Провадження № 2/591/301/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2014 року Зарічний районний
суд м. Суми в складі:

головуючого: судді Шершак М.І.

при
секретарі: Кузьмичовій Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Суми справу
за позовом ОСОБА_1 до Державного
вищого навчального закладу
«Українська академія банківської
справи Національного банку України»,
про покладення зобов'язань укласти
контракт, та стягнення сум
невиплаченої заробітної плати при
звільненні працівника

ВСТАНОВИВ:

Позивачка остаточно уточнивши вимоги
які мотивує тим, що з 01 вересня 2005
року працювала на посаді доцента в
Державному вищому навчальному закладі
"Українська академія банківської
справи Національного банку України". В
подальшому 18.06.2012 року працедавцем з
нею було укладено черговий контракт на
термін з 01.09.2012 року по 31.08.2013 року.

31.08.2013 року її було звільнено з
займаної посади відповідно до п.2 ст. 36
КЗпП України у зв'язку з закінченням
строку трудового договору
(контракту).Після її звільнення було
оголошено конкурс на заміщення
вакантної посади, на який вона подала
відповідну заяву. За процедурою
конкурсу 28.10.2013 року було проведено
засідання кафедри бухгалтерського
обліку і аудиту, а 30.10.2013 року відбулося
засідання вченої ради ДВНЗ "Українська
академія банківської справи
Національного банку України", у
результаті чого їй було відмовлено в
прийнятті на роботу на вакантну посаду,
останню обійняв інший учасник
конкурсу з меншою кваліфікацією, ніж
її.

Вважає, що вказаними діями по відмові у
працевлаштуванні Державним вищим
навчальним закладом "Українська
академія банківської справи
Національного банку України" були
порушені її права на працевлаштування
в даній установі. Так, відповідно до п.
4.10 укладеного між позивачкою та
працедавцем контракту, на момент
проголошення конкурсу вона мала
переважне право на укладання контракту
з працедавцем на новий строк, що не було
враховане при призначенні та
проведенні конкурсу на заміщення
вакантної посади. Крім того, ст. 116 КЗпП
України передбачено, що власник
повинен письмово повідомити
працівника про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
чого працедавцем зроблено не було і
суми за відпрацьований час нараховані
не були. Відповідно до розкладу
екзаменаційної сесії для студентів 2
курсу заочної форми навчання на період
з 10.06.2013 року по 23.06.2013 року нею були
прочитані лекції з дисципліни
"Статистичний облік" загальною
тривалістю 8 академічних годин, а саме
11.06.2013 року та 19.06.2013 року, що
підтверджується відповідним
розкладом. Оплату вищевказаних годин
при остаточному розрахунку
роботодавцем проведено не було, що
порушує вимоги ст. 116 КЗпП України. Крім
того, ст. 117 КЗпП України передбачено, що
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір,
відповідач повинен виплатити
працівникові середній заробіток за
весь час затримки по день
фактичного розрахунку. Крім не
проведення оплати за прочитані лекції
, відповідач також не виплатив їй
частину заробітку за фактично
відпрацьований робочий час.

Так, відповідно до затвердженого
відповідачем індивідуального плану
роботи викладача, тривалість її
робочого часу на 2012-2013 роки мала бути 1548
годин. У той же час, згідно зі звітом про
виконання індивідуального плану
роботи за 2012-2013 роки навчальні роки нею
було фактичного відпрацьовано 2 134
години (відхилення складає +586 годин).

Понаднормово виконана робота
відповідачем їй не оплачувалася і при
розрахунку заробітної плати до уваги
відповідачем не приймалася.

Вважає, що відповідно до вимог ЗУ "Про
вищу освіту" від 17.01.2002 року, Наказу МОНУ
від 02.06.1993 р. № 161 "Про затвердження
Положення про організацію навчального
процесу у вищих навчальних закладах",
ст.ст. 116, 117 КЗпП України, відповідач має
сплатити їй 50 999,58 грн.

У судовому засіданні позивачка свої
вимоги підтримала, просить їх
задовольнити.

Відповідач не погоджується з
позовом, вважає вимоги позивача не
обґрунтованими, та такими, що не
відповідають об'єктивним обставинам
справи з наступних підстав: ОСОБА_1
була звільнена із займаної посади
31.08.2013 року у зв'язку із закінченням
строку дії контракту п. 2, ст. 36 КЗпП
України. Але, як вбачається із позовної
заяви, позивач вимагає укласти з ним
контракт на новий строк мотивуючи
умовами контракту строк дії якого вже
сплив.

Отже, відповідно до ч. З ст. 54 Закону
України «Про освіту» та Положення про
обрання та прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів III і IV рівня
акредитації, затвердженого наказом
Міністерства освіти і науки України
№744 від 24.12.2002 року прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
здійснюється на основі конкурсного
відбору. Отже, судження позивача про те,
що за результатами конкурсу на
заміщення вакантної посади їй було
незаконно відмовлено у
працевлаштуванні, являється
голослівним. Позивачці проведені всі
належні виплати, просить суд
відмовити в задоволенні вимог.

Суд заслухавши сторони по справі,
свідків, дослідивши надані докази
вважає, що позов не підлягає
задоволенню , згідно наступного:

Як було встановлено під час
судового засідання, що з 0 1 вересня 2005
року позивачка перебувала у трудових
відносинах з відповідачем, обіймала
посаду доцента в Державному вищому
навчальному закладі "Українська
академія банківської справи
Національного банку України". 18.06.2012
року з позивачкою було укладено
черговий контракт на термін з 01.09.2012
року по 31.08.2013 року. 31.08.2013 року її було
звільнено з займаної посади відповідно
до п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з
закінченням строку трудового договору,
контракту - матеріали справи
а.с.а.с.11-19, 29-35.

Аналізуючи положення контракту про
працевлаштування позивачки,
а.с.а.с.31-35, суд не може погодитись з
твердженням позивачки в тій частині,
що п. 4.10. контракту начебто дає їй
переважне право на укладення нового
контракту, є такими, що не відповідає
вимогам закону.

Оскільки, по-перше, п. 4.10. укладеного
контракту було передбачено укладення
контракту на наступний строк за
взаємною згодою позиваки і
відповідача, на що працюючий має
переважне право. Тобто з боку
керівництва відповідача по справі
згоди щодо продовження строку дії
контракту не було, про що ОСОБА_1 було
повідомлено 13.06.2013 року а.с.36. По-друге,
безпідставність вимог позивача
підтверджується тим, що на момент
проведення конкурсу на заміщення
вакантної посади строк дії контракту,
укладеного з позивачем, вже минув, а
тому і умови визначені контрактом на
момент проведення конкурсу не діяли.

Порядок прийняття на вакантну посаду
науково-педагогічного працівника
регламентується наказом МОН №744 від
24.12.2002 року, де зазначено, що обрання
здійснюється за результатами таємного
голосування Вченої ради вищого
навчального закладу. Обраним
вважається той претендент, який здобув
більше 50 % голосів присутніх членів
Вченої ради. Рішення Вченої ради є
підставою для укладення трудового
договору з обраною особою. За
результатами голосування Вченої ради
30.10.2013 року ОСОБА_1 не було
рекомендовано на зайняття вакантної
посади доцента а.с.37.

Позивачка зазначає, що з нею не було
здійснено повний розрахунок
заробітної плати, а саме: за лекції
прочитані 11.06.2013 року та 19.06.2013 року,
однак суд вважає за необхідне
зазначити, що відповідно до п. 5.1.
Положення про організацію навчального
процесу у вищих навчальних закладах,
затвердженого наказом МОН України від 2
червня 1993 року № 161, робочий час
викладача визначається обсягом його
навчальних, методичних, наукових і
організаційних обов'язків у поточному
навчальному році, відображених в
індивідуальному робочому плані.
Тривалість робочого часу викладача з
повним обсягом обов'язків становить не
більше 1548 годин на навчальний рік при
середньо тижневій тривалості 36 годин.
Пунктом 5.3. положення передбачено, що у
вищих навчальних закладах 3 і 4 рівня
акредитації мінімальний та
максимальний обов'язковий обсяг
навчального навантаження викладача в
межах його робочого часу встановлює
вищий навчальний заклад з урахуванням
виконання ним інших обов'язків
методичних, наукових, організаційних і
у порядку, передбаченому його статутом
та колективним договором. Згідно
положення про організацію, планування
та облік робочого часу науково-
педагогічних працівників у Державному
вищому навчальному закладі "Українська
академія банківської справи
Національного банку України".,
затвердженого ректором 28.03.2011 року,
тривалість робочого часу викладача з
повним обсягом обов'язків становить не
більше 1548 годин на навчальний рік при
середньо тижневій тривалості 36 годин.
Відповідно до індивідуального плану
роботи ОСОБА_1,а.с.а.с.38-39, що є джерелом
відображення робочого часу згідно
наказу МОН України від 2 червня 1993 року
№ 161, запланований обсяг навчальної
роботи ОСОБА_1 складає 791 годину на рік,
а фактично виконано 773 години, даний
план заповнюється безпосередньо
викладачем та перевіряється
завідувачем кафедри, про що свідчать їх
підписи. Відповідно до табелю обліку
робочого часу 11.06.2013 року та 19.06.2013 року
ОСОБА_1 працювала 7 годин 20 хв., а.с. 43,
тобто повний робочий день, за що і
отримала заробітну плату у повному
розмірі за червень місяць 2013 року.
Згідно ст. 1 Закону України «Про оплату
праці» заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку за трудовим договором
роботодавець виплачує працівникові за
виконану ним роботу. Проаналізувавши
дані норми слід дійти висновку, що
власник зобов'язаний сплачувати
заробітну плату працівнику за роботу
виконану саме в межах трудового
договору. Відповідно до п. 3.1. контракту,
укладеного між ОСОБА_1 та відповідачем,
розмір заробітної плати визначається
штатним розписом, погодженим з
Національним банком України. Згідно
штатного розпису посадовий оклад
ОСОБА_1 складає 1960,00 грн., надбавка за
високі творчі досягнення 588,00 грн.,
доплати за науковий ступінь 216,00 грн., та
за вчене звання 327,00 грн. Отже, усього
фонд заробітної плати на місяць даного
працівника складав 3136,00 грн.

Керівництвом відповідача був
проведений повний розрахунок із
позивачем. Враховуючи те, що відповідно
до умов контракту ОСОБА_1 була прийнята
на посаду доцента з 1,0 посадового
окладу, в інших трудових відносинах з
академією не була, то і академія не
зобов'язана була сплачувати заробітну
плату за роботу не обумовлену трудовим
договором. Але, не зважаючи на
вищезазначене ОСОБА_1 все ж
нараховувалась щомісячно премія,
надбавки та доплати. Відповідно до ст. 2
Закону України «Про оплату праці» та
положення про умови оплати праці
працівників навчальних закладів
Національного банку України
затвердженого постановою Правління
Національного банку України № 140 від
12.04.2000 року, чітко визначена структура
заробітної плати, а саме основна -
встановлюється у вигляді посадових
окладів, тарифних ставок та додаткова -
винагорода за виконану роботу понад
установлені норми, за трудові успіхи,
вона включає доплати, надбавки, премії
за виробничі результати згідно
відповідним положенням про
преміювання, гарантійні та інші
компенсаційні виплати передбачені
чинним законодавством. Тобто
відповідач незважаючи на відсутність
обов'язку нараховувати зарплату не
обумовлену контрактом, з метою
заохочення, стимулювання праці,
нараховував додаткову заробітну
плату в розмірі 100% від основної.

За таких обставини суд приходить
до висновку, що позивачкою не надано
доказів відповідно до вимог ст.60 ЦПК
України в обґрунтування своїх вимог
і у суду відсутні правові підстави
для задоволення вимог.

Керуючись ст.ст.
10,11,27,29,30,31,60,174,175,215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В
:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до
Державного вищого навчального
закладу «Українська академія
банківської справи Національного
банку України», про покладення
зобов'язань укласти контракт, та
стягнення сум невиплаченої
заробітної плати при звільненні
працівника, залишити без задоволення.

Рішення суду підлягає
апеляційному оскарженню.

Апеляційна скарга на рішення суду
особами, які брали участь у розгляді
справи, може бути подана до судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Сумської області
через Зарічний районний суд м. Суми
протягом 10 днів після проголошення
рішення суду і в порядку
передбаченому ст. 294 ЦПК України.

Суддя
М.І.Шершак