Справа №581/895/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Сізов Д. В.Номер провадження
22-ц/788/520/14 Суддя-доповідач - Сибільова Л.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Сибільової Л. О.,

суддів - Лузан Л. В., Маслова В. О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Липоводолинського
районного суду Сумської області від 23
січня 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Колядинецька сільська
рада Липоводолинського району
Сумської області, про визнання права
власності на спадкове майно,

в с т
а н о в и л а:

05 грудня 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вказаним позовом, мотивуючи
його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_5 року в с.
Колядинець Липоводолинського району
помер його батько ОСОБА_5

Після смерті батька, який не
посвідчував заповіт, відкрилась
спадщина у вигляді будинку з
надвірними будовами в АДРЕСА_1

Спадкоємцями за законом першої черги
на майно батька є він та його мати -
дружина померлого ОСОБА_4

Спадщину в установленому порядку він
прийняв, так як до смерті батька і по
даний час проживав та проживає в
спадковому будинку. ОСОБА_4 не
заперечує, щоб право на спадкове
домоволодіння, що належало батьку, він
оформив на себе.

Земельна ділянка під домоволодінням та
городом виділялась батькові рішенням
загальних зборів колишнього колгоспу
«Комунар» в семидесятих роках минулого
століття. З часу надання батькові
земельної ділянки по день його смерті
він постійно і безперешкодно
користувався нею, а отже має на неї
право власності.

До відповідних органів для узаконення
права власності батько не звертався,
належний правовстановлюючий документ
на домоволодіння відсутній. В той час
не проводилась інвентаризація
будівель в селі Колядинець, технічний
паспорт на домоволодіння виготовлений
лише в 1991 році. На момент будівництва
будинку не потрібно було дозволу на це,
а тому воно не є самочинним.

З питання оформлення спадкування на
вказане домоволодіння після смерті
батька він звернувся до
Липоводолинської державної
нотаріальної контори, але отримати
свідоцтво про право на спадщину на
домоволодіння, що належало батьку, не
зміг, оскільки за життя батько належним
чином не узаконив своє право власності
на вказане домоволодіння. Відомості
про його право власності є лише в
документах сільської ради, проте
відсутній правовстановлюючий документ
на будинок і відсутня державна
реєстрація.

Посилався на те, що, відповідно до ст. 25
ЦК України, в разі смерті фізичної
особи вона втрачає право власності на
нерухомість, і органи місцевого
самоврядування в такому випадку не
можуть видати на її ім'я
правовстановлюючий документ на об'єкт
нерухомості, а право власності за
спадкоємцями за законом та заповітом
визнається в судовому порядку.

Просив визнати за ним право власності
на жилий будинок з надвірними будовами
в АДРЕСА_1, який, згідно записів в
господарських книгах, значиться за
ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року.

Рішенням Липоводолинського районного
суду Сумської області від 23 січня 2014
року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності в
порядку спадкування за законом після
смерті ОСОБА_5, яка настала ІНФОРМАЦІЯ_5
року, на ? частину житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
по АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 в доход держави 1282
грн. 10 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_4 в доход держави 197
грн. 97 коп. судового збору і на користь
ОСОБА_3 229 грн. 40 коп. в рахунок
повернення судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, зокрема, що, суд не врахував, що,
його мати, навіть прийнявши спадщину,
проживаючи в спадковому будинку, не
бажала і не могла оформити її на себе
або виділити їй частку у спільному
майні подружжя із-за відсутності
правовстановлюючого документа на
домоволодіння батька. Відповідно до
заяви матері, вона не відмовляється від
своєї частки у спірному майні як
дружина, але не може оформити своє
право спадкування на половину
домоволодіння в нотаріальній конторі,
а тому в своїй заяві вона просить суд,
щоб право власності на все
домоволодіння батька він оформив на
себе в судовому порядку.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові з наступних
підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає
вказаним вимогам процесуального
закону.

Вирішуючи спір та частково
задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з доведеності факту
належності померлому ОСОБА_5 ? частини
житлового будинку з господарськими
спорудами по АДРЕСА_1 право власності
на який як спільне з ОСОБА_4 майно
подружжя він за життя не оформив.
Вважаючи з вказаних підстав спадковим
майном ? частину спірного
домоволодіння, і враховуючи, що мати
позивача - відповідачка ОСОБА_4 також
фактично прийняла спадщину, суд
прийшов до висновку, що позивачеві як
одному з двох спадкоємців в порядку
спадкування належить лише ? частина
домоволодіння.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна, оскільки вони не
узгоджуються з обставинами справи, які
неповно встановлені судом, та не
відповідають вимогам матеріального
права.

З матеріалів справи вбачається, що з 05
квітня 1963 року ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1,
перебував у зареєстрованому шлюбі з
відповідачкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с.
35, 48).

Позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, є сином
ОСОБА_5 та ОСОБА_4, зареєстрував шлюб 29
серпня 1992 року з ОСОБА_6, мають дочку
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 4, 6, 7).

З довідки Колядинецької сільської ради
Липоводолинського району від 03 грудня
2013 року №329 вбачається, що земельна
ділянка за адресою по АДРЕСА_1
виділялась у 70-х роках під житлову
забудову рішенням загальних зборів
колишнього колгоспу «Комунар»
батькові позивача ОСОБА_5, який до своєї
смерті, що настала ІНФОРМАЦІЯ_5 року,
постійно проживав у збудованому за
вказаною адресою домоволодінні разом з
дружиною ОСОБА_4 та сином ОСОБА_3 Зміна
вуличної нумерації будинків відбулась
в 2010 році на підставі рішення сільської
ради (а.с.7 - 9, 49).

З архівного витягу з протоколу № 10
засідання правління колгоспу
«Комунар» с. Колядинець
Липоводолинського району від 29 квітня
1971 року вбачається, що ОСОБА_5 виділено
місце під забудову згідно
генерального плану с. Колядинець.

Рішенням правління колгоспу «Комунар»
(протокол засідання № 12 від 14 травня 1974
року) вирішили: при відкритті
погосподарського номера рекомендувати
черговим загальним зборам наділити
ОСОБА_5 присадибною ділянкою 0,36 га.

З погосподарської книги Колядинецької
сільської ради за 1991-1995 роки
вбачається, що станом на 1 січня 1991 року
і за весь цей період господарство
сторін відносилось до суспільної групи
господарств - колгоспного двору, всі
його дорослі члени, главою якого був
ОСОБА_5, працювали в колгоспі «Комунар»:
ОСОБА_5 - різноробочим, ОСОБА_4 - дояркою,
ОСОБА_3 - слюсарем. В погосподарській
книзі за ці роки значиться, що в
домоволодінні проживали мати ОСОБА_5 -
ОСОБА_8, дружина позивача ОСОБА_9, з якою
він зареєстрував шлюб 29 серпня 1992 року,
та їх дочка ОСОБА_7, 1993 року народження.

З погосподарських книг Колядинецької
сільської ради за 1996-2000 роки
вбачається, що господарство
продовжувало рахуватись як колгоспний
двір, хоча такий статус воно втратило 15
квітня 1991 року з моменту набрання
чинності Законом України «Про
власність». Члени цього господарства
продовжували працювати в колгоспі
«Комунар» (а.с.100-101).

Та обставина, що станом на 15 квітня 1991
року господарство сторін відносилось
до суспільної групи - колгоспного двору
підтверджується і копіями трудових
книжок позивача та відповідачки.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року батько позивача
ОСОБА_5 помер (а.с.5).

Відповідно до погосподарської книги
№ 2 Колядинецької сільської ради за
2001-2005 роки, на час смерті ОСОБА_5 з ним
по АДРЕСА_1 проживали його дружина
ОСОБА_4, син ОСОБА_3, невістка ОСОБА_9 та
онука (а.с.11, 48).

За наданими Липоводолинською
райдержнотконторою 19 грудня 2013 року
відомостями, за заявою ОСОБА_3 від 27
січня 2003 року була заведена спадкова
справа №23/2003 після смерті ОСОБА_5,
відомості про інших спадкоємців, які
вважаються такими, що прийняли
спадщину - відсутні. Заповіт від імені
ОСОБА_5 Липоводолинською
держнотконторою не посвідчувався.
Спадкоємцями за законом померлого є
позивач - його син ОСОБА_3 і його дружина
- відповідач ОСОБА_4

27 січня 2003 року ОСОБА_3 отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом на земельну ділянку (пай)
площею 3,42 умовних кадастрових
гектарів, що належала померлому ОСОБА_5
на підставі сертифіката на право на
земельну частку (пай), виданого
Липоводолинською
райдержадміністрацією 13 грудня 1996 року
(а.с. 28 - 30).

Згідно технічного паспорту на
домоволодіння від 25 червня 1991 року, на
час втрати статусу колгоспного двору
воно складалось з будинку А-1, загальною
площею 50, 1 кв. м, сіней площею 15, 6 кв. м,
кладової площею 7, 4 кв. м - всього 73, 1 кв.
м, житловою площею 39, 9 кв. м, сараїв Б, Г,
літньої кухні В, огорожі. Згідно даних
Сумського МБТІ, рік будівництва
житлового будинку - 1976-й (а.с. 12-14, 37).

Відповідно до технічного паспорту,
виготовленого 09 січня 2014 року КП
«Сумське МБТІ», спірне домоволодіння
складається з житлового будинку літ.
«А-І», загальною площею 75,1 кв. м,
житловою - 43,5 кв. м, із прибудовою літ
«а», сараїв літ. «Б», «Г», літніх кухонь
літ. «В», «Д», гаража літ. «Е», сараю
літ. «Ж», огорожі «№1-4», колодязя №5,
загальною інвентаризаційною вартістю
170947 грн. (а.с.38-43).

Таким чином вбачається, що
господарство по АДРЕСА_1 з часу його
існування мало статус колгоспного
двору до часу його припинення у
законодавчому порядку. Головою
колгоспного двору на час його
припинення був батько позивача ОСОБА_5.
Сторони в даній справі були членами
колгоспного двору.

Відповідно до положень Цивільного
кодексу УРСР (1963), чинного на час
зведення спірного домоволодіння та
припинення у законодавчому порядку
колгоспного двору, було передбачено:

Згідно ст. 120 ЦК УРСР, майно колгоспного
двору належить його членам на праві
сумісної власності (стаття 112 цього
Кодексу).

Колгоспний двір може мати у власності
підсобне гос подарство на присадибній
ділянці землі, що знаходиться в його
користуванні, жилий будинок,
продуктивну худо бу, птицю та дрібний
сільськогосподарський реманент
відповідно до статуту колгоспу.

Крім того, колгоспному дворові
належать передані в його власність
членами двору їх трудові доходи від уча
сті в громадському господарстві
колгоспу або інше, пере дане ними у
власність двору майно, а також предмети
домашнього вжитку і особистого
користування, придбані на спільні
кошти.

Відповідно до ст. 123 ЦК УРСР, частка
члена колгоспного двору в майні двору
визна чається:

1) при виході його з складу двору без
утворення но вого двору (виділ);

2) при утворенні з одного двору двох і
більше дворів (поділ);

3) при зверненні стягнення по особистих
зобов'язаннях члена двору.

Розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповно літніх і непрацездатних.

Ст. 126 ЦК УРСР визначала, що
працездатний член колгоспного двору,
який не менше трьох років підряд (у тому
числі до припинення двору) не брав
участі працею і коштами у веденні
спільного господарства двору, втрачав
право на частку в майні, і не
передбачала поновлення цього строку.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 563 ЦК УРСР, у
разі смерті члена колгоспного двору
спадкоємство в майні двору не
відкривається. Якщо після смерті члена
колгоспного двору інших членів двору
не залишається, до майна двору
застосовуються правила цього розділу.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України N 4 від 24 червня 1983 року "Про
практику розгляду судами України справ
про спадкування" (постанова втратила
чинність на підставі Постанови
Верховного Суду України N 7 від 30 травня
2008 року) правила ст. 563 Цивільного
кодексу України про те, що спадщина на
майно колгоспного двору відкривається
лише після смерті останнього його
члена поширюється на випадки
припинення колгоспного двору лише з
цих підстав до 1 липня 1990 р. При
припиненні двору з інших підстав
(перетворення колгоспу у радгосп,
виходу з колгоспу членів двору тощо), а
також в разі смерті члена двору після 30
червня 1990 р. спадщина на відповідну
частку майна колгоспного двору (майна,
що збереглося) відкривається після
смерті кожного з його колишніх членів
(у редакції постанови Пленуму
Верховного Суду України від 25 грудня 1992
р. N 13).

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п.6 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року N 20 " Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності"
(із змінами і доповненнями, внесеними
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 25 травня 1998 року N 15):

положення статей 17, 18 Закону "Про
власність" щодо спільної сумісної
власності поширюються на
правовідносини, які виникли після
введення в дію цього Закону (з 15 квітня
1991 року). До правовідносин, що виникли
раніше, застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, які до
15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні; …

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних.
Частку працездатного члена двору може
бути зменшено або відмовлено у її
виділенні при недовгочасному його
перебуванні у складі двору або
незначній участі працею чи коштами в
господарстві двору. Особам, які вибули
з членів двору, але не втратили права на
частку в його майні, вона визначається
виходячи з того майна двору, яке було на
час їх вибуття і яке збереглося; …

г) згідно зі ст. 4 Постанови Верховної
Ради України "Про введення в дію Закону
"Про власність" загальні правила
спадкування щодо частки члена
колгоспного двору в майні двору
застосовуються з 1 липня 1990 року…

Таким чином, вбачається, що відповідно
до ст. ст. 17, 18 Закону "Про власність"
право власності на майно, яке належало
колгоспному двору і збереглося після
припинення його існування, мають ті
члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року
не втратили права на частку в його
майні.

Оскільки спірне домоволодіння було
побудоване за час існування
колгоспного двору - до 15 квітня 1991 року,
його не можна вважати спільним майном
подружжя, оскільки воно мало інший
статус - майна колгоспного двору, і
частки членів двору в цьому майні на
час його припинення, якщо інше не буде
встановлено, вважаються рівними.

Отже, є помилковим висновок суду про
те, що на час смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5
року домоволодіння було спільною
сумісною власністю подружжя, частка
померлого в ньому складала ? частину, а
частка позивача в порядку спадкування
буде складати ? частину. Спадщину в
даній справі буде складати частка
померлого у власності як члена
колгоспного двору на момент припинення
цього статусу двору, та за наявності
пізніших добудов - відповідну їх частку
з врахуванням положень закону, які
діяли на момент їх зведення.

З вказаних вище підстав позов не
заявлявся, вони не були предметом
вивчення та оцінки суду і не можуть
бути перевірені апеляційним судом.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, передбачених цим Кодексом.

За наведених обставин рішення суду про
часткове задоволення позову ОСОБА_3 з
посиланням на доведеність факту
належності на праві приватної
власності ? частини житлового будинку з
господарчо-побутовими будівлями по
АДРЕСА_1 як частки у спільній сумісній
власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4,
постановлене без повного і всебічного
з'ясування дійсних обставин справи,
прав та обов'язків сторін в даних
правовідносинах, належної правової
оцінки зібраних у справі доказів, з
помилковим застосуванням норм
матеріального права, а тому підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову у задоволенні позову.

Посилання в скарзі на те, що відповідач
- мати позивача ОСОБА_4 не заперечувала
проти заявленого до неї позову, хоча і
визнавала, що домоволодіння належало
їм з померлим на праві спільної
сумісної власності як подружжю, є
безпідставними, оскільки вони
суперечать вищезазначеним обставинам
справи.

З цих підстав є такими, що не
відповідають доказам в справі, і
довідки Колядинецької сільської ради
про те, що господарство по АДРЕСА_1 хоч і
належало до колгоспного двору, проте
будувалось подружжям ОСОБА_4 (а.с.93).

Колегія суддів звертає увагу і на ту
обставину, що, навіть помилково
вважаючи спірне домоволодіння
спільним майном подружжя та визнаючи
за позивачем право власності на його ?
частину, суд не перевірив
відповідність зведених будівель
архітектурним, будівельним,
санітарним, протипожежним правилам та
нормам, чи не порушуються їх зведенням
права та інтереси інших осіб, зокрема,
сусідів.

Помилковою є і позиція суду щодо
доведеності факту прийняття спадщини
матір'ю позивача після смерті батька,
оскільки суд порушив принцип
диспозитивності, встановлений ч. 1 ст. 11
ЦПК України, згідно якої суд розглядає
цивільні справи не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Мати
позивача з заявою про встановлення
факту прийняття спадщини, як того
вимагав ЦК УРСР 1963 року, що діяв на
момент смерті ОСОБА_5, до суду не
зверталась.

Є помилковим і застосування судом при
розгляді справи норм нині діючого ЦК
України, оскільки, згідно ч. 1 ст. 5 ЦК
України, акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. В даній справі
підлягали застосуванню норми
матеріального закону, які діяли на час
виникнення спірних правовідносин, в
тому числі на час зведення об'єктів
спірного домоволодіння та, зокрема, на
час смерті ОСОБА_5

За наведених обставин заявлений у
даній справі позов ОСОБА_3 про визнання
права власності в порядку спадкування
на спірне майно як на колишнє майно
подружжя - його батьків, не підлягає
задоволенню, а тому рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову з підстав,
зазначених вище, що не позбавляє його
права звернутись до суду з іншим
позовом щодо захисту свого права
власності на спірне майно, але з інших
правових підстав, ніж були зазначені у
позові у даній справі.

Ч. 3 ст. 303 ЦПК України передбачає, що
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно ч. ч. 1 - 3 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими;
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права; норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню;
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309,
313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и
р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Липоводолинського районного
суду Сумської області від 23 січня 2014
року в даній справі скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - Колядинецька сільська
рада Липоводолинського району
Сумської області, про визнання права
власності на спадкове майно відмовити
за необгрунтованістю вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий -

Судді -