22-ц/775/136/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів -
Мальцевої Є.Є., Ткаченко Т.Б.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 10 грудня 2013 року, -
05 вересня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1
заборгованості за кредитним договором.
В позовній заяві вказав, що 1 серпня 2006
року Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «Приватбанк» (далі -
Банк) уклав з відповідачкою договір №
DNH4KP97780149, на підставі якого надав
останній кредит в сумі 2041 грн. зі
сплатою 25,08 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом. Кредит
було надано для придбання мобільного
телефону, зі сплатою щомісячних
платежів на строк 6 місяців по 365 грн. 84
коп. щомісячно до 01.02.2007 року Свої
зобов'язання відповідачка за кредитним
договором не виконала, внаслідок чого
станом на 21.08.2013 року утворилася
складається з заборгованості по
процентам за користуванням кредитом у
розмірі 8168,48 грн., пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань
відповідно до п. 5.3 Умов та правил
надання банківських послуг, а саме
штрафу (фіксованої частини) у розмірі 500
грн., та штрафу (процентної складової) у
розмірі 1299 грн. 22 коп., яку позивач
просив стягнути з відповідача, а також
просив стягнути судовий збір в розмірі
Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 10
грудня 2013 року позовні вимоги
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором задоволено
частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приватбанк»
заборгованість по процентам за
користування кредитом № DNH4KP97780149 від
01.08.2006 року станом на 21.08.2013 року в
розмірі 8168 грн. 48 коп., пеню за
несвоєчасність виконання зобов'язання
за договором 4 084 грн. 24 коп., а всього 12 252
(дванадцять тисяч двісті п'ятдесят дві)
грн. 72 коп.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у
розмірі 122 грн. 52 коп..

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, відповідачка ОСОБА_1
в апеляційній скарзі просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове про
відмову в позові. В скарзі посилається
на порушення норм матеріального та
процесуального права,
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають істотне значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення відповідачки ОСОБА_1, її
представника ОСОБА_3, які просили
апеляційну скаргу задовольнити,
заперечення представника позивача
Шишелової Н.В., яка просила скаргу
відхилити, перевіривши матеріали
справи в межах апеляційного оскарження
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте оскаржуване рішення таким
вимогам не відповідає.

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що відповідачка в порушення умов
кредитного договору не виконала
зобов'язань, тому стягнув з неї суму
заборгованості по процентам за
користування кредитом на користь
банку. Вирішуючи спір в частині розміру
заборгованості, суд першої інстанції
вважав можливим зменшити розмір
нарахованої пені урахуванням розміру
збитків, заподіяних позивачу, і
відмовив у стягненні штрафів у зв'язку
з неможливістю застосування подвійної
відповідальності за порушення одного
кредитного зобов'язання. Суд відмовив
відповідачці у застосуванні строку
позовної давності до вимог банку,
оскільки, оцінюючи докази, надані
позивачем, вважав, що початок перебігу
позовної давності для вимог банку має
обчислюватися зі строку здійснення
відповідачкою останнього платежу, а
саме з 18 червня 2013 року.

З висновками суду першої інстанції
колегія судів не може погодитись з
наступних підстав.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що 01 серпня 2006 року
між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був
укладений кредитно - заставний договір
№ DNH4KP97780149, який складався з заяви
позичальника, Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам та тарифів, на
підставі якого банк надав останній
кредит в сумі 2041 грн. зі сплатою 25,08 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом, (а.с.5-9).

Згідно з п.5.3. умов надання кредиту, у
випадку порушення позичальником
строків платежів по будь-якому з
грошових зобов'язань, передбачених
договором більш ніж на 30 днів,
позичальник зобов'язаний сплатити
банку штраф у розмірі 500 грн + 5% від суми
заборгованості. Пунктом 5.5.
передбачено, що терміни позовної
давності по вимогам про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за даним договором
встановлюється сторонами тривалістю 5
років. (а.с.9)

Відповідачка умови повернення кредиту
належним чином виконувати перестала, у
зв'язку з чим станом на 21.08.2013 року
утворилася заборгованість в розмірі
27783 грн. 53 коп., яка складається з
заборгованості по процентам за
користування кредитом у розмірі 8168 грн.
48 коп., пені за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором у
розмірі 17815 грн. 83 коп., штрафу в розмірі
500 грн. (фіксована частина) та штрафу в
розмірі 1299 грн. 22 коп. (процентна
складова), що підтверджується
розрахунком заборгованості, наданим
позивачем (а.с.4).

Заперечуючи проти заяви відповідачки
про застосування строку позовної
давності до вимог банку, позивач
посилався на те, що випискою з руху
коштів по кредитному рахунку
підтверджується, що відповідачка
погашала кредит в 2010 році, в 2013 році, тим
самим перервала строк позовної
давності, тому сума боргу підлягає
стягненню. У підтвердження сплати
відповідачкою частини боргових
зобов'язань за кредитом надав суду
меморіальні ордера від 10.09.2010 року,
31.05.2013 року, 18.06.2013 року (а.с. 41-44).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за
кредитним договором фінансова
установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. За
положеннями ст.. 1048 ЦК України проценти
за договором займу (кредиту)
нараховуються до дня фактичного
повернення займу, якщо інше не
передбачено договором.

Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначені умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України
зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені між ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач виконав усі зобов'язання за
договором, і сторони ці обставини не
оспорюють.

Заперечуючи проти позову, представник
відповідачки заявляв суду першої
інстанції про застосування строку
позовної давності, оскільки строк
договору закінчився 01.02.2007 року.
Заперечував факт сплати відповідачкою
будь-яких сум у погашення боргу в 2010, 2013
роках.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив з того, що банк своєчасно
звернувся до суду з даним позовом у
межах строку позовної давності,
оскільки сторонами кредитного
встановлено, що терміни позовної
давності по вимогам за стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки - пені,
штрафів за даним Договором тривають 5
років, а перебіг строку позовної
давності був перерваний діями
відповідачки по сплаті кредиту.

Між тим, апеляційним судом встановлено,
що надані позивачем в якості доказу по
справі меморіальні ордера про сплату
заборгованості не містять
беззаперечних даних про сплату саме
відповідачкою частини боргу в 2010 та 2013
році. Так, згідно з випискою руху
коштів на кредитному рахунку ОСОБА_1
погашення заборгованості відбулося
0.09.2010 року, 31.05.2013 року, 18.06.2013 року. З
меморіальних ордерів від 10.09.2010 року
вбачається, що в одному випадку платник
ОСОБА_1 перераховує через ПАТ КБ
«ПриватБанк» 1 грн ЗАО «Інгосстрах» для
погашення кредиту, а в іншому - СКС
карта «Мгновенная» також перераховує
через ПАТ КБ «ПриватБанк» 1 грн ОСОБА_1,
призначення платежу: списання коштів
на рахунок кредиту. (а.с.41) Меморіальний
ордер від 31.05.2013 року підтверджує те, що
ОСОБА_1 перерахувала ЧАО «Інгосстрах»
2040 грн на погашення боргу по кредиту,
які в той же день, згідно з іншим
меморіальним ордером від тієї ж дати,
отримала від СКС «Кредитна карта» для
погашення кредиту (а.с.42). 18.05.2013 року
ОСОБА_1 згідно з меморіальним ордером,
наданим позивачем, отримала 2800 грн з
пластикової карті «Compass+» ( платник не
вказаний), і втой же день, як зазначено
в двох інших меморіальних ордерах
перерахувала банку 1105,92 грн і 1694,08
грн..(ас.43-44).

Під час розгляду справи в апеляційному
суді відповідачка категорично
заперечувала факт сплати грошових
коштів банку і саме в цей період, а
також наявність в неї інших договірних
відносин з ПАТ КБ «ПриватБанк».

На спростування її доводів представник
позивача квитанцій з підписом платника
кредиту або інших доказів
апеляційному суду не надав.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Отже, позивачем не доведено належним
чином, що відповідачкою були виконані
дії по сплати кредиту, і строк позовної
давності переривався.

Згідно до положень ст.ст. 256, 257,
259 ЦК України позовна давність - це
строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки;
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмовій формі.

Як встановлено ч.1 ст. 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

За змістом ч.4 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи відсутні
належні докази переривання перебігу
строку позовної давності. Позивач до
звернення до суду з даним позовом не
вимагав повернення боргу ОСОБА_1.

Враховуючи, що Банк звернувся до
суду з даним позовом 05.09.2013 року,
колегія суддів погоджується з
доводами апеляції про те, що у зв'язку
із закінченням строку дії кредитного
договору 01.02.2007 року, строк позовної
давності для звернення до суду з даними
вимогами сплинув 01.02.2012 року, і суд
першої інстанції, не перевіривши усіх
обставин, передчасно ухвалив рішення
про задоволення позову.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Отже, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції, як таке,
що не відповідає положенням
матеріального та процесуального
закону, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позовних вимогах ПАТ КБ «ПриватБанк»
до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості у зв'язку зі спливом
строку позовної давності.

Таким чином, апеляційна скарга
відповідачки підлягає задоволенню, а
рішення суду першої інстанції -
скасуванню, з ухваленням нового
рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
10 грудня 2013 року скасувати.

В позові Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за користування
кредитом № DNH4KP97780149 від 01.08.2006 року
станом на 21.08.2013 року в розмірі 27783,53 грн
- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :