22-ц/775/203/2014(м)
У Х В А Л А

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

25 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Донецької області у
складі:

головуючого Ігнатоля Т.Г.,

суддів Кочегарової Л.М.,
Попової С.А.,

при секретарі Ушаковій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» (далі ПАТ
«Родовід Банк») до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства «Родовід Банк» про захист
прав споживачів,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Приморського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
13 грудня 2013 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ПАТ «Родовід Банк»
звернулося до суду з позовом про
стягнення суми заборгованості за
кредитним договором, посилаючись на
те, що відповідно до укладеного 29
вересня 2008 року договору ОСОБА_1
була відкрита невідновлювальна
кредитна лінія на купівлю автомобіля
та сплату страхових платежів на
загальну суму 59 085,00 грн., з терміном до
30 вересня 2015 року. У зв'язку з
неналежним виконанням відповідачем
умов договору станом на 11 липня 2013 року
утворилася заборгованість, яка
становить 1 018 846,03 грн. Зазначену суму
позивач просив стягнути з відповідача
та відшкодувати витрати на оплату
судового збору в розмірі 3 441,00 грв.

ОСОБА_1 звернувся з зустрічним
позовом про захист прав споживачів та
просив визнати умови п. 3.6 кредитного
договору недійсними, посилаючись на
те, що положення кредитного договору
щодо встановлення розміру пені
суперечать нормам чинного
законодавства, зокрема, Закону України
«Про захист прав споживачів». Крім
того, вказував на те, що, отримавши
претензію від банку в травні 2011 року
про наявність заборгованості та
вимогу про передачу банку автомобіля
Chevrolet Aveo TC58U, державний номер НОМЕР_1,
він 23 травня 2011 року передав вказаний
автомобіль, разом з
правовстановлюючими документами,
двома оригінальними комплектами
ключів, позивачу. В той же день ним
була видана довіреність на ім'я
працівника банку ОСОБА_2 на право
користування, володіння та повного
розпорядження транспортним засобом.
Таким чином, оскільки він передав
заставне майно банку, але процедура
його реалізації банком не
ініціювалась, хоча договір застави
передбачає право заставодержателя
отримати в користування майно у
випадку позасудового задоволення
своїх вимог за кредитним договором,
вважає, що кредитний договір є таким,
що припинив свою дію у зв'язку з його
виконанням, а його зобов'язання перед
банком є виконаними з 23 травня 2011року
у повному обсязі.

Рішенням Приморського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
13 грудня 2013 року позовні вимоги ПАТ
«Родовід Банк» про стягнення
заборгованості задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ
«Родовід Банк» заборгованість за
кредитним договором: за тілом кредиту -
55 565,18 грн., за відсотками за
користування кредитом - 30 154,52 грн., за
комісією - 4 108,48 грн., пеню - 15000 грн.,
судовий збір 1048,28 грн. В задоволені
іншої частині позовних вимог
відмовлено. В задоволені зустрічного
позову ОСОБА_1 відмовлено в повному
обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив
скасувати рішення та відмовити в
задоволенні вимог ПАТ «Родовід Банк», а
його зустрічні позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на те, що рішення суду є
незаконним та необґрунтованим,
винесеним з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Зокрема, посилається на те, що суд
дійшов хибного висновку про те, що
після передачі автомобіля, який був
предметом забезпечення зобов'язання за
кредитним договором на підставі
договору застави, між сторонами
виникли відносини щодо його
зберігання. Вважає, що оскільки він
після отримання від банку листа -
претензії передав у власність банку
автомобіль з реєстраційними
документами, двома комплектами ключів
та видав довіреність на ім'я
представників банку, він повністю
виконав регламентований порядок
передачі майна у власність
заставодержателя, а це є підставою для
визнання договору таким, що втратив
свою чинність, у зв'язку з виконанням
зобов'язань боржником. Крім того,
апелянт, посилаючись на положення п. 5
ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист
прав споживачів», вважає, що суд
необґрунтовано відмовив у
задоволенні вимог про визнання
недійсним п.3.6 договору щодо
встановлення розміру пені за
порушення строків повернення кредитів
та сплати процентів, у відповідності зі
ст.ст.203,217 ЦК України.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3,
який підтримав доводи скарги та просив
її задовольнити, заперечення проти
скарги представника ПАТ «Родовід Банк»
Колодяжної Т.О., яка просила скаргу
відхилити, а рішення суду залишити без
зміни, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК У країни
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає , що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судом встановлено і це
підтверджується матеріалами справи, що
29 вересня 2008 року між ВАТ "Родовід
Банк", правонаступником якого є ПАТ
«Родовід Банк», та ОСОБА_1 укладено
кредитний договір № Д098/АК-00026.08.2, за
умовами якого ОСОБА_1 було надано
кредит, шляхом відкриття
невідновлювальної лінії на купівлю
автомобілю та сплату страхових
платежів в сумі 59 085,00 грн., зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 13,00% річних, з кінцевим терміном
повернення - 30 вересня 2015 року включно
(а. с. 5-8,40-46).

На забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором в
цей же день між сторонами укладено
договір застави транспортного засобу
№ Д 098/АК-00026.08.2-3, за яким ОСОБА_1 передав
в заставу банку автомобіль марки Chevrolet
Aveo TC58U державний номер НОМЕР_1, вартістю
65 650,00 грв. ( а.с. 47-52).

З березня 2009 року відповідач, в
порушення умов договору, не вносив
щомісячні платежі на погашення
кредиту, що підтверджується виписками
з особового рахунку ОСОБА_1 та не
заперечується відповідачем, про що він
зазначив в зустрічному позові ( а.с. 18-25,
38-39).

У зв'язку з неналежним виконанням
боргових зобов'язань за кредитним
договором ПАТ « Родовід Банк», з метою
погашення простроченої
заборгованості за кредитом та
процентами, а також штрафних санкцій,
повідомляв відповідача досудовою
вимогою про дострокове повернення
кредиту та нарахованих відсотків
протягом семиденного терміну з дати
отримання вимоги 15 лютого 2013 року, 19
лютого 2013 року (а. с. 26, 26 об., 67, 68).

Згідно з розрахунком банку, станом
на 11 липня 2013 року, за кредитним
договором утворилася заборгованість,
яка складається з: заборгованості за
редитом - 55 565,18 грн., заборгованості за
процентами за користування кредитом -
30154,52 грн.; комісії - 4108,48 грн., пені за
прострочку виконання грошового
зобов'язання з жовтня 2008 року по 11
липня 2013 року - 925 544,47 грн.; суми
інфляційних витрат - 3473,38 грн. ( а.с. 1-17)
Заборгованість за пенею за період з
липня 2012 року по липень 2013 року - 381
012,77грв. (104-107).

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні
позову про визнання недійсним
положень п.3.6 кредитного договору щодо
встановлення розміру пені за
порушення строків виконання
зобов'язань, суд виходив з того, що
передбачених законом підстав для
визнання цього пункту кредитного
договору недійсним, позивачем не
наведено. Підстав для визнання
зобов'язань припиненими у зв'язку з
передачею банку автомобіля та
визнання кредитного договору
виконаним, немає, оскільки позивачем
не надано належних доказів на
підтвердження передачі у власність
банку заставного майна.

Колегія суддів не може не
погодитися з такими висновками суду,
оскільки вони відповідають обставинам
справи та вимогам закону.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Зокрема, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Воля
сторін щодо змісту правочину має бути
вільною і відповідати їх внутрішній
волі. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом та має бути
спрямований на настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності з положеннями
ч.ч.1.2 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені 4.1,2,3,5,6 ст. 203 ЦК
України.

Статтею 217 цього Кодексу
передбачено, що недійсність окремої
частини правочину не має наслідком
недійсності інших його частин і
правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

За змістом ст.546, 549,551 ЦК України
пеня є різновидом забезпечення
виконання зобов'язання. Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі.

Відповідно до ст.11 Закону України
"Про захист прав споживачів", договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Як вбачається зі змісту кредитного
договору від 29 вересня 2008 року, сторони
передбачили усі істотні умови
договору, відповідно до вимог чинного
на той час законодавства та інших
нормативно-правових актів, і дійшли
згоди щодо усіх умов, на яких він
укладався. Вся необхідна інформація
про умови отримання кредиту, тип
відсоткової ставки, процедуру
виконання договору, відповідальність
за невиконання умов договору тощо,
які передують укладенню договору, була
надана позичальнику і він погодився з
усіма умовами кредитного договору, про
що свідчить його особистий підпис в
договорі.

У зв'язку з викладеним, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку про те,
що кредитний договір укладено на
законних підставах, за добровільним
волевиявленням сторін, відповідно до
вимог Цивільного Кодексу України та
інших актів цивільного законодавства,
умови кредитного договору погоджені
сторонами, а тому, підстав для
визнання п.3.6 кредитного договору
недійсним, не встановлено.

Рішення суду в цій частині
мотивоване та обґрунтоване вимогами
закону.

Оскільки в апеляційній скарзі
ОСОБА_1 наведені підстави щодо
недійсності даного пункту договору, на
які він посилався в позовній заяві та
які були предметом розгляду суду
першої інстанції і їм надана судом
відповідна оцінка, з якою апеляційний
суд погодився, підстав для задоволення
апеляційної скарги в зазначеній
частині, колегія суддів не вбачає.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про
визнання його зобов'язань перед
банком припиненими, а кредитного
договору виконаним у зв'язку з
передачею в рахунок виконання
зобов'язань заставного автомобіля у
власність банка, як заставодержателя,
то суд вважає, що суд першої інстанції
також дійшов обґрунтованого висновку
про відмову у задоволенні цих вимог,
оскільки вони не відповідають
обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
23 травня 2011 року ОСОБА_1 передано, а ПАТ
«Родовід Банк» прийнято, з метою
вжиття заходів щодо охорони
заставного майна, автомобіль марки
Chevrolet Aveo TC58U, державний номер НОМЕР_1,
правовстановлюючі документи та ключі
від нього, про що складено
відповідний акт ( а.с. 55).

15 лютого 2013 року на підставі акту
прийому - передачі вказаний автомобіль
повернуто ОСОБА_1( 133).

Таким чином, відповідачем, у
відповідності з вимогами ч.3 ст.10, ст.60
ЦПК України, не доведено, що автомобіль
було передано у власність банка, як
заставодержателя.

Передача рухомого майна банку згідно
з актом прийому - передачі та видача
довіреності на ім'я працівника банку з
правом продажу майна не припиняє
зобов'язальних відносин і боржник не
звільняється від відповідальності за
невиконання ним грошового
зобов'язання, оскільки предмет застави
реалізований не був, і право власності,
відповідно до ст.17 Закону України «Про
заставу», належить ОСОБА_1

З урахуванням викладеного, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
відсутність підстав для задоволення
вимог про визнання кредитного договору
виконаним, а зобов'язання за договором
такими, що припинили свою дію.

Ніяких нових доказів чи обставин, які
б могли вплинути на висновки суду,
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не навів
та апеляційному суду не надав. Тому, в
частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_1, рішення суду підлягає
залишенню без зміни.

Частково задовольняючи позов ПАТ
«Родовід Банк» про стягнення з
ОСОБА_1 заборгованості за кредитним
договором, суд виходив з того, що
відповідач не виконує свої
зобов'язання перед банком, чим порушує
його майнові права, а тому,
заборгованість за тілом кредиту,
процентами, комісією підлягає
стягненню з відповідача в повному
обсязі. Враховуючи майновий стан
боржника та неспівмірність суми
основного боргу з розміром
нарахованої банком пені, суд зменшив її
розмір до 15 000 грв.

Колегія суддів вважає, що вирішуючи
спір в цій частині, суд повно всебічно
і об'єктивно перевірив доводи сторін,
дав правильну оцінку наданим доказам,
правильно застосував норми
матеріального права і дійшов
обґрунтованого висновку про часткове
задоволення позову ПАТ «Родовід Банк».

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.509 ЦК України,
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона ( боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони ( кредитора) певну дію
(передати майно, виконати роботу,
надати послугу, сплатити гроші тощо)
або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.525 ЦК України,
одностороння відмова від виконання
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у
зобов'язані встановлено строк його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк.

Статтею 536 цього Кодексу передбачено,
що за користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти. Розмір процентів
за користування чужими грошовими
коштами встановлюється договором,
законом або іншим актом цивільного
судочинства.

Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов»язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Як вбачається з положень п.п.
3.1.1., п.п. 3.1.2, п.п. 3.1.4 договору
позичальник зобов'язався, починаючи з
місяця, наступного за звітним, щомісяця
до 10-го числа (включно) кожного
календарного місяця, частково
погашати заборгованість за кредитом у
сумі 703,39 грн. та нарахованими
процентами, шляхом внесення готівкою
чи перерахуванням зі свого поточного
рахунку на рахунок банку; повернути
одержані кредити згідно з умовами
Договору не пізніше 30 вересня 2015 року;
щомісяця до 10-го числа (включно),
сплачувати Банку плату за
обслуговування кредиту згідно п.п.1.5.1
цього договору шляхом внесення
готівкою чи перерахуванням зі свого
поточного рахунку на рахунок Банку ( а.
с. 5- 8).

Згідно з п. 5.2. договору, банк має
право, у разі недотримання
позичальником умов цього договору
вимагати, в односторонньому порядку
дострокового його розірвання,
повернення одержаних кредитів, сплати
нарахованих за ним процентів,
відшкодування збитків, заподіяних
банку внаслідок невиконання або
неналежного виконання позичальником
умов цього Договору, а у разі
невиконання позичальником цих вимог
звернути стягнення на предмет застави,
згідно з договором застави №
Д098/АК-00026.08.2-3 від 29.09.2008 року та
договорів застави, що можуть бути
укладені в майбутньому в забезпечення
виконання позичальником зобов'язання
за цим Договором ( а. с. 5-8).

Пунктом 3.6 кредитного договору
передбачено, що за порушення строків
повернення кредиту чи сплати
процентів, позичальник зобов'язався
сплачувати банку пеню за кожний день
прострочення в розмірі 1,6% від суми
простроченої заборгованості.

Згідно з п.п.1.5.1. договору
щомісячна плата за обслуговування
кредиту встановлюється в розмірі 0,3%
від суми виданого кредиту.

З позовної заяви банку та доданих
до неї матеріалів вбачається, що ПАТ
«Родовід Банк» свої зобов'язання за
кредитним договором виконав, надав
позичальнику грошові кошти у сумі та
валюті, зазначеній в договорі, а
відповідач, як позичальник, свої
зобов'язання, передбачені кредитним
договором, належним чином не виконує,
тому, станом на 11 липня 2013 року,
утворилася заборгованість.

Фактичний розмір внесених
позичальником сум на погашення
кредиту та відсотків підтверджений
випискою з особового рахунку та не
оспорюється відповідачем.

З урахуванням встановлених обставин,
наданих доказів та вимог закону,
колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції зробив обґрунтований
висновок про те, що порушення ОСОБА_1
умов договору є підставою для
стягнення з нього суми заборгованості
за кредитом в розмірі - 55 565,18 грн.,
заборгованості за процентами за
користування кредитом - 30 154,52 грн.;
комісії - 4108,48 грн.

Згідно наданого позивачем
розрахунку заборгованості за
кредитним договором, станом на 11 липня
2013 року, заборгованість за пенею
становить 925 544,47 грн., а в межах річного
строку - 381 012,77 грв.

Відповідно до ч. 3 ст.551 ЦК України,
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

Колегія суддів вважає, що
вирішуючи спір, суд першої інстанції
обґрунтовано дійшов до висновку про
зменшення розміру неустойки до 15 000
грв, виходячи з матеріального
становища відповідача, яке є скрутним,
оскільки він не працює та має на
утриманні матір - пенсіонерку; крім
того, розмір неустойки значно
перевищує суму боргу.

Таким чином, заборгованість
відповідача перед банком за
кредитним договором становить 104 828,18
гривень, та складається з:
заборгованості за кредитом - 55 565,18
гривень; заборгованості за процентами
за користування кредитом - 30 154,52 грв.;
комісії за обслуговування кредиту - 4
108,48 грв.; пені за прострочення
виконання грошового зобов'язання - 15 000
гривень.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України та
п.п 8 п.1 ст.2 Закону України « Про
судовий збір», в дохід держави з
ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий
збір за апеляційний розгляд справи,
виходячи з розміру задоволених вимог
позивача - 524,14 грв (1048,28:2).

Керуючись ст.ст. 307,308,313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Приморського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 13 грудня 2013 року залишити без
зміни.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави
судовий збір в розмірі 524,14 грв.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Судді