Ухвала

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Касьяна О.П.,
Кафідової О.В.,

Коротуна В.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
ОСОБА_5, від імені якого діє представник
ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року та додаткове рішення апеляційного
суду Харківської області від 21 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
свої вимоги тим, що на підставі
нотаріально посвідченого договору
позики від 11 травня 2007 року він позичив
ОСОБА_4 валютні цінності на суму 46 тис
доларів США, зі строком повернення до 11
листопада 2007 року. Додатковими
договорами сума позики неодноразово
збільшувалася та відстрочувався строк
повернення боргу. Проте взятих за
договором позики зобов'язань
відповідач не виконав належним чином, у
зв'язку з чим утворилася
заборгованість за цим договором. За
таких обставин позивач просив стягнути
з відповідача на свою користь
заборгованість у розмірі 1 394 415 грн 72
коп. та на відшкодування моральної
шкоди - 5 584 грн 28 коп., а також судові
витрати.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 03 вересня 2013 року
указаний позов задоволено частково:
стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
борг у розмірі 1 394 415 грн 72 коп., 5 584 грн
на відшкодування моральної шкоди та 3 441
грн судового збору.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 16 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано, у задоволенні
позовних вимог про стягнення суми
боргу відмовлено.

Додатковим рішенням апеляційного суду
Харківської області від 21
жовтня 2013 року у задоволенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати рішення апеляційного суду
Харківської області від 16 жовтня 2013
року та додаткове рішення від 21 жовтня
2013 року, залишити в силі рішення суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням апеляційним судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає відхиленню
з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України встановлено, що
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що 11 травня 2007 року
позивач ОСОБА_5 позичив відповідачу
ОСОБА_4 валютні цінності у вигляді
грошових коштів в розмірі 46 тис доларів
США, які відповідач зобов'язалася
повернути не пізніше 11 листопада 2007
року, про що того ж дня між ними було
укладено договір позики, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований у реєстрі за № 2181.

Восени 2007 року відповідач звернулася
до позивача з проханням позичити їй ще
коштів та відстрочити їх повернення до
2008 року.

Позивач погодився збільшити суму
наданої відповідачеві позики до
49 тис доларів США та відстрочити
повернення суми боргу до 11 лютого 2008
року, про що 06 листопада 2007 року до
договору позики від 11 травня 2007 року
укладено додатковий договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований у
реєстрі за № 4639.

В обумовлений договором позики термін
відповідач не змогла повністю
повернути борг, а навпаки звернулася до
позивача з проханням про збільшення
суми позики та відстрочення її
повернення.

11 лютого 2008 року між сторонами у справі
укладено додатковий договір № 2 до
договору позики від 11 травня 2007 року,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрований у
реєстрі за № 386, згідно з яким суму
позики збільшено до 54 тис доларів США,
зі терміном повернення до
11 серпня 2008 року.

08 серпня 2008 року так само, як і в
попередні рази позивач погодився на
прохання відповідача збільшити їй суму
позики до 57 тис доларів США і
відстрочити їй розрахунок за
зобов'язаннями з повернення позивачеві
боргу до 11 грудня 2008 року, про що до
договору позики сторонами укладено
додатковий договір № 3, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_7
та зареєстрований у реєстрі за № 2727.

Таким чином, відповідно до змісту
договору позики від 11 травня
2007 року (в редакції відповідно до
додаткового договору від 08 серпня
2008 року № 3) відповідач
зобов'язалася повернути позивачеві
57 тис доларів США не
пізніше 11 грудня 2008 року.

Пунктом 4 договору позики від 11 травня
2007 року (в редакції відповідно до
додаткового договору від 08 серпня 2008
року № 3) сторони встановили додаткову
відповідальність відповідача за
порушення передбачених договором
зобов'язань. Зокрема, за прострочення
виконання зобов'язань із повернення
позики відповідач повинна сплатити на
користь позивача штраф у розмірі 600 грн
за кожний день такого прострочення.

Відповідно до умов договору позики від
11 травня 2007 року (в редакції відповідно
до додаткового договору № 3 від 08
серпня 2008 року) простроченням
виконання зобов'язання за вказаним
договором вважається недотримання
строку повернення боргу більш ніж на 10
днів.

Заперечуючи проти позову, відповідач
просила застосувати строк позовної
давності, обґрунтовуючи заяву тим, що
останній платіж нею вчинено 11 грудня 2008
року, а тому відповідно до вимог ст. 257
ЦК України строк позовної давності для
звернення до суду з цим позовом
закінчився 11 грудня 2011
року.

Розглядаючи спір, який виник між
сторонами у справі, суд першої
інстанції виходив з того, що взятих за
вказаним договором позики зобов'язань
відповідач не виконала належним чином,
позики в повному обсязі не повернула,
лише частково повернула 17 тис доларів
США, останнє повернення з яких
здійснила 11 грудня 2008 року.

При цьому суд виходив з того, що
прострочення відповідачем її
зобов'язання з повернення позивачеві
боргу має місце з 21 грудня 2008 року.

Водночас, відмовляючи в задоволенні
клопотання відповідача про
застосування строків позовної
давності, суд першої інстанції виходив
із того, що відповідачем у період з 2007
до 2008 років частину боргу повернуто,
тому відповідно до положень ст. 264 ЦК
України строк позовної давності
почався з початку і не є пропущеним,
оскільки перервався вчиненням
відповідачем дії, що підтверджують
його обов'язок з повернення боргу.

При цьому суд встановив, що
представником позивача надано суду
пояснення та належні докази стосовно
поважності пропуску строку позовної
давності, а саме, судом встановлено, що
10 грудня 2011 року в межах визначеного
законом трирічного строку позовної
давності ОСОБА_5 подав до Дзержинського
районного суду м. Харкова позовну заяву
до ОСОБА_4 про стягнення суми, яку
ухвалою судді Дзержинського районного
суду м. Харкова від 10 грудня 2011 року
повернуто позивачу.

Проте ухвалою судової колегії судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області від 20 червня
2012 року ухвалу Дзержинського районного
суду м. Харкова від 02 лютого 2012 року
скасовано, що підтверджується також
змістом листа апеляційного суду
Харківської області від 24 липня 2012 року
за № 22ц/2090/3196/12р., за підписом
головуючого у справі судді
апеляційного суду Харківської області
Пшеничної Л.В. (а. с. 94 - 95).

Суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що оскільки зазначений у
договорі та додаткових угодах до нього
кінцевий строк повернення
відповідачем позичених нею коштів був
визначений 11 грудня 2008 року, а ОСОБА_5 в
установленому законом порядку
звернувся в суд з відповідними
вимогами 10 грудня 2011 року, тому
трирічний строк позовної давності для
пред'явлення позову ним не пропущений,
так як з моменту пред'явлення ним
позову від 10 грудня 2011 року за
правилами норми частини 2 статті 264 ЦК
України трирічний строк позовної
давності перервався та у відповідності
із частиною третьою названої статті,
почався заново.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

У силу вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається
вчиненням особою дії, що свідчить про
визнання нею свого боргу або іншого
обов'язку. Позовна давність
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. Після переривання
перебіг позовної давності починається
заново. Час, що минув до переривання
перебігу позовної давності, до нового
строку не зараховується.

Згідно зі змістом вказаної норми,
переривання перебігу позовної
давності внаслідок вчинення боржником
дій про визнання боргу, можливе за
умови, що строк позовної давності не
сплинув.

Переглядаючи справу в апеляційному
порядку, апеляційний суд на підставі
наявних у справі доказів правильно
встановив, що ухвалою Дзержинського
районного суду м. Харкова від 23 липня 2012
року позовну заяву ОСОБА_5 від 12 грудня
2011 року визнано неподаною та повернуто
позивачу, а ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 08
листопада 2012 року вказану ухвалу суду
першої інстанції залишено без змін, за
таких обставин дійшов обґрунтованого
висновку про відсутність підстав
вважати, що строк позовної давності
переривався відповідно до вимог ч. 2 ст.
264 ЦК України.

Обґрунтованим і таким, що узгоджується
з наявними у справі доказами і
відповідає нормам матеріального права,
є висновок апеляційного суду про те, що
пред'явлений позов про повернення
позики не підлягає задоволенню у
зв'язку зі спливом позовної давності,
на застосуванні якої наполягав
відповідач.

Водночас правильним є висновок
апеляційного суду про відмову в
задоволенні вимог позову про
відшкодування моральної шкоди за
неналежне виконання умов договору
позики, у зв'язку з безпідставністю
зазначених вимог, так як укладений між
сторонами у справі договір не містить
такої умови, а вимоги ст. ст. 625, 1050 ЦК
України не містять такого виду
відповідальності як відшкодування
моральної шкоди.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може
бути скасоване правильне по суті і
справедливе рішення з одних лише
формальних міркувань.

З огляду на вищенаведене правильним є
висновок апеляційного суду про відмову
в задоволенні указаного позову.

Ухвалюючи рішення в цій справі,
апеляційний суд повно та всебічно
дослідив наявні у справі докази,
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам ст. 316
ЦПК України, підстави для скасування
рішення відсутні, а наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують, зводяться до
переоцінки доказів.

Вищенаведене дає підстави для висновку
про те, що касаційна скарга підлягає
відхиленню, а ухвалене у справі рішення
апеляційного суду - залишенню без змін
з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, від імені
якого діє представник ОСОБА_6,
відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 16 жовтня 2013
року та додаткове рішення апеляційного
суду Харківської області від 21
жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун

О.В. Ступак