УХВАЛА

іменем україни

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Лесько А.О., Червинської М.Є.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
банк Аваль», ОСОБА_5, третя особа -
реєстраційна служба Тернопільського
міського управління юстиції
Тернопільської області, про визнання
недійсним договору іпотеки та
спонукання до вчинення дій за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Тернопільської
області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що порушено її право власності на
розпорядження та користування ј
частиною квартири АДРЕСА_1, оскільки
має місце реєстрація обтяження в силу
договору іпотеки, який укладено між
відповідачами у справі.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 31 жовтня 2013 року позов
задоволено. Визнано недійсним
іпотечний договір від 9 червня 2006 року,
укладений між АППБ «Аваль» та
ОСОБА_5 Вирішено питання про судовий
збір.

Рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 24 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, та залишити в силі рішення суду
першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов, виходив із того, що при укладенні
договору іпотеки не було отримано
згоди усіх співвласників спірної
квартири, а тому вказаний договір
іпотеки слід визнати недійсним.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції та ухвалюючи
нове рішення про відмову в позові
виходив із того, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню, оскільки
позивач не була співвласником спірної
квартири на момент укладення договору;
звертаючись до суду позивач не
зазначила, які саме її права порушено
укладенням спірного договору іпотеки.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Судом установлено, що ОСОБА_5 будучи
власником квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі-продажу, 9
червня 2006 року уклав договір іпотеки
вказаної квартири на забезпечення
свого кредитного договору з АППБ
«Аваль».

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 1 жовтня 2008
року, яке набрало законної сили,
договір купівлі-продажу визнано
недійсним, застосовано наслідки
недійсності правочину згідно ст. 216 ЦК
України, спірну квартиру повернуто у
комунальну власність міста, в яку
вселено її колишніх мешканців, у тому
числі і позивача по справі.

У результаті приватизації квартири,
ОСОБА_3 стала власником ј
частини спірної квартири, та 4 квітня 2013
року зареєструвала своє право на
вказану частку у спірній квартирі.

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_3
указувала на те, що оспорюваним
договором іпотеки порушено її майнові
права, оскільки вона не

може вільно володіти та розпоряджатися
належною їй часткою у вищевказаній
квартирі.

Стаття 216 ЦК України передбачає
загальні наслідки недійсності
правочину, відповідно до яких
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю, а
згідно зі ст. 236 ЦК
України правочин є недійсним з моменту
його вчинення та не породжує тих
юридичних наслідків, задля яких
укладався, у тому числі не породжує
переходу права власності до набувача.

Тобто на момент укладання спірного
договору іпотеки від 9 червня
2006 року ОСОБА_5 не був власником
квартири АДРЕСА_1, переданої за даним
договором в іпотеку.

Частиною першою ч 1. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК
України передбачено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог щодо змісту
правочину, які не можуть супересити ЦК
України, іншим актам цивільного
законодавства.

Відповідно до положень ст. 5 Закону
України «Про іпотеку» предметом
іпотеки може бути нерухоме майно яке
належить іпотекодавцю на праві
власності або на праві господарського
відання, якщо іпотекодавцем є державне
або комунальне підприємство, установа
чи організація.

Виходячи із того, що ОСОБА_6 не набув
права власності на вищезазначену
квартиру, то відповідно й не мав права
на передачу зазначеного майна в
іпотеку для забезпечення своїх
кредитних зобов'язань, місцевий суд
обґрунтовано визнав недійсним
вищевказаний договір іпотеки.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
законне й обґрунтоване рішення.

Відповідно до статті 339 ЦПК України
встановивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення,
ухвалене згідно із законом, суд
касаційної інстанції скасовує судове
рішення суду апеляційної інстанції і
залишає в силі судове рішення суду
першої інстанції.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
із залишенням в силі рішення суду
першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Тернопільської області від 24 грудня 2013
року скасувати та залишити в силі
рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 31 жовтня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник Судді:А.О.
Лесько С.Ф. Хопта М.Є. Червинська В.А.
Черненко