печерський районний суд міста києва
справа № 757/2803/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Кирилюк І.В.,при
секретарі:Гурніку А.І.,за участю:
позивача:не з'явився,представника
відповідача:не з'явився,розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Національного банку
України про відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2)
звернувся до суду з позовом до
Національного банку України (далі -
відповідач, НБУ), в якому просить
стягнути з відповідача на користь
позивача компенсацію моральної шкоди в
розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що рішенням суду від
10.07.2012 року, що набрало законної сили,
ПАТ «КБ «Приватбанк» було зобов'язано
повернути позивачу суму вкладу за
договором від 06.07.1995 року з
нарахуванням процентів, у зв'язку із
чим 15.01.2013 року позивач звернувся до ПАТ
«КБ «Приватбанк» із заявою про виплату
депозитного внеску з урахуванням
процентів Оскільки ПАТ «КБ
«Приватбанк» не виплатило кошти, 19.02.2013
року позивач повторно звернувся з
аналогічною заявою. Однак, ПАТ «КБ
«Приватбанк» ані кошти не виплатив, ані
відповіді на заяви не надав. Позивач
звернувся за захистом своїх прав до
контролюючого органу - НБУ, однак у
відповідь на скаргу ОСОБА_2 НБУ
повідомило, що заходів реагування не
буде здійснювати та запропонувало
звертатись до суду. Внаслідок такої
бездіяльності НБУ позивачу завдано
моральну шкоду, яку він оцінює в
розмірі 10 000,00 грн.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Луганська від 09.08.2013 року відкрито
провадження у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Національного банку
України про відшкодування моральної
шкоди.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Луганська від 17.01.2014 року цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до
Національного банку України про
відшкодування моральної шкоди, згідно
п. 2 ч. 1 ст. 116 ЦПК України, передано за
підсудністю до Печерського районного
суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 10.02.2014 року цивільну справу за
позовом ОСОБА_2 до Національного банку
України про відшкодування моральної
шкоди було прийнято до провадження та
призначено до судового розгляду.

В судове засідання позивач не з'явився,
про день, час та місце розгляду справи,
в порядку ст.ст. 74, 76 ЦПК України,
повідомлений належним чином, направив
на адресу суду заяву про розгляд справи
за його відсутності.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про день, час та
місце розгляду справи, в порядку ст.ст.
74, 76 ЦПК України, направив на адресу
суду письмові заперечення на позов та
заяву про розгляд справи за його
відсутності.

Дослідивши та оцінивши письмові докази
у справі у їх сукупності, суд вважає, що
позов не підлягає задоволенню,
враховуючи наступне.

Судом встановлено, що рішенням
Апеляційного суду Луганської області
від 10.07.2012 року, яке набрало законної
сили, позов ОСОБА_2 до ПАТ «КБ
«Приватбанк» про визнання договору
продовженим та таким, що має юридичну
силу, та про зобов'язання повернути
суму вкладу позов задоволено частково:
зобов'язано ПАТ «КБ «Приватбанк»
повернути ОСОБА_2 суму вкладу за
договором про поточний депозитний
вклад № від 06.06.1995 року з
нарахуванням процентів згідно з
умовами договору з моменту його
укладення до 06.07.2003 року. В іншій
частині в позові відмовлено.

15.01.2013 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «КБ
«Приватбанк» із заявою про виплату
суми банківського вкладу в розмірі,
встановленому договором про поточний
депозитний вклад № від 06.06.1995
року, з моменту його укладення до 06.07.2003
року, згідно рішення Апеляційного суду
Луганської області від 10.07.2012 року.

Оскільки ПАТ «КБ «Приватбанк» грошові
кошти не виплатив та, крім того,
відповіді на заяву не надав, 25.01.2013 року
ОСОБА_2 звернувся до НБУ із скаргою щодо
вжиття заходів реагування до ПАТ «КБ
«Приватбанк» та зобов'язання ПАТ «КБ
«Приватбанк» виплатити депозитний
внесок з урахуванням капіталізації
відсотків.

У відповідь на вказану скаргу НБУ
направило ОСОБА_2 лист від 18.02.2013 року, в
якому зазначив, що між ПАТ «КБ
«Приватбанк» та позивачем існують
зобов'язальні правовідносини, отже, у
випадку порушення прав ОСОБА_2 він має
право звернутись за їх захистом до
суду.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про
звернення громадян», громадяни України
мають право звернутися до органів
державної влади, місцевого
самоврядування, об'єднань громадян,
підприємств, установ, організацій
незалежно від форм власності, засобів
масової інформації, посадових осіб
відповідно до їх функціональних
обов'язків із зауваженнями, скаргами та
пропозиціями, що стосуються їх
статутної діяльності, заявою або
клопотанням щодо реалізації своїх
соціально-економічних, політичних та
особистих прав і законних інтересів та
скаргою про їх порушення.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про
звернення громадян», скарга на дії чи
рішення органу державної влади, органу
місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації,
об'єднання громадян, засобів масової
інформації, посадової особи подається
у порядку підлеглості вищому органу
або посадовій особі, що не позбавляє
громадянина права звернутися до суду
відповідно до чинного законодавства, а
в разі відсутності такого органу або
незгоди громадянина з прийнятим за
скаргою рішенням - безпосередньо до
суду.

Як визначено у ст. 19 Закону України «Про
звернення громадян», органи державної
влади і місцевого самоврядування,
підприємства, установи, організації
незалежно від форм власності,
об'єднання громадян, засоби масової
інформації, їх керівники та інші
посадові особи в межах своїх
повноважень зобов'язані: зокрема,
об'єктивно, всебічно і вчасно
перевіряти заяви чи скарги; відміняти
або змінювати оскаржувані рішення у
випадках, передбачених законодавством
України, якщо вони не відповідають
закону або іншим нормативним актам,
невідкладно вживати заходів до
припинення неправомірних дій,
виявляти, усувати причини та умови, які
сприяли порушенням; забезпечувати
поновлення порушених прав, реальне
виконання прийнятих у зв'язку з заявою
чи скаргою рішень; письмово
повідомляти громадянина про
результати перевірки заяви чи скарги і
суть прийнятого рішення; у разі
визнання заяви чи скарги
необгрунтованою роз'яснити порядок
оскарження прийнятого за нею рішення.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про
звернення громадян», звернення
розглядаються і вирішуються у термін
не більше одного місяця від дня їх
надходження, а ті, які не потребують
додаткового вивчення, - невідкладно,
але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня
їх отримання. Якщо в місячний термін
вирішити порушені у зверненні питання
неможливо, керівник відповідного
органу, підприємства, установи,
організації або його заступник
встановлюють необхідний термін для
його розгляду, про що повідомляється
особі, яка подала звернення. При цьому
загальний термін вирішення питань,
порушених у зверненні, не може
перевищувати сорока п'яти днів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції
України, органи державної влади та
органи місцевого самоврядування, їх
посадові особи зобов'язані діяти лише
на підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про
Національний банк України»,
Національний банк України (далі -
Національний банк) є центральним
банком України, особливим центральним
органом державного управління,
юридичний статус, завдання, функції,
повноваження і принципи організації
якого визначаються Конституцією
України, цим Законом та іншими законами
України.

Основи взаємовідносин між
Національним банком України та банками
визначені Законом України «Про
Національний банк України» та Законом
України «Про банки і банківську
діяльність».

Так, відповідно до ст. 4 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»,
банківська система України
складається з Національного банку
України та інших банків, а також філій
іноземних банків, що створені і діють
на території України відповідно до
положень цього Закону та інших законів
України. Банк самостійно визначає
напрями своєї діяльності і
спеціалізацію за видами послуг.
Національний банк України визначає
види спеціалізованих банків та порядок
набуття банком статусу
спеціалізованого. Національний банк
України здійснює регулювання
діяльності спеціалізованих банків
через економічні нормативи та
нормативно-правове забезпечення
здійснюваних цими банками операцій.
Національний банк України здійснює
регулювання та банківський нагляд
відповідно до положень Конституції
України, цього Закону, Закону України
"Про Національний банк України", інших
законодавчих актів України та
нормативно-правових актів
Національного банку України.
Національний банк України визначає
особливості регулювання та нагляду за
банком, що має статус Розрахункового
центру з обслуговування договорів на
фінансових ринках, з урахуванням
специфіки його діяльності.

Аналізуючи викладене, суд зазначає, що
банки є юридично і економічно
самостійними і незалежними в своїй
діяльності, та не підпорядковуються (не
є підлеглими) Національному банку
України. Банки України не мають ні
організаційної, ні структурної
підлеглості Національному банку
України, який відповідно до закону не
має права втручатися в
оперативно-господарську діяльність
банків та здійснювати перевірки їх
фінансово-господарської діяльності, а
отже вони не є підконтрольними
Національному банку України.

Таким чином, Національний банк
відносно банків не є вищим органом,
який в порядку підлеглості має право
розглядати скарги згідно із ст. 16
Закону України «Про звернення
громадян».

Так, скаргу від 25.01.2013 року ОСОБА_2 подав
у зв'язку з невиконанням ПАТ КБ
«Приватбанк» в особі Луганської філії
ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язань за
договором строкового банківського
вкладу, укладеного між ним та ПАТ «КБ
«Приватбанк». Отже, правовідносини між
ОСОБА_2 та ПАТ «КБ «Приватбанк» є
цивільно-правовими та регулюються
нормативними актами цивільного
законодавства, зокрема Цивільним
кодексом України.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про
банки та банківську діяльність», банки
мають право самостійно володіти,
користуватися та розпоряджатися
майном, що перебуває у їхній власності.
Держава не відповідає за
зобов'язаннями банків, а банки не
відповідають за зобов'язаннями
держави, якщо інше не передбачено
законом або договором. Національний
банк України не відповідає за
зобов'язаннями банків, а банки не
відповідають за зобов'язаннями
Національного банку України, якщо інше
не передбачено законом або договором.
Органам державної влади і органам
місцевого самоврядування
забороняється будь-яким чином впливати
на керівництво чи працівників банків у
ході виконання ними службових
обов'язків або втручатись у діяльність
банку, за винятком випадків,
передбачених законом.Згідно ст.63
Закону України «Про Національний банк
України» Національний банк не має
права вимагати від банків виконання
операцій та інших дій, не передбачених
законами України та нормативними
актами Національного банку.

Отже, оскільки між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«Приватбанк» існують договірні
правовідносини, у Національного банку
відсутні правові підстави для надання
оцінки діям банку стосовно виконання
останнім умов договору та втручання у
його діяльність з питань, що не
належать до компетенції Національного
банку, а тим більше надання вказівок
щодо виконання певних операцій чи дій
за договором.

Крім того, суд вважає за необхідне
зазначити, що порушення прав ОСОБА_2
виникло внаслідок невиконання
судового рішення у цивільній справі.

Так, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 368 ЦПК України,
питання, пов'язані із зверненням
судового рішення до виконання, вирішує
місцевий суд, який розглянув справу. За
кожним судовим рішенням, яке набрало
законної сили, за заявою осіб, на
користь яких воно ухвалено, чи
прокурора, який здійснював у цій справі
представництво інтересів громадянина
або держави в суді, видається один
виконавчий лист.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 17 Закону
України «Про виконавче провадження»,
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.
Відповідно до цього Закону підлягають
виконанню державною виконавчою
службою такі виконавчі документи,
зокрема, виконавчі листи, що видаються
судами.

Таким чином, у разі порушення прав
ОСОБА_2 внаслідок невиконання судового
рішення, позивач має право звернутись
із заявами до державного виконавця або
із скаргою до суду.

Аналізуючи викладене, суд вважає, що
НБУ правомірно було надано відповідь
ОСОБА_2, що у випадку порушення прав
останнього він має право звернутись за
їх захистом до суду.

Також суд звертає увагу, що функції
Національного банку України щодо
здійснення ним банківського
регулювання і нагляду за діяльністю
банків в межах і порядку, передбачених
законодавством України, визначені
Законом України «Про Національний банк
України» та Законом України «Про банки
і банківську діяльність». Національний
банк під час виконання функцій
банківського регулювання та нагляду
здійснює контроль за дотриманням
банками банківського законодавства,
нормативно-правових актів
Національного банку України та
економічних нормативів.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», метою
банківського нагляду є стабільність
банківської системи та захист
інтересів вкладників і кредиторів
банку щодо безпеки зберігання коштів
клієнтів на банківських рахунках. При
здійсненні банківського нагляду
Національний банк України має право
вимагати від банків та їх керівників
усунення порушень банківського
законодавства, виконання
нормативно-правових актів
Національного банку України для
уникнення або подолання небажаних
наслідків, що можуть поставити під
загрозу безпеку коштів, довірених
таким банкам, або завдати шкоди
належному веденню банківської
діяльності.

Отже, досягнення мети банківського
нагляду можливе лише шляхом
реалізації встановлених законом
повноважень із застосуванням
відповідних засобів і інструментів
нагляду та заходів впливу. Зазначений
законом захист інтересів вкладників і
кредиторів банку щодо безпеки
зберігання коштів клієнтів на
банківських рахунках передбачає
певний комплекс відповідних засобів і
інструментів нагляду та
застосовуваних заходів впливу до
порушників банківського
законодавства. Зокрема, це видання
нормативних актів, які регулюють певні
питання та встановлюють єдині правила
банківської діяльності, встановлення
економічних нормативів для банків,
визначення процентної політики,
рефінансування банків тощо, тобто
виконує функції державного
регулювання як центральний банк
держави.

При цьому, слід зазначити, що завдання
банківського нагляду тісно
пов'язані й визначаються завданнями
функціями центрального банку як
органу, що визначає і здійснює
грошово-кредитну політику в державі.
Банківський нагляд виключає
можливість втручання в договірні
відносини клієнта і банку, які мають
вирішуватися за взаємною згодою сторін
або в судовому порядку. Орган нагляду
не має впливати на виконання окремих
договірних відносин.

Отже, у НБУ відсутні повноваження на
вжиття заходів реагування за порушення
ПАТ «КБ «Приватбанк» прав ОСОБА_2 Також
НБУ позбавлено можливості зобов'язати
ПАТ «КБ «Приватбанк» виплатити
депозитний внесок за договором
банківського вкладу, оскільки це не
відповідає встановленим чинним
законодавством цілям діяльності та
повноваженням Національного банку
України.

Відповідно до ст. 71 Закону України «Про
Національний банк України», кожний
банк є об'єктом інспекційної перевірки
уповноваженими Національним банком
України особами. Перевірки
здійснюються з метою визначення рівня
безпеки і стабільності операцій банку,
достовірності звітності банку і
дотримання банком законодавства
України про банки і банківську
діяльність, а також
нормативно-правових актів
Національного банку України. Перевірка
банків здійснюється відповідно до
плану, затвердженого Національним
банком України. Планова перевірка
здійснюється не частіше одного разу на
рік. Про проведення планової перевірки
Національний банк України зобов'язаний
повідомити банк не пізніше, ніж за 10
днів до його початку. Банки зобов'язані
забезпечити уповноваженим
Національним банком України особам
умови для проведення інспекційної
перевірки та вільний доступ у робочий
час до всіх приміщень банку. Керівники
та працівники банку зобов'язані
безоплатно надавати уповноваженим
Національним банком України особам
інформацію, документи та письмові
пояснення з питань діяльності банку, а
в разі виявлення порушень
законодавства України про банки і
банківську діяльність, у тому числі
нормативно-правових актів
Національного банку України, також
копії документів у порядку,
встановленому Національним банком
України. Національний банк України
може прийняти рішення про проведення
позапланової перевірки банку при
наявності обгрунтованих підстав. Таке
рішення має бути підписане Головою
Національного банку України або
уповноваженою ним особою. Уповноважені
Національним банком України особи
мають право одержувати від банку
інформацію, документи та їх копії,
письмові пояснення з питань діяльності
банку, а також вилучати копії
документів, що свідчать про порушення
законодавства України, у тому числі
нормативно-правових актів
Національного банку України. Не
допускається надання матеріалів
перевірки третім особам у разі, якщо в
матеріалах перевірки відсутні дані про
факти порушень законодавства, крім
надання матеріалів перевірки Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб. У
ході перевірки банку уповноважені
Національним банком України особи
мають право перевіряти будь-яку
звітність афілійованої та спорідненої
особи банку щодо взаємовідносин з
банком з метою визначення впливу
відносин з цією особою на стан банку.
Для цілей перевірки афілійовані та
споріднені особи сприяють
Національному банку України
відповідно до положень цієї статті у
тому самому порядку, що застосовується
до банків. Національний банк України
має право залучати працівників Фонду
гарантування вкладів фізичних осіб до
участі в інспекційних перевірках
проблемного банку. Перевірка банків
здійснюється відповідно до плану,
затвердженого Національним банком
України. Планова перевірка
здійснюється не частіше одного разу на
рік. Також відповідно до зазначеної
норми Закону та згідно з п.1.8 Положення
про планування та порядок проведення
інспекційних перевірок, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України від 17.07.2001р. N 276 та
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 15.08.2001р. за N 703/5894,
Національний банк може прийняти
рішення про проведення позапланової
перевірки за наявності обґрунтованих
підстав. Такими підставами, зокрема, є:
виявлення під час здійснення
безвиїзного нагляду (у тому числі за
результатами аналізу статистичної
звітності) суттєвого погіршення
фінансового стану банку/філії
іноземного банку; наявність фактів, що
можуть свідчити про здійснення
об'єктом перевірки ризикової
діяльності, що загрожує інтересам
вкладників або інших кредиторів;
виявлення фактів подання
Національному банку недостовірної
інформації та/або звітності; зміна
власника (власників) істотної участі в
банку або голови спостережної
(наглядової) ради та/або голови
правління (ради директорів); набуття
банком статусу спеціалізованого;
надходження повідомлення від банку про
відкриття відокремленого підрозділу
або виявлення фактів початку
діяльності відокремленого підрозділу
банку без повідомлення про його
відкриття; наявність фактів, що можуть
свідчити про здійснення банком
діяльності без відповідних ліцензій і
дозволів та/або здійснення
відокремленим підрозділом банку виду
діяльності без надання банком права на
його здійснення; надходження
повідомлення від банку про початок
нового виду діяльності або надання
нового виду фінансових послуг (крім
банківських) або виявлення фактів
початку такої діяльності без
повідомлення Національного банку;
звернення банку щодо отримання
ліцензії чи дозволів, передбачених
законодавством України; ненадання
інформації, документів або їх копій за
письмовим запитом Національного банку
в установлені строки; необхідність
перевірки інформації, викладеної в
запереченнях до довідки про
перевірку/звіту про інспектування;
віднесення банку до категорії
проблемних; надходження інформації від
Фонду гарантування вкладів фізичних
осіб (далі - ФГВФО) до Національного
банку про виявлені ФГВФО порушення
банками вимог законодавства України;
надходження повідомлення від ФГВФО до
Національного банку про необхідність
проведення інспекційної перевірки
неплатоспроможного банку у зв'язку з
відновленням діяльності такого банку.
Таке рішення має бути підписане
Головою Національного банку України
або уповноваженою особою.

Проаналізувавши норми наведеної
статті, суд зазначає, що серед
визначених підстав для проведення
позапланової перевірки звернення
громадян відсутнє. Більш того, чинне
законодавство не містить права
фізичної особи вимагати від НБУ
проведення перевірки установи банку та
кореспондуючого обов'язку НБУ таку
перевірку проводити.

Таким чином, НБУ не має права проводити
перевірку ПАТ «КБ «Приватбанк» за
зверненням ОСОБА_2

При цьому, суд зазначає, що скарга
ОСОБА_2 від 25.01.2013 року НБУ була
розглянута у передбачений чинним
законодавством місячний строк та у
листі від 18.02.2013 року позивачу надано
відповідь.

За таких обставин, суд вважає, дії НБУ
правомірними та такими, що
відповідають вимогам чинного
законодавства.

Разом з тим, позивач вважає, що такою
бездіяльністю НБУ йому завдало
моральну шкоду, яку він оцінює в
розмірі 10 000,00 грн.

Згідно ст.. 23 ЦК України, особа має право
на відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; 4) у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи. Моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

При цьому, суд зазначає, що відповідно
до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Зокрема, підлягають
з'ясуванню наступні обставини: чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної шкоди
оцінюється самим потерпілим та
визначається у позовній заяві.

Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Так, позивачем не надано належних та
допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,
59 ЦПК України на підтвердження
заподіяння йому НБУ моральної шкоди, не
доведено наявність моральної шкоди та
причино-наслідковий зв'язок між діями
відповідача та моральною шкодою
позивача, отже, правові підстави для
відшкодування моральної шкоди
відсутні.

За таких обставин, позов ОСОБА_2 до НБУ
про відшкодування моральної шкоди є
необґрунтованим та в його задоволені
слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 19
Конституції України, ст.ст. 1, 16, 19, 20
Закону України «Про звернення
громадян», ст.ст. 2, 71 Закону України
«Про Національний банк України», ст.ст.
4, 5, 67 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», ст.ст. 23, 1166
Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 4, 8,
10, 11, 15, 60, 79, 88, 209, 213 - 215, 223 Цивільного
процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Національного банку
України про відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
І.В.Кирилюк