Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/1447/14 Головуючий у 1
інстанції: Сінєльнік Р.В.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 23» квітня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Запоріжжя від 10 лютого 2014 року по
справі

за позовом ОСОБА_3 до Заводського
відділу державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції, третя особа: Публічне
акціонерне товариство «Райффайзен
банк Аваль», про звільнення майна з-під
арешту, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з
позовною заявою до Заводського ВДВС
Запорізького МУЮ, третя особа: ПАТ
«Райффайзен банк Аваль», про
звільнення майна з-під арешту.

Зазначила, що 04 червня 2007 року
державним виконавцем Поповою І.С.
накладено арешт на автомобіль БМВ 520, 1999
року випуску, д.н. НОМЕР_1, який належить
їй на праві приватної власності на
підставі свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_2, виданого
Запорізьким МРЕВ-1 ДАІ ГУ УМВС України 17
грудня 2004 року за ініціативою ПАТ
«Райффайзен банк Аваль». Відповідно до
листа ПАТ «Райффайзен банк Аваль»
заборгованість перед банком вона не
має. Звернувшись до Заводського ВДВС
Запорізького МУЮ з приводу зняття
арешту з автомобіля, отримала відмову.
Вважає, що арешт було накладено
державним виконавцем Поповою І.С.
незаконно, у знятті арешту відмовлено.

Просила зняти арешт з автомобіля БМВ 520,
1999 року випуску, д.н. НОМЕР_1, дати оцінку
діям державного виконавця Попової І.С.

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 10 лютого 2014 року в
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційною скаргою ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Постановляючи рішення про відмову у
позові ОСОБА_3 до виконавчої служби
Заводського ВДВС м. Запоріжжя про
зняття арешту, суд виходив з
недоведеності позовних вимог.

Проте повністю з такими висновками не
можна погодитися.

Із матеріалів справи вбачається, що з
виконання виконавчого напису
нотаріуса про звернення стягнення на
автомобіль було відкрито виконавче
провадження, за яким ОСОБА_3 є
боржником, а ПАТ «Райффайзен банк
Аваль» стягувачем. В межах відкритого
виконавчого провадження державним
виконавцем винесена постанова від
05.06.2007 р. про накладення арешту на
автомобіль БМВ 520, 1999 року випуску, д.н.
НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 на праві
приватної власності.

Обґрунтування позову та заперечення на
них свідчить про те, що предметом спору
у даному випадку є дії державного
виконавця Заводського відділу
державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції, учинені під час примусового
виконання виконавчого напису.

Так, ОСОБА_3 позовні вимоги до ВДВС про
зняття арешту обґрунтовувала
невідповідністю вимогам закону дій
державного виконавця Попової І.С. при
винесенні постанови про накладення
арешту та незаконну відмову державного
виконавця зняти арешт з автомобіля.

Заперечуючи проти заявленого позову,
виконавча служба посилалася на те, що
автомобіль перебуває під арештом,
оскільки ОСОБА_3 не сплатила виконавчий
збір та витрати на проведення
виконавчих дій, які стягнуті з боржника
постановами державного виконавця від
12.06.2007 року та 15.06.2007 року.

Умови і порядок виконання рішень судів
та інших органів (посадових осіб), що
підлягають примусовому виконанню у
разі невиконання їх у добровільному
порядку, визначає Закон України «Про
виконавче провадження» від 21.04.99 р.
№606-XIV.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону
України від 21.04.99 р. №606-XIV примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу, яка входить
до системи органів Міністерства
юстиції України.

Статтею 1 Закону України від 21.04.99 р. N
606-XIV визначено, що виконавче
провадження - це сукупність дій органів
і посадових осіб, зазначених у цьому
Законі, що спрямовані на примусове
виконання рішень судів та інших
органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначених цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів, а також
рішеннями, що відповідно до цього
Закону підлягають примусовому
виконанню (далі - рішення).

Згідно ст. 55 Закону України «Про
виконавче провадження» в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, арешт на майно боржника
може накладатися державним виконавцем
шляхом, зокрема, винесення постанови
про відкриття виконавчого провадження,
якою накладається арешт на майно
боржника та оголошується заборона на
його відчуження; винесення постанови
про арешт коштів та інших цінностей
боржника, що знаходяться на рахунках і
вкладах чи на зберіганні в банках або
інших фінансових установах; винесення
постанови про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його
відчуження; проведення опису майна
боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про
відкриття виконавчого провадження або
за постановою про арешт майна боржника
та оголошення заборони на його
відчуження може бути накладений арешт
у межах суми стягнення за виконавчими
документами з урахуванням витрат,
пов'язаних з проведенням виконавчих
дій на виконання на все майно боржника
або на окремо визначене майно боржника.
У разі потреби постанова, якою
накладено арешт на майно боржника та
оголошено заборону на його відчуження,
надсилається державним виконавцем до
органу нотаріату та інших органів, що
здійснюють реєстрацію майна або ведуть
реєстр заборони на його відчуження.

Копія постанови державного виконавця
про арешт коштів чи майна боржника не
пізніше наступного після її винесення
дня надсилається боржнику та
відповідно до банків чи інших
фінансових установ або органів,
зазначених у частині другій цієї
статті.

Ст. 37 вказаного Закону в редакції, яка
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, передбачала, що
виконавче провадження підлягає
закінченню у випадках, зокрема,
фактичного повного виконання рішення
згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст. 59 Закону було
передбачено, що у разі прийняття судом
рішення про звільнення майна з-під
арешту або сплати боржником повної
суми боргу за виконавчим документом до
реалізації арештованого майна
боржника, майно звільняється з-під
арешту за постановою державного
виконавця не пізніше наступного дня,
коли йому стало відомо про такі
обставини. Копія постанови про
звільнення майна з-під арешту
надсилається боржнику та до органу
(установи), якому була надіслана
постанова про накладення арешту на
майно боржника на виконання.

Аналогічні положення щодо обов'язку
державного виконавця зняти арешт з
майна у випадку виконання рішення суду
до реалізації цього майна містить
Закон України «Про виконавче
провадження» в нині діючій редакції.

Згідно ч. 1 ст. 82 Закону України «Про
виконавче провадження» рішення, дії
або бездіяльність державного
виконавця та інших посадових осіб
державної виконавчої служби можуть
бути оскаржені стягувачем та іншими
учасниками виконавчого провадження
(крім боржника) до начальника відділу
якому безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до керівника
відповідного органу державної
виконавчої служби вищого рівня чи до
суду.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

При виборі способу захисту цивільного
права необхідно виходити із
суб'єктивного права та характеру його
порушення.

Право вибору способу захисту
порушеного або оспорюваного права
належить позивачеві відповідно до
вимог ст.ст. 3,11,31 ЦПК України, тоді як
перевірка відповідності цього способу
наявному порушенню і меті судового
розгляду у відповідності до ст.4 ЦПК є
обов'язком суду.

Проте суд не звернув увагу на
вищевикладені вимоги закону та
відмовив у позові за недоведеністю.

Таким чином, оскільки предмет спору
стосується дій державного виконавця,
обраний позивачкою спосіб звернення до
загального суду з позовною заявою до
виконавчої служби про зняття арешту з
автомобіля з врахуванням підстав
позову та заперечень не відповідає
характеру порушених прав та способу їх
захисту, визначеного Законом України
«Про виконавче провадження», який
регулює спірні правовідносини.

З огляду на викладене та на підставі п.4
ст.309 ЦПК України підлягають зміні
мотиви відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 10 лютого 2014 року змінити
в частині мотивів відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: