Справа № 363/815/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року Вишгородський
районний суд Київської області в
складі:

головуючого - судді
Чіркова Г.Є.,

при секретарі
Квашиній А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вишгороді цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про
усунення перешкод у користуванні
житлом шляхом вселення, разом з
виселенням відповідача, зобов'язання
припинити чинити перешкоди,

встановив:

позивач звернувся зо суду з даним
позовом, посилаючись на безпідставне
виселення відповідачами його та його
родини (дружини ОСОБА_4 та її сина
ОСОБА_5) з будинку АДРЕСА_1, коли в нього
виникло право на проживання в ньому
разом із сім'єю.

З цих підстав порушує питання про
усунення перешкод в користуванні
вказаним будинком, визнання права
користування ним та вселення його та
членів його сім'ї до нього.

Також просить зобов'язати відповідачів
припинити чинити перешкоди йому та
членам його сім'ї у користуванні
будинком шляхом виселення з нього
ОСОБА_2, заборонивши відповідачам
втручатися в сімейне життя.

В суді позивач та його представник
позов підтримали.

Позивач пояснив, що з початку 2006 року
постійно проживав разом з матір'ю
ОСОБА_6 у вказаному будинку, що мала
його у своєму володінні. В 2007 році
одружився та за згодою матері до них
вселилася також і його дружина ОСОБА_4
та її син ОСОБА_5 Всі разом проживали
однією сім'єю, вели спільне
господарство, він та його родина
поліпшували житлові умови, за власні
кошти проводили ремонт житла.
Наприкінці серпня 2013 року після
сімейного конфлікту з відповідачами,
які налаштували матір проти нього та
його родини, під тиском, змушений був із
родиною полишити будинок та перейти
жити в наймане житло. В грудні 2013 року
мати померла, спір про спадщину не
вирішено. На даний час в будинку має
замкнену кімнату з речами та
предметами домашнього побуту, що
належать його сім'ї, користується
господарськими спорудами на території
домоволодіння, від яких має ключі. Від
спірного будинку ключів не має. До
кімнати зі своїми речами має доступ
лише в присутності ОСОБА_2, який наразі
проживає в будинку.

Третя особа підтримала пояснення
позивача і просила про задоволення
позову.

Відповідачі в цілому вказаних обставин
не заперечували, проте підстав для
задоволення позову не вбачали.

Пояснили, що з вини позивача та його
дружини виник конфлікт з матір'ю, яка
просила їх про допомогу. За волею
матері позивач з родиною виселився з
будинку. ОСОБА_2 при житті матері, за її
згодою вселився і проживав разом з нею.
Оскільки за життя мати заповіла все
своє майно ОСОБА_3 та за її волею
позивач висилився з будинку, вважали,
що останній не має права проживати в
ньому.

Заслухавши сторони, дослідивши
матеріали справ, суд дійшов наступного.

Встановлено, що позивач з початку 2006
року за згодою матері - ОСОБА_6, вселився
і до 15 вересня 2013 року постійно
проживав в будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_6 після смерті чоловіка ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, є головою вказаного
домогосподарства і єдиним його
володільцем.

Правоустановчих документів на вказане
домоволодіння суду не представлено.

Після укладання шлюбу 06 липня 2007 року
позивача з ОСОБА_4, остання з дозволу
ОСОБА_6 вселилася і постійно проживала
з позивачем однією сім'єю у вказаному
будинку. Разом з ними постійно проживав
її син ОСОБА_5

Встановлено, що вказані вище особи
постійно спільно проживали у вказаному
будинку однією сім'ю, підтримували
сімейні відносини, вели спільне
господарство. Позивач у будинку
проводив ремонт облаштував його
предметами побутового вжитку,
сантехнікою, тощо і таким чином
поліпшив житлові умови.

В серпні 2013 року у родині виник
конфлікт, в який втрутилися
відповідачі - рідні брати позивача.
Наслідком цього позивач та його родина
змушені були 15 вересня 2013 року залишити
житловий будинок і винаймати квартиру.

До будинку поселився ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла.

На даний час належне матері майно ніким
не успадковано, між сторонами снує спір
про право на спадщину.

Згідно заповіту від 25 вересня 2013 року
померла все належне їй майно заповіла
ОСОБА_3

Після виселення позивача з будинку у
вересні 2013 року відповідачі замінили
замки на вхідних дверях до будинку, де
тепер проживає ОСОБА_2 Ключів від цих
дверей позивач не має.

В той же час позивач має в будинку
власні речі та предмети побутового
значення, які замкнені в одній з кімнат
будинку. Ключів від цієї кімнати у
відповідачів не має. Також позивач має
ключі та користується певними
господарськими спорудами на території
домоволодіння.

Доступ до кімнати зі своїми речами
позивач має тільки в присутності
відповідача ОСОБА_2

Дані обставини встановлені
поясненнями сторін та показаннями
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 та частково
показаннями свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не можу
бути виселений із займаного житлового
приміщення або обмежений у праві
користування житловим приміщенням
інакше як за підстав і в порядку,
передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 156 ЖК України
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири)
член його сім'ї вправі вселяти в
займане ним жиле приміщення інших
членів сім'ї. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди власника не
потрібно.

Члени сім'ї власника будинку
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і придомової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі у витратах вирішуються в
судовому порядку.

На підставі ч. 2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належить дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Відтак підставою виникнення у позивача
та його дружини ОСОБА_4 суб'єктивного
права на житло, тобто набуття права
користування конкретним житловим
приміщенням - спірним будинком, є
вселення в нього в установленому
порядку в якості члена сім'ї наймача
або власника будинку (ст. ст. 64, 65, 156 ЖК
України).

Саме з дотриманням вказаних вимог
Закону позивач та ОСОБА_4 вселилися у
спірний будинок, проживали в ньому
разом з померлою однією сім'єю, і набули
права користування спірним житловим
будинком (право проживання в ньому).

У ст. 47 Конституції України закріплено,
що ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше, як на
підставі Закону за рішенням суду.

Згідно ст. 109 ЖК України виселення із
займаного житлового приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або у судовому порядку.

Виселення позивача та його родини
здійснено всупереч вказаних вимог
Закону, без необхідної правової
підстави. Після чого в будинку замінено
замки і таким чином останньому
чиняться в користуванні житлом. При
тому, що позивач до нині має в будинку
власні речі та побутове майно, яке
замкнено в одній із кімнат будинку, а
також користується господарськими
будівлями.

За тимчасово відсутнім наймачем або
членом його сім'ї зберігається право на
житлове приміщення протягом 6-ти
місяців згідно ст. 71 ЖК України, та 1-го
року згідно ст. 405 ЦК України (якщо
будинок належав особі на праві
власності).

При цьому тимчасова відсутність особи
в такому випадку не потребує згоди
інших членів сім'ї, самого власника, як
і не має значення причина відсутності,
якщо остання не перевищила згадані
вище строки.

Позивач звернувся до суду з позовом про
вселення у лютому 2014 року і цих строків
не пропустив.

Посилання сторін на причини виникнення
конфлікту та волевиявлення
спадкодавця на виселення позивача, яке
вона повідомила відповідачам, не має
правового значення при вирішенні
спору.

Таким чином позов у частині вселення
позивача та його дружини підлягає
задоволенню, разом з визнанням за ними
права користування спірним будинком,
яке не визнається відповідачами.

Між тим місце проживання неповнолітніх
дітей згідно ст. 160 СК України та ч. 2 ст.
156 ЖК України визначається місцем
проживання їхніх батьків, а тому
неповнолітня дитина як правило має
проживати разом зі своїми батьками або
з одним із них.

З пояснень сторін та показань свідків
встановлено, що разом з позивачем та
його дружиною проживав і син останньої,
проте суду не представлено документів
і достатніх доказів про вказану дитину
(свідоцтва про народження, довідка про
склад сім'ї, тощо), а тому суд вважає
необхідним вказати в рішенні про
вселення тільки позивача та його
дружину.

Факт того, що проживання позивача та
його дружини у спірному будинку не
зареєстровано згідно ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування і
вільний вибір місця проживання в
Україні» не може бути умовою
реалізації виниклого права на
проживання в будинку. Право на
проживання в будинку виникає в зв'язку
із вселенням особи до нього в
установленому Законом порядку, тоді як
зареєстроване місце проживання умовою
реалізації такого права бути не може.

Передбачених законом підстав для
виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку
не встановлено. Твердження
відповідачів про те, що останній
вселився в будинок за згодою матері,
тобто з дотриманням вимог ст. ст. 64, 65, 156
ЖК України, в суді не спростовано.

Інших перешкод для проживання позивача
у спірному будинку, які б підлягали
усуненню іншим чином ніж шляхом
вселення до будинку, в суді не
встановлено.

Таким чином підстави для задоволення
решти заявлених позовних вимог в
справі відсутні.

На підставі викладеного і керуючись
статтями 209-215 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 та ОСОБА_4 до буд.
АДРЕСА_1, визнавши за ними право
користування вказаним будинком.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Київської області протягом 10 днів
з дня його проголошення шляхом подання
в зазначений строк апеляційної скарги
через Вишгородський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя