Справа № 296/8978/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський районний суд м.
Житомира в складі:

головуючого - судді
Бондарчука В.В.

при секретарі
Батюх А.М.

розглянув у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» про визнання недійсним
кредитного договору ,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в
обгрунтування якого вказала, що між ПАТ
КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 21.12.2007р.
укладено кредитний договір №МК 355-07, в
той же день на виконання вказаного
кредитного договору між тими ж
сторонами укладено договір іпотеки, за
умовами якого в іпотеку передавався
хлібний павільйон площею 16 м.кв. за
адресою: АДРЕСА_1. Також з метою
забезпечення кредитного договору між
ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 цей же
день було укладено договір поруки.

Рішенням суду від 03.12.2010р. вказаний
хлібний павільйон визнано об"єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Позивач вказує, що зі слів ОСОБА_2 їй
стало відомо, що всупереч вимог
кредитного договору, він так і не
отримав кредиту, а тому просить визнати
кредитний договір №МК 355-07, укладений
між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2
21.12.2007р., недійсним.

В судовому засіданні позивач позов
підтримала з тих же підстав та просила
його задовольнити, оскільки вона
безпідставно вносила кредитні кошти
відповідно до договору, за яким, як їй
стало відомо, ОСОБА_2 нічого не отримав.

Представник відповідача ПАТ КБ
"ПриватБанк" позов не визнав та просив
відмовити в його задоволенні з тих
підстав, що позивач не є стороною
кредитного договору.

Відповідач ОСОБА_2, повідомлений
належним чином про час і місце судового
розгляду, в судове засідання не
з"явився, про причини неявки суд не
повідомив (а.с. 39).

Суд заслухав пояснення сторін,
дослідив матеріали справи та встановив
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, між
ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 21.12.2007р.
укладено кредитний договір №МК 355-07
(а.с. 3-5), в той же день на виконання
вказаного кредитного договору між тими
ж сторонами укладено договір іпотеки,
за умовами якого в іпотеку передавався
хлібний павільйон площею 16 м.кв. за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6-7), а також
договір поруки з ОСОБА_1 (п.3.1.2
кредитний договір №МК 355-07).

Згідно статті 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди. Договір укладається
шляхом пропозиції однієї сторони
укласти договір (оферти) і прийняття
пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно статті 627 ЦК України сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до статті 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п"ятою та шостою статті 203
цього Кодексу; недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним; якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Так, судом встановлено, що спірний
кредитний договір підписаний обома
сторонами, а позивач надала згоду на
укладення договору, отримання
позичальником кредитних коштів з їх
використанням відповідно умов
договору та зобов"язалася виступати в
якості поручителя за вказаним
договором (а.с. 3-5).

Однак, позивач не довела відповідними
доказами, що правочин, який вона
вчинила, не був спрямований на реальне
настання правових наслідків. Доводи
позивача про те, що ОСОБА_2 не отримав
від відповідача кошти на умовах, з
якими вона погодилася при укладанні
договору як поручитель, нічим не
доведені, а тому є лише її припущеннями.

Таким чином позивач не довела
відповідними доказами наявність
підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦПК
України для визнання договору
недійсним, а тому суд приходить до
висновку про безпідставність позову та
відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 60, 208, 209, 212, 215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволені позову ОСОБА_1
до ОСОБА_2, публічного акціонерного
товариства комерційний банк «
ПриватБанк» про визнання недійсним
кредитного договору за
безпідставністю.

На рішення суду протягом десяти днів з
дня його проголошення може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Житомирської області через
Корольовський районний суд м. Житомира.

Суддя
В. В. Бондарчук