Справа № 132/4592/13-ц Провадження №
22-ц/772/1107/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Павленко І. В.Категорія:
23Доповідач: Іванюк М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" квітня 2014 р. м. ВінницяКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області у складі : головуючого -
судді Іванюка М.В, суддів КамзаловаВ.В.
та БереговогоО.Ю, при секретарі Руденко
О.М, розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення
Калинівського районного суду від 11
лютого 2014р. у справі за позовом ОСОБА_3
до СВК «Колос» с.Польова Лисіївка
Калинівського району Вінницької
області (треті особи : відділ
Держземагентства у Калинівському
районі та реєстраційна служба
Калинівського районного управління
юстиції) про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки та
повернення земельної ділянки, --

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року ОСОБА_3. звернулася в
суд з цим позовом. Зазначила, що 09
лютого 2011 року між нею та СВК «Колос»
було укладено договір оренди земельної
ділянки загальною площею 5,7772га,
зареєстрований у відділі Держкомзему у
Калинівському районі Вінницької
області за № 06343 29 листопада 2012
року. У договорі оренди землі,
укладеному між сторонами та
зареєстрованому в органі державної
реєстрації, не міститься повної
інформації щодо такої істотної умови
як об'єкт оренди. У реєстраційних
справах відсутні невід'ємні частини
договору оренди землі, передбачені ст.
15 Закону України «Про оренду землі», а
саме: план або схема земельної ділянки,
яка передається в оренду; акт
визначення земельної ділянки в натурі
(на місцевості).

У зв'язку з цим позивачка просила
визнати договір оренди земельної
ділянки недійсним, витребувати у СВК
«Колос» та повернути у її власність
зазначену земельну ділянку і вирішити
питання про відшкодування понесених
ним судових витрат.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 11 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_4, посилаючись на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах заявлених вимог і
заперечень та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що вона
задоволенню не підлягає з такиз
підстав:

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції правильно виходив з
безпідставності посилань позивачки та
її представника на відсутність таких
істотних умов договору оренди землі, як
план або схема земельної ділянки, що
передається в оренду та акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості). Адже в матеріалах
реєстраційної справи до договору
оренди землі додані копія державного
акту на право власності на земельну
ділянку з планом меж земельної ділянки,
кадастровий план з описом меж суміжних
землевласників, акт погодження меж
землекористування та акт
приймання-передачі об'єкта оренди.

При цьому суд першої інстанції дійшов
до вірного висновку про відмову в
позові у зв'язку з тим, що наявність
акту виносу в натурі меж земельної
ділянки, яка надається в оренду, є
обов'язковою тільки в разі, якщо
земельна ділянка виділяється окремо. У
даному ж випадку земельна ділянка
позивача обробляється і
використовується в єдиному масиві з
ділянками інших співвласників
земельних паїв, що унеможливлює
визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив
обставини справи, дав вірну оцінку
доказам і правильно визначив юридичну
природу спірних правовідносин та
правові норми, які їх регулюють.

Судом встановлено, що ОСОБА_3. є
власником земельної ділянки площею
5,7772га, розташованої на території
Кіровської сільської ради
Калинівського району Вінницької
області, на підставі Держаного акта на
право власності на землю (а.с.28).

09 лютого 2011 року між позивачкою та СВК
«Колос» було укладено договір оренди
вказаної земельної ділянки,
зареєстрований у відділі Держкомзему у
Калинівському районі Вінницької
області за № 06343 29 листопада 2012
року.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договором. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору та умови, що визначені
законодавством, як істотні.

Згідно ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини
щодо найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

За змістом ч. 1 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», яка діяла на час
укладення договору оренди, істотними
умовами договору оренди землі є: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Частиною другою ст. 15 зазначеного
Закону встановлено, що відсутність у
договорі оренди землі однієї з
істотних умов, передбачених цією
статтею є підставою для визнання
договору недійсним відповідно до
закону.

Невід'ємною частиною договору оренди
землі є:

- план або схема земельної ділянки, яка
передається в оренду;

- кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень

(обтяжень) у її використанні та
встановлених земельних сервітутів;

- акт визначення меж земельної ділянки
в натурі (на місцевості);

- акт приймання-передачі об'єкта оренди;

- проект відведення земельної ділянки у
разі його розроблення згідно із
законом (ч. 4 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину сторонами вимог, які
встановлені частинами першою - третьою,
п'ятою та шостою статті 203 цього
Кодексу.

У частині першій ст. 203 ЦК України
визначено, що зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про те, що
відсутність таких істотних умов
договору оренди землі як план або схема
земельної ділянки, що передається в
оренду та акт визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості), не є
підставою для визнання договору
недійсним, оскільки в матеріалах
реєстраційної справи до договору
оренди землі додані копія державного
акту на право власності на земельну
ділянку з планом меж земельної ділянки,
кадастровий план з описом меж суміжних
землевласників, акт погодження меж
землекористування та акт приймання
передачі об'єкта оренди.

Крім цього, акт виносу в натурі меж
земельної ділянки, яка надається в
оренду, є обов'язковою в разі, якщо
земельна ділянка виділяється окремо. У
даному ж випадку земельна ділянка
позивачки обробляється і
використовується в єдиному масиві з
ділянками інших співвласників
земельних паїв і відповідно
унеможливлює визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до частини першої статті 3
ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні. Адже
згідно ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК
України в порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право. При цьому суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
у позовній заяві не зазначено, у чому ж
саме полягає порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року № 6-94 цс 13, предметом
якої був спір про визнання договорів
оренди земельних ділянок недійсними.
При розгляді цієї справи Верховний Суд
України зробив правовий висновок,
відповідно до якого однією з
обов'язкових умов визнання договору
недійсним є порушення у зв'язку з його
укладенням прав та охоронюваних
законом інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи факту
такого порушення не встановлено, а
позивач посилається на формальне
порушення закону, у суду немає правових
підстав для задоволення позову.

Як вважає колегія суддів, позивачка та
її представник посилалися саме на
формальне порушення закону при
укладенні договору оренди землі, а
відтак суд першої інстанції не мав
достатніх правових підстав для
задоволення позову.

Тому доводи апеляційної скарги про те,
що суд першої інстанції нібито
безпідставно вважав формальними
підстави пред'явлення позову, колегія
суддів до уваги не приймає. Адже доводи
апеляційної скарги фактично
відтворюють зміст позовних вимог.

Наступні доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3. та її представника про
порушення відповідачем домовленості,
згідно з якою СВК «Колос» нібито мало
за власний рахунок розробити та
виготовити такі документи як акт
встановлення меж земельної ділянки,
схему її розташування, оскільки для
позивачки вказана умова є суттєвою, так
як виготовлення вказаних документів
пов'язано зі значними витратами, тощо,
колегія суддів також до уваги не
приймає. Адже вказана умова у договорі
оренди не зазначена. Більше того,
навіть в разі її обумовлення договором
наступне її невиконання могло б бути
підставою для розірвання договору, а не
для визнання його недійсним.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Норми матеріального і процесуального
права судом застосовано правильно.

За таких обставин правових підстав для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення не вбачається.

На підставі наведеного і керуючись
ст.ст. 303, 304, 305ч.2, 307ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317,
319, 209, 218, ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду
від 11 лютого 2014р. у даній справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :