку та податкового
законодавства не має, суд до уваги не
приймає тому, що вони спростовуються
наступними доказами.

Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
які одночасно з відповідачкою
працювали у позивача у 2012 році,
показали, що саме відповідачка
приймала щомісячно у них матеріальні
звіти, показники залишку товарів,
показники розрахунків, перевіряла їх
правильність, нараховувала та
виплачувала їм заробітну плату, тобто
виконувала функції бухгалтера.

З наданих позивачем довідок до Фонду
загальнообов'язкового державного
соціального страхування України на
випадок безробіття слідує, що саме
відповідачка підписувала ці довідки як
головний бухгалтер, що вона і визнала в
судовому засіданні. (а.с. 67-71)

На підставі викладеного суд вважає, що
ОСОБА_2 за час роботи у позивачки у 2012
році не виконала належним чином
покладені на неї обов'язки щодо ведення
бухгалтерського обліку та податкової
звітності, внаслідок чого позивачці
була завдана пряма дійсна шкода 67917 грн.
80 коп.

Посада бухгалтера не передбачена
чинним до цього часу на території
України Переліком посад і робіт, які
заміщуються або виконуються
робітниками, з якими підприємством,
установою, організацією можуть
укладатися письмові договори про повну
матеріальну відповідальність за
незабезпечення збереження цінностей,
які були передані їм для зберігання,
обробки, продажу, перевезення або
застосування в процесі виробництва
затвердженим постановою Державного
комітету СРСР по праці та соціальних
питанням та ВЦРПС від 28 грудня 1977 року
№ 447/24.

Крім того, в установленому законом
порядку договір про повну матеріальну
відповідальність за заподіяну шкоду
під час виконання трудових обов'язків
між позивачкою та відповідачкою не
укладався, а тому відсутні законні
підстави для покладення на
відповідачку повної матеріальної
відповідальності згідно до положень
ст. 134 КЗпП України і на неї може бути
покладено лише обмежену матеріальну
відповідальність згідно до положень
ст. 132 КЗпП України у розмірі її
місячного заробітку.

Згідно трудового договору та пояснень
сторін місячний заробіток
відповідачки становив 1000 грн., а тому з
ОСОБА_2 на користь позивачки підлягає
стягненню майнова шкода 1000 грн. і
витрати зі сплати судового збору
згідно до положень ст. 88 ЦПК України у
розмірі 10 грн. (а.с. 7)

Керуючись ст.ст. 10,11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК
України, ст. ст. 130, 134, 135-1, 233 КЗпП
України, п. 3, 8, 20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 29.12.1992 р. №14
«Про судову практику в справах про
відшкодування шкоди, завданої
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками»,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь фізичної
особи підприємця ОСОБА_1 на
відшкодування майнової шкоди 1000 грн.,
витрати зі сплати судового збору 10 грн.,
а усього 1010 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
через Овідіопольський районний суд
протягом 10 днів з дня його оголошення.

Суддя: В. М. Курочка