Номер провадження: 22-ц/785/2195/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Троїцька Л. Л.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.04.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Троїцької Л.Л.,

суддів -Таварткіладзе О.М., Кварталової
А.М.

при секретарі - Швець В.Ф.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа
Одеська міська рада про поновлення
користування земельною ділянкою
відповідно до документів першовідводу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_2
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 16 грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

30.10.2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися з
позовом до суду до ОСОБА_4, третя особа
ОМР, уточнивши який остаточно, просили:

- поновити їм користування частиною
земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1,
що суміжна з земельною ділянкою
відповідачки за адресою АДРЕСА_2,
шляхом встановлення межі відповідно до
документів першовідводу;

- знести самочинно побудований гараж,
що позначений літ. «Б» в технічному
паспорті на житловий будинок в АДРЕСА_2,
складеному КП «Одеське міське бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості» 27.08.2009
року.

Позов обґрунтований тим, що вони є
співвласниками житлового будинку
АДРЕСА_1, а відповідачка ОСОБА_4 є
власником житлового будинку під № 2 за
тією ж адресою.

Відповідачка здійснила переставлення
огорожі на спільній межі між ділянками
в сторону їх земельної ділянки на
відстань 0,76 м.

Крім того, самочинно побудований гараж
відповідачки під літ. «Б» частково
розміщений на території земельної
ділянки, що знаходиться в їх
користуванні (а.с.2-4, 142).

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 16.12.2013 року в задоволені
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено в
повному обсязі (а.с. 157-160).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3
просять рішення суду скасувати,
ухвалити нове за їх позовом,
посилаючись на те, що рішення
постановлено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Колегія суддів, заслухав
суддю-доповідача, який виклав зміст
рішення, перевіривши матеріали справи
в межах апеляційної скарги, заперечень
на неї, вважає, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Судом 1-ї інстанції встановлені і
підтверджені матеріалами справи
наступні обставини.

На підставі рішення Виконкому Одеської
міської ради №1134 від 15.09.1949 року та
згідно договору на право забудови
будинку і безстрокового користування
земельною ділянкою від 07.08.1950 року
ОСОБА_5 було відведено земельну ділянку
площею 596 кв.м.

24.07.1950 року здійснено винос меж
земельної ділянки, які закріплені
геодезичними знаками в районі 2-ї лінії
Дмитрівки Кагановічського району м.
Одеси (а.с.5-12).

На підставі рішення Виконкому Одеської
міської ради № 1681 від 30.12.1950 року та
згідно договору на право забудови
будинку і безстрокового користування
земельною ділянкою від 09.03.1951 року
ОСОБА_6 відведено земельну ділянку
площею 599 кв.м.

27 березня 1950 року здійснено винос меж
земельної ділянки, які закріплені
геодезичними знаками в районі 2-ї лінії
Дмитрівки Кагановічського району м.
Одеси (а.с.22-26).

25.02.1997 року ОСОБА_3 на підставі договору
купівлі-продажу придбав у ОСОБА_5 33/50
частин житлового будинку з надвірними
спорудами, що розташовані на земельній
ділянці площею 596 кв.м. за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.20).

Іншим співвласником 17/50 частин
вищевказаного житлового будинку
згідно договору купівлі-продажу від 12
березня 1997 року був ОСОБА_8 (батько
позивачки ОСОБА_2), який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19).

Спадкоємцями майна померлого є його
доньки ОСОБА_2 та ОСОБА_9 (а.с.21).

Сторони по справі є суміжними
користувачами земельних ділянок, що
розташовані в АДРЕСА_1.

Вказані ділянки мають площу більшу ніж
та, що зазначена у правовстановлюючих
документах першовідводу.

Так, у фактичному користуванні
позивачів ОСОБА_2 знаходиться земельна
ділянка площею 751 кв.м., що на 23,1 кв. м.
перевищує площу земельної ділянки за
документами першовідводу з
урахуванням збереження надлишку
(а.с.13;35-43).

Відповідачка ОСОБА_4 фактично
користується земельною ділянкою
площею 680,6 кв.м., тобто з перевищенням на
81,6 кв.м. (а.с.30-34).

Спірний гараж під літ. «Б», що
знаходиться на земельній ділянці
відповідачки, самовільно побудований
її чоловіком у 1963 році. Дані обставини
підтверджуються рішенням міжвідомчої
комісії виконкому Київської райради
від 28.12.1976 року, яким було вирішено в
якості винятку дозволити ОСОБА_6
використовувати його для зберігання
автомобіля та свідоцтвом про право на
спадщину за законом від 16.04.1998 року
(а.с.14).

У 2010 році відповідачка ОСОБА_4
звернулася до Київського районного
суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 про визначення порядку
користування земельною ділянкою в
існуючих межах.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Одеської області від 22.08.2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено
(а.с.112-114).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 по наступній справі, суд
1-ої інстанції виходив з того, що паркан,
який розділяє земельні ділянки сторін
не переміщувався, проходить саме по
стіні гаражу відповідача, що був
побудований у 1963 році, тобто задовго до
того, як позивачі набули права
власності на вказану частину житлового
будинку з надвірними спорудами.

Проаналізував докази, які містяться в
матеріалах справи, а також оглянув
земельні ділянки сторін під час
виїзного судового засідання, суд
прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що ОСОБА_2 не надано жодного доказу
порушення з боку відповідача їх прав
шляхом перенесення огорожі і
знаходження частини гаражу на
земельній ділянці, якою вони
користуються.

Тобто позивачі не довели суду тих
обставин, на які вони посилались як на
підставу своїх вимог.

При розгляді справи по суті, суд
керувався вимогами ст.ст. 3, 10, 11, ч.1 ст.15,
ст.ст.57, 60 ЦПК України, а також ст. ст. 91,
167 ЗК України в редакції 1970 року; ч.1 ст.30
ЗК України в редакції 1990 року; ст. 107, ч.2
ст. 120, ч.2 ст.152 ЗК України в редакції 2001
року та роз'ясненнями, викладеними в п.5
Постанови №6 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України».

Колегія погоджується з висновками суду
і вважає, що вони відповідають
фактичним обставинам справи та нормам
матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги про те, що
суд 1-ї інстанції при вирішенні спору
виходив з того, що сторони по справі є
власниками земельної ділянки, а ні
землекористувачами, не можуть бути
підставою для скасування рішення,
оскільки, на думку колегії, це вказано
судом помилково і не впливає на суть
спору.

В матеріалах справи відсутні
документи, що підтверджують право
власності на земельні ділянки сторін.
Останні не заперечували проти того, що
вони є землекористувачами суміжних
земельних ділянок, а не їх власниками.

Дані обставини також підтверджені
рішенням апеляційного суду Одеської
області від 22.08.2013 року, яким відмовлено
в позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визначення порядку користування
земельною ділянкою в існуючих межах.

Вказаний недолік суд 1-ої інстанції
може виправити за заявою учасників
процесу або за власною ініціативою в
порядку ст.219 ЦПК України.

Твердження в апеляційній скарзі про те,
що відповідачка захопила 0,76 м.
земельної ділянки ОСОБА_2 і її
самочинно побудований гараж під літ.
«Б» частково розмішений на території
їх земельної ділянки, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні.

Крім того, колегія звертає увагу на те,
що колишні власники жилих будинків та
користувачі земельних ділянок не
заявляли один до одного ніяких
претензій ні з приводу встановленої
між ділянками огорожі, ні з приводу
знесення самочинно побудованого
гаражу.

При цьому колегія не приймає до уваги
посилення в скарзі на невідповідність
висновків суду щодо гаражу, який на
думку Бикових судом не визнаний
самочинним.

Вказані посилення суперечать
мотивувальній частині рішення.

Доводи скарги про те, що судом
безпідставно відмовлено позивачам в
призначенні судової
будівельно-технічної експертизи і в
порушення норм
цивільно-процесуального
законодавства, як докази, прийняті
висновки експертиз, які були проведені
по іншій справі, є неспроможними,
оскільки клопотання про її призначення
розглянуто у встановленому законом
порядку.

Таке клопотання було заявлено і у суді
апеляційної інстанції і також залишено
без задоволення.

З приводу невідповідності площі
земельних ділянок сторін дійсно
проводилось ряд експертиз при розгляді
цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визначення порядку
користування земельною ділянкою в
існуючих межах.

Висновки даних експертиз були
предметом розгляду в суді апеляційної
інстанції і враховувались при
постановленні рішення від 22.08.2013 року.

Вказаним рішенням встановлено, що
обидві суміжні ділянки мають більшу
площу ніж та, що зазначена у
правовстановлюючих документах
першовідводу.

Однак, при цьому, суд апеляційної
інстанції прийшов до висновку про те,
що межі земельної ділянки, якою
користується ОСОБА_4, ніхто не
порушував. Тому можливо зробити
висновок, що і з боку земельної ділянки
ОСОБА_2 межа теж не порушувалась.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь і самі особи або особа, щодо якої
встановлено ці обставини.

По даній справі суд мав право приймати
за письмові докази висновки експертиз,
які проводились по вищевказаній
справі, що не суперечить вимогам ст. 57
ЦПК України.

Посилення в скарзі на те, що судом були
порушені вимоги ч.3 ст. 158 ЦПК України,
згідно з якою, судове засідання
проводиться в спеціально обладнаному
для цього приміщенні суду - залі
засідань, є безпідставні.

Проведення виїзного судового
засідання не суперечить нормам
цивільно-процесуального законодавства
і оформлюється протоколом про окремі
процесуальні дії, в порядку ст.200 ЦПК
України, що і було зроблено судом 1-ої
інстанції (а.с.143).

З урахуванням викладеного колегія не
знаходить правових підстав для
скасування рішення суду 1-ої інстанції.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 16 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом 20-ти днів з дня набрання
законної сили безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

Л.Л.Троїцька

О.М.Таварткіладзе

А.М.Кварталова