У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Євграфової Є.П., Завгородньої І.М.,
Журавель В.І., Ситнік О.М.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу;
за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6
про визнання розписки недійсною, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення апеляційного
суду м. Києва від 04 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що 01
жовтня 2008 року ОСОБА_7 позичив у нього 37
тис. доларів США строком до 31 грудня 2009
року, що підтверджено розпискою.

У подальшому ОСОБА_7 звернувся до нього
із проханням збільшити строк
повернення позики у зв'язку з
фінансовими труднощами, тому розписка
від 01 жовтня 2008 року була знищена, а
ОСОБА_7 надав нову розписку від 27 січня
2010 року зі строком повернення позики
до 31 грудня 2010 року. У розписці ОСОБА_7
зазначив, що за ним рахується недоплата
у розмірі 5250 доларів США згідно з
проектом IQ-бар за існуючою між
сторонами усною домовленістю.

Просив стягнути з ОСОБА_7 338 338 грн боргу
за договором позики та 3 % річних у
розмірі 21 885 грн 37 коп.

У червні 2011 року ОСОБА_7 звернувся до
суду із зустрічним позовом, у якому
вказував, що з 01 жовтня 2007 року він
працював у Товаристві з обмеженою
відповідальністю «Омега» (далі -
ТОВ «Омега») на посаді консультанта.
Одним із засновників ТОВ «Омега» був
ОСОБА_6 У той же час ОСОБА_7 працював і
над іншим проектом, про що повідомив
ОСОБА_6

Вважаючи, що ОСОБА_7 повинен віддати
йому частину прибутку за роботу над
проектом, ОСОБА_6 вимагав повернення
йому 37 тис. доларів США, які він нібито
дав ОСОБА_7 у борг і 5250 доларів
США, які він нібито недоплатив йому за
участь у паралельному проекті.

26 січня 2010 року під впливом погроз та
психічним тиском ОСОБА_6 примусив
ОСОБА_7 написати розписку про отримання
останнім 42 259 доларів США зі строком
повернення до 31 листопада
2010 року. На підставі ст. 231 ЦК України
просив визнати розписку недійсною.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 23 травня 2013 року позов
ОСОБА_6 задоволено. Стягнуто з
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг у розмірі
338 338 грн, 3 % річних у розмірі 21 885 грн 37
коп., проценти від позики у розмірі
57 765 грн 42 коп. Вирішено питання
про розподіл судових витрат.
У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_7 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
04 грудня 2013 року рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 23 травня 2013
року скасовано, у задоволенні позову
ОСОБА_6 та зустрічного позову ОСОБА_7
відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6
- ОСОБА_8, посилаючись на порушення
судом норм матеріального й
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена
частково.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції
керувався тим, що розписка написана
ОСОБА_7 під впливом фізичного
насильства, психічного тиску та вона не
доводить факту укладення між сторонами
договору позики. Розписка не є
правочином, який за законом може бути
визнаний судом недійсним, тому
апеляційний суд дійшов висновку, що
підстав для задоволення зустрічного
позову ОСОБА_7 про визнання розписки
недійсною немає.

Погодитися з такими висновками
апеляційного суду не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не
дотримано.

Встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що згідно з розпискою від
27 січня 2010 року ОСОБА_7 01 жовтня 2008 року
отримав у ОСОБА_6 37 тис. доларів США та
недоплатив 5250 доларів США згідно з
проектом IQ-бар за існуючою між
сторонами усною домовленістю. Загальну
суму боргу у розмірі 42 250 доларів США
ОСОБА_7 зобов'язався повернути до 31
грудня 2010 року (а.с. 6).

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передачі
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України
передбачено, що на підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передачу йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином. Також після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Звертаючись до суду із зустрічним
позовом про визнання розписки від 27
січня 2010 року недійсною, ОСОБА_7
посилався на вимоги статей 203, 215, 231 ЦК
України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України
правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним, тобто він є
оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, що встановлені
частинами першою−?третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада
2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
при вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (стаття 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися у
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним
через вчинення його під впливом
насильства або погрози, необхідна
наявність фізичного або психічного
впливу на особу з метою спонукання до
укладення правочину, що і має бути
доведено позивачем.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Висновки апеляційного суду
ґрунтуються на припущеннях, оскільки
ОСОБА_7 звернувся до Шевченківського РУ
ГУМВС України в м. Києві з заявою,
що 26 січня 2010 року невідомий погрожував
йому фізичною розправою. У той же час у
поясненнях вказував, що троє
незнайомих громадян із застосуванням
фізичної сили змусили прибути з ними до
кафе-сіті «Сім п'ятниць», у якому
ОСОБА_6, погрожуючи фізичною розправою,
змусив написати боргову розписку.
Разом з тим ОСОБА_7 не пояснив,
за яких обставин та у який час отримав
ушкодження у вигляді забійної рани
нижньої губи на фоні крововиливу.

Згідно з висновком комплексної
судової почеркознавчої,
автотоварознавчої та психологічної
експертизи від 14 січня 2013 року
№ 438/439/12-32, складеним Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз, експертами зроблено
висновок про те, що текст розписки від
імені ОСОБА_7 від 27 січня 2010 року
складений під диктовку. Встановити, чи
виконаний вказаний текст під впливом
якихось збиваючих факторів (у тому
числі хвилювання) або у звичайних
умовах та у якому психологічному стані
перебував при цьому ОСОБА_7, не
виявилося можливим. Тобто доказів
фізичного чи психічного впливу на
ОСОБА_7 при складанні розписки
матеріали цивільної справи не містять.
Суд не звернув уваги на підстави
зустрічного позову - статті 203, 215, 231 ЦК
України, ним не встановлено обставини
справи та не досліджено і не надано
оцінки наданим сторонами доказам.
Дійшовши висновку про безгрошовість
договору позики, апеляційний суд
фактично змінив підставу позову, чим
порушив вимоги ст. 11 ЦПК України та ч. 1
ст. 303 ЦПК України.

На стадії касаційного перегляду справи
виправити вказані недоліки неможливо,
тому колегія суддів вважає, що рішення
суду має бути скасовано, а справа
передана на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
04 грудня 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: Є.П.
Євграфова В.І. Журавель І.М. Завгородня
О.М. Ситнік