Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2056/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Василівського районного суду
Запорізької області від 12 березня 2014
року за позовом ОСОБА_2 до
Дніпрорудненської державної
нотаріальної контори Запорізької
області, третя особа ОСОБА_3 про
визнання свідоцтва про право на
спадщину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до Дніпрорудненської
державної нотаріальної контори
Запорізької області, про визнання
свідоцтва про право на спадщину
недійсним .

В позові зазначав, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4.
Після її смерті залишилося спадкове
майно у вигляді земельної ділянки, яка
розташована на території Орлянської
сільської ради Василівського району
Запорізької області. Він та його брат
ОСОБА_5 були єдиними спадкоємцями після
смерті матері. У встановлений законом
строк він не міг звернутися з заявою до
нотаріуса про прийняття спадщини ,
оскільки у нього були відсутні
документи, які б підтверджували
ступінь його родинних відносин з
матір'ю. ІНФОРМАЦІЯ_2 його брат помер.
29.08.2013 року Василівським районним судом
Запорізької області було встановлено
факт його родинних відносин з матір'ю.

Під час збору документів для
підтвердження його родинних відносин
для прийняття спадщини, він дізнався,
що брат отримав спадщину після смерті
матері. При цьому, брат не розповів йому
про те та надав нотаріусу недостовірну
інформацію, вказавши у заяві про
прийняття спадщини, що інших
спадкоємців у ОСОБА_4, окрім нього, не
має. Державний нотаріус при видачі
брату свідоцтва про право на спадщину
після смерті матері не здійснила
перевірку щодо наявності у спадкодавця
інших спадкоємців.

Посилаючись на ці обставини,
просив визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за законом, видане
Дніпрорудненською державною
нотаріальною конторою у спадковій
справі № 364 за 2011 рік, зареєстроване в
реєстрі за № 1631, видане на ім'я ОСОБА_5.

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 12 березня 2014
року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Відмовивши в задоволенні позову, суд
першої інстанції вірно посилався на
положення статей 1216-1232 ЦК України,
якими встановлені загальні положення
про спадкування; статей 1258-1285 ЦК
України - щодо здійснення права на
спадкування та підстави і порядок
спадкування за законом; статей 1296-1298 ЦК
України, якими визначено порядок
оформлення права на спадщину та на
статтю 1301 ЦК України, згідно якої
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видане, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

При цьому суд виходив з того, що
позивачем не надано належних та
достатніх доказів на підтвердження
своїх позовних вимог та які б могли
бути підставою для визнання свідоцтва
про право на спадщину, виданого на ім'я
ОСОБА_5 недійсним - в силу вимог статті
1301 ЦК України, яка вказана позивачем в
якості правового обґрунтування
позовних вимог.

Основний довід апеляційної скарги
полягає в тому, що суд першої інстанції
дійшов невірного висновку, що довідка
Орлянської сільської ради від 04.11.2011
року № 2973 про проживання ОСОБА_2 із
померлою ОСОБА_4 на день її смерті, не є
належним і допустимим доказом
прийняття ОСОБА_2 спадщини після ОСОБА_4
- за наявності реєстрації місця
проживання ОСОБА_2 у м. Запоріжжі. Суд не
врахував, що статтею 33 Конституції
України гарантується кожному свобода
пересування, вільний вибір місця
проживання тощо.

Цей довід апеляційної скарги не
знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла ОСОБА_4 , що підтверджується
свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 -
виданим повторно 04.07.2013 року. ОСОБА_4
постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2,
(а. с. 7; 21).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася
спадщина, в обсяг якої входило право на
земельну частку (пай) - згідно
Сертифікату, виданого Василівською
районною державною адміністрацією
Запорізької області 31.01.1997 року на
підставі рішення Василівської
районної державної адміністрації
Запорізької області від 13.05.1996 року за
№400, розміром 4,46 га, що перебувала у
колективній власності КСП
«Орлянський» на території Орлянської
сільської ради Василівського району
Запорізької області, і належала
спадкодавцю на підставі Сертифікату на
право на земельну частку (пай) Серії ЗП
№0102193 зареєстрованого у Книзі
реєстрації сертифікатів на право на
земельну частку (пай) за №287 (а. с. 14-15).

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 29 серпня 2013
року встановлено факт родинних
відносин, а саме, що ОСОБА_2 є рідним
сином ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.
Тобто, позивач ОСОБА_2 у відповідності
до вимог статей 1261, 1222 ЦК України є
спадкоємцем першої черги після смерті
ОСОБА_4 за законом.

Виходячи зі змісту статей 1268-1270 ЦК
України, позивач повинен був здійснити
певні дії, передбачені цими правовими
нормами.

Так, статтею 1268 ЦК України передбачено,
що спадкоємець за заповітом чи за
законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її. Не допускається
прийняття спадщини з умовою чи із
застереженням. Спадкоємець, який
постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Згідно положень статті 1269. ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини. Заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України визначено, що для
прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини.

Відповідно до положень статті 1272 ЦК
України якщо спадкоємець протягом
строку, встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її.

Частиною 3 статті 1272 ЦК України
передбачено, що за позовом спадкоємця,
який пропустив строк для прийняття
спадщини з поважної причини, суд може
визначити йому додатковий строк,
достатній для подання ним заяви про
прийняття спадщини.

З матеріалів справи видно, що позивач
ОСОБА_2, не проживаючи постійно з
матір'ю на час її смерті
(зареєстрований та проживає у м.
Запоріжжі за адресою: АДРЕСА_1), не
звернувся до нотаріальної контори у
передбачений ст. 1270 ЦК України строк з
особистою заявою про прийняття
спадщини, тобто, спадщину не прийняв (а.
с. 2; 5).

Посилання позивача на те, що він не
звернувся вчасно до нотаріальною
контори з заявою про прийняття
спадщини, оскільки не мав документів,
які б підтверджували факт його
родинних відносин з матір'ю, є
неприйнятними, оскільки при зверненні
до нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини не має необхідності
зразу подавати всі документи, що
підтверджують наявність спадкового
майна або факт родинних відносин зі
спадкодавцем.

Позивач понад 2 роки після смерті
матері не звертався до нотаріальної
контори, не отримував постанови
нотаріусу про відмову у вчиненні
нотаріальних дій, а лише у липні 2013
року звернувся до суду з заявою про
встановлення факту родинних відносин.
Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 29.08.2013 року
встановлено факт родинних відносин, а
саме, що ОСОБА_2 є рідним сином ОСОБА_4,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11).

З позовною заявою про встановлення
йому додаткового строку на прийняття
спадщини позивач ОСОБА_2 звернувся до
суду лише 12.09.2013 року (а. с. 10).

Рішенням Василівського районного суду
Запорізької області від 12.12.2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 19.02.2014 року, ОСОБА_2 відмовлено у
встановленні додаткового строку на
прийняття спадщини _ (а. 22-23; с. 84).

Позивач ОСОБА_2, посилаючись на
положення статті 1301 ЦК України, якою
передбачено, що свідоцтво про право на
спадщину визнається недійсним за
рішенням суду, якщо буде встановлено,
що особа, якій воно видане, не мала
права на спадкування, а також в інших
випадках, встановлених законом,
посилався на те, що його брат - ОСОБА_5 не
вказав в заяві про прийняття спадщини,
що є інший спадкоємець - його брат
ОСОБА_2, вважав, що з цих підстав
свідоцтво про право на спадщину, яке
було видано на ім'я ОСОБА_5 має бути
визнано недійсним.

При цьому позивач також вказував на те,
що він постійно проживав з матір'ю в с.
Орлянське Василівського району, а тому
вважається таким, що прийняв спадщину
(без подачі відповідної заяви до
нотаріальної контори), а тому і з цих
підстав слід визнати недійсним
свідоцтво про право на спадщину, яке
було видано на ім'я ОСОБА_5

Під час розгляду справи апеляційним
судом встановлено, що суд першої
інстанції дотримався вимог ст. 212 ЦПК
України і оцінив всі надані сторонами
докази на ґрунті всебічного, повного,
об'єктивного та безпосереднього їх
дослідження, а також оцінив належність
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, достатність і взаємний
зв'язок доказів у їх сукупності,
відобразив в рішенні результати
оцінки доказів.

Позивач, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
ЦПК України, які зобов'язують його на
засадах змагальності доводити свої
позовні вимоги переконливими,
належними та припустимими доказами,
таких доказів не надав.

Суд першої інстанції, діяв у
відповідності до норм цивільного
процесуального законодавства, зокрема,
ст. 11 ЦПК України, яка вказує, що суд
розглядає справи на підставі наданих
йому доказів, а особа, яка бере участь в
справі, розпоряджається своїми правами
щодо предмету спору на власний розсуд.

Зокрема, в мотивувальній частині
судового рішення відображено, що
належні докази на підтвердження того,
що ОСОБА_2 фактично прийняв спадщину
після смерті матері, він суду не надав,
оскільки, як вбачається із його
паспорту, копія якого є у справі,
зареєстрованим місцем його проживання
є АДРЕСА_1, а постійним місцем
проживання ОСОБА_4 було: АДРЕСА_2, що
підтверджується довідкою Орлянської
сільської ради № 2973 від 04.11.2011 року (а.
с. 5; 14). В цій довідці Орлянської
сільської ради зазначено, що разом з
ОСОБА_4 постійно проживав лише ОСОБА_5.

Судом першої інстанції правильно
зазначено, що надана представником
позивача в судовому засіданні заява,
копія якої є у справі, відповідно до
якої позивач просить голову Орлянської
сільської ради видати йому довідку про
те, що він з літа 2010 року проживав разом
з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2 без
реєстрації, доглядав за нею разом з
братом та здійснював поховання матері,
не є належним доказом на підтвердження
факту прийняття ним спадщини, з позовом
до суду про встановлення факту
прийняття спадщини позивач не
звертався.

Крім того, у всіх заявах до суду (з
приводу цієї справи та інших справ) та
до нотаріальної контори ОСОБА_2 вказує
своє місце проживання: АДРЕСА_1, яке є
відмінним від місця постійного
проживання його матері - ОСОБА_4, яка
постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2
(а. с. 2; 10; 13; 21; 33; 44 - на звороті; 52-53).

Довідка, на яку посилається ОСОБА_2 в
апеляційній скарзі (довідка
Орлянської сільської ради від 04.11.2011
року № 2973, яка на його думку,
підтверджує його позовні вимоги - щодо
його проживання із померлою ОСОБА_4 на
день її смерті ), як вже зазначалося
судом першої інстанції, стосується
факту проживання за цією адресою не
позивача ОСОБА_2, а його брата - ОСОБА_5
(а. с. 33).

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються неправильного висновку
суду першої інстанції щодо
недоведеності позовних вимог ОСОБА_2
та відсутності підстав для визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на спадщину за законом,
виданого Дніпрорудненською державною
нотаріальною конторою у спадковій
справі № 364 за 2011 рік, зареєстрованого в
реєстрі за № 1631 та виданого на ім'я
ОСОБА_5. Апелянт вказує, що підставою
для визнання недійсним вказаного
свідоцтва про право на спадщину є та
обставина, що його брат ОСОБА_5 не
вказав в заяві про прийняття спадщини,
що є інший спадкоємець, а нотаріус, не
перевіривши наявність чи відсутність
інших спадкоємців, видала ОСОБА_5
оспорюване ним свідоцтво про право на
спадщину.

Такі доводи апеляційної скарги є
неспроможними.

Як вбачається із спадкової справи,
ОСОБА_5, який є сином ОСОБА_4, прийняв
спадщину після смерті матері, оскільки
постійно проживав з нею разом як до її
смерті, так і після цього. Факт
прийняття ним спадщини також
підтверджується паспортом ОСОБА_5,
вищевказаною довідкою Орлянської
сільської ради та іншими матеріалами
спадкової справи (а. с. 28; 31; 33; 37-на
звороті; 59).

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_5
у заяві від 19.11.2011 року про прийняття
спадщини після смерті матері, поданою
до Дніпрорудненської державної
нотаріальної контори Запорізької
області, копія якої у справі, не
зазначив про те, що є ще спадкоємець -
ОСОБА_2. Але, діючим законодавством
України не передбачено
відповідальність спадкоємця у випадку
надання ним неповної чи неправдивої
інформації, викладеної у такій заяві,
як і обов'язку нотаріуса встановлювати
коло спадкоємців у випадку, якщо про
них йому не відомо.

Також суд першої інстанції вказує, що
той факт, що позивач на час відкриття
спадщини був пенсіонером, що
підтверджується його пенсійним
посвідченням, копія якого є у справі, не
є підставою до визнання його таким, що
прийняв спадщину. Так, відповідно до
статті 1241 ЦК України право на
обов'язкову частку у спадщині особи,
зазначені у цій статті, мають у випадку
наявності заповіту, складеного
спадкодавцем, проте, ОСОБА_4 заповіт не
складала (а. с. 33).

Суд першої інстанції дійшов висновку,
що оскільки після спливу строку
прийняття спадщини крім ОСОБА_5 до
нотаріальної контори ніхто не
звернувся з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_4, у
нотаріуса не було законних підстав для
відмови йому у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом, яке було
видано 13.12.2011 року, тобто у строк,
передбачений статтею 1298 ЦК України.
Також, з урахуванням вищевикладеного,
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку, що нотаріус правомірно
діяла, як у відповідності до вимог ЦК
України, так і Закону України "Про
нотаріат", Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої Наказом
Міністерства юстиції України 03
березня 2004 року за N 283/8882 зі змінами.
Відмовивши в задоволенні позову з
підстав недоведеності позовних вимог,
суд правильно вказав, що позивачем не
надано суду належні та достатні докази
на підтвердження своїх позовних вимог
та які б могли бути підставою для
визнання недійсним свідоцтва про
право на спадщину - у відповідності до
вказаної позивачем статті 1301 ЦК
України.

Інші доводи апеляційної скарги не
дають підстав для встановлення
неправильного застосування судом
першої інстанції норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, а тому судова колегія вважає, що
підстав для скасування рішення суду
першої інстанції не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Василівського районного суду
Запорізької області від 12 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: