Справа № 357/8631/13-ц Головуючий у І
інстанції Голуб А.В.Провадження №
22-ц/780/1318/14 Доповідач у 2 інстанції
КасьяненкоКатегорія 22
РІШЕННЯ

Іменем України

29 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі :

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Антоненко В.І., Гуля В.В.,

При секретарі: Ромашині І.В.

Розглянувши матеріали цивільної
справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
стягнення коштів та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання договору оренди приміщення
недійсним, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2013 року позивачка звернулась
до суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що 17.07.2009 року між нею
та відповідачем укладений договір
оренди приміщення, за умовами якого
вона передала ОСОБА_1 в оренду
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, приміщення, що здавалося в
оренду /квартира/ належить їй на
підставі 1/2 права власності, а інша 1/2
належить її чоловіку. Приміщення, що є
предметом договору є трикімнатна
квартира (дві кімнати здаються). Станом
на 25.10.2009 року у відповідача виник борг
в сумі 16 850 грн.,останній надав
розписку про те, що зобов»язується
виплатити їй суму боргу в повному
обсязі.

24.06.2010 року ОСОБА_2 звернулась до
ОСОБА_1 з вимогою про повернення боргу,
яка була отримана особисто ОСОБА_1,
однак до цього часу відповідач не
повернув вказану суму боргу.

Тому просила стягнути з ОСОБА_1 на свою
користь 18 723,81 грн., в тому числі: 16 850,00
грн. боргу за договором оренди
приміщення від 17.07.2009 року, 458,41 грн. 3-х
процентів річних за весь час
прострочення повернення боргу та 1415,40
грн. індекс інфляції (інфляційних
втрат) , судові витрати покласти на
відповідача.

ОСОБА_1 подав зустрічний позов в якому
посилався на те, що позивачкою йому
було передано в оренду частину
приміщення, житлова площа якого
становить більше 1/2 частини від
житлової площі, яка була у володінні
останньої на момент укладення договору
оренди і вказана передача приміщення в
оренду здійснювалась без згоди іншого
співвласника цього майна.

Тому просив визнати недійсним договір
оренди від 17.07.2009 року.

Ухвалою суду від 02.10.2013 року позови
об"єднані в одне провадження.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року первісний позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 18
723,81 грн. та судовий збір в сумі 229, 40 грн.

В зустрічному позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким в первісному позові
відмовити в повному обсязі,а
зустрічний позов задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин справи, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами , які були досліджені в
судовому засіданні.

По справі встановлено, що 17.07.2009 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено
договір оренди приміщення, відповідно
до якого ОСОБА_2 являється
Орендодавцем, а ОСОБА_1 Орендарем.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору,
Орендодавець передає в оренду
приміщення, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, та є придатним для постійного
проживання в ньому (ст. 812 п.2 ЦКУ),
приміщення, що здається в оренду
/квартира/ належить Орендодавцю на
підставі права власності 1/2 квартири.
Приміщення, що є предметом Договору є
трьохкімнатна квартира (2 кімнати під
здачу).

Відповідно до п. 2.1. вищевказаного
договору оренди, вартість одного
місяця оренди приміщення, вказаного в
п.1.1. даного Договору, складає за згодою
сторін суму в розмірі 6 000 грн. = оплата в
доларах США 750. Оплата здійснюється
згідно Додатку №1 до договору оренди.
Відповідно до даного договору
приміщення передається строком на 9
місяців до 01.05.2010 року.

Відповідно до п. 5.4.6. вищевказаного
договору, Орендар зобов»язаний вносити
плату за приміщення в строки, зазначені
в п. 2.1. та 3.1. даного Договору.

В п. 7.1. вищезазначеного договору
вказано, що оплата електроенергії,
води, телефону, Інтернету, кабельного
телебачення здійснюється Орендарем
виходячи з показників лічильників.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також було
укладено Додаток №1 до Договору оренди
від 17.07.2009 року - Акт проведення
розрахунків від 24.10.2009 року, що
підтверджується копією договору
оренди приміщення від 17.07.2009 року,
копією Додатку №1 до Договору оренди
від 17.07.2009 року, поясненнями ОСОБА_1, а
також вказане вбачається із позовної
заяви ОСОБА_2 та із заяви останньої від
06.09.2013 року.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України
зобов"язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог-
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Суд першої інстанції правомірно дійшов
до висновку, що між сторонами
встановлено факт наявності
правовідносин за договором оренди
житла, що підтверджується текстом
договору оренди від 17.07.2009 року та актом
проведення розрахунків по договору і
що у відповідача існує заборгованість,
яку він повинен був сплатити
позивачці.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд виходив з того, що
позивачкою не пропущено трирічний
строк позовної давності, оскільки у
листопаді 2011року остання зверталася
до суду з позовом про стягнення з
відповідача боргу за борговою
розпискою , тому вважав, що позовна
давність перервалась у листопаді 2011
року і після переривання перебіг
позовної давності почався заново, а
час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Проте з таким висновком суду
погодитись не можна , оскільки він не
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Згідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

В ч. 2 ст. 264 ЦК України вказано, що
перебіг позовної давності
переривається у разі пред'явлення
особою позову до одного із кількох
боржників, а також якщо предметом
позову є лише частина вимоги, право на
яку має позивач. В ч. 3 цієї ж статті
вказано, що після переривання перебіг
позовної давності починається заново.
Час, що минув до переривання перебігу
позовної давності, до нового строку не
зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачка дійсно зверталася до суду з
позовом у листопаді 2011 року про
стягнення з відповідача коштів за
борговою розпискою від 25.10.2009 року в
розмірі 16 850 грн., який рішенням
Білоцерківського міськрайонного суду
від 17.02.2012 року було задоволено, а 30.07.2012
року рішенням Апеляційного суду
Київської області в задоволенні позову
відмовлено.

У червні 2013 року позивачка звернулася
до суду з позовом до відповідача про
стягнення коштів по договору оренди.
Тобто вважати що позовна давність
перервалась у листопаді 2011 року і після
переривання перебіг позовної давності
почався заново є помилковим, оскільки
це дві різні справи , в яких різний
предмет та підстави позову.

Приймаючи до уваги, що відповідачем
1.10.2013 року подано заяву про
застосування позовної давності і при
апеляційному розгляді встановлено, що
заява є обґрунтованою, то відповідно
до вимог ч.4, ст. 267 ЦК України вказана
обставина є підставою для відмови у
позові.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України,
оскільки висновки суду не відповідають
обставинам справи, судом неправильно
застосовано норми матеріального права
, рішення суду підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення, яким в
задоволенні позову відмовити за
спливом позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі.

Керуючись ст.ст. 309,316 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року в частині позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів
скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про стягнення коштів відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Ршення набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: