22-ц/775/520/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Голуб
Категорія № 27
24 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів -
Мальцевої Є.Є., Баркової Л.Л.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства
з обмеженою відповідальністю
Сільськогосподарська фірма
«Зерноград» про стягнення боргу, за
апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю
Сільськогосподарська фірма
«Зерноград» на рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 28
09.01.2014 року позивач звернувся в суд з
даним позовом. Посилався на те, що між
ним та відповідачем 13.12.2012 року був
укладений договір позики грошових
коштів у сумі 8 210 000 грн (вісім мільйонів
двісті десять тисяч гривень), які
останній отримав в день укладання
договору і зобов'язався повернути у
строк до 13.12.2013 року. До теперішнього
часу борг відповідачем не повернутий,
тому просить суд стягнути з
відповідача на його користь основний
борг у сумі 12210000 грн, що передбачено
умовами п. 4.3 договору позики, а також 3%
річних за прострочення виконання
грошового зобов'язання, що складає 366 300
грн (12 210 000 грн х 3%), та судові витрати.
Рішенням Волноваського районного суду
Донецької області від 28 лютого 2014 року
позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю
Сільськогосподарська фірма "Зерноград"
на користь позивача заборгованість у
розмірі 12 576 300 грн, а також судовий
збір в розмірі 3 654 грн..

З рішенням суду не погодився
відповідач, в апеляційній скарзі
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову. В скарзі
посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права,
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування обставин справи, що
мають істотне значення для справи.
Зокрема, вказує, що відповідач не
передавав гроші позивачу, і позивачем
не надано належних доказів фактичної
передачі грошей; лише наявність
письмового договору позики не може
бути беззаперечним доказом виконання
сторонами зобов'язань за договором.
Також не погоджується з розрахунком
суми 3% річних за прострочення
виконання грошового зобов'язання

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представника відповідача
ОСОБА_3, який просив апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову в
позові, заперечення позивача ОСОБА_1,
його представника ОСОБА_4, які просили
скаргу відхилити, перевіривши
матеріали справи в межах апеляційного
оскарження та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції вважав встановленим факт
наявності у відповідача перед
позивачем заборгованості за договором
позики, нарахованої відповідно до умов
договору, та встановленого законом
права позивача при невиконанні
позичальником грошових зобов'язань
вимагати виконання цих зобов'язань,
включаючи нараховані відсотки за
користування позикою і 3% річних від
простроченої суми, і дійшов висновку
щодо повного задоволення вимог
позивача в розмірі 12576300 грн..

Колегія суддів погоджується з
висновками суду про обґрунтованість
позову в частині стягнення суми боргу
з відсотками за користування позикою в
розмірі 12210000 грн, оскільки вони
відповідають обставинам справи та
вимогам матеріального і
процесуального права, але не
погоджується із стягненням з
відповідача суми 366300 грн, що складає 3%
річних за прострочення виконання
зобов'язання.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що 13.12.2012 року між
ОСОБА_1 та ТОВ СФ "Зерноград" у особі
директора Любія А.В., який діяв на
підставі ст. 10 Статуту від імені
підприємства (а.с.234), було укладено
договір позики, відповідно до якого
останній отримав від позивача в борг
8210000 грн., які зобов'язався повернути до
13.12.2013 року, а також зобов'язався,
згідно п.1.2 договору, за користування
грошовими коштами сплатити позивачу
відсотки із розрахунку 50% річних, що
складає 12210000 грн. у разі використання
позичальником повного строку,
вказаного у п.2.1, грошового займу. За
умовами п.4.1. договору позики, позика в
сумі 8210000 грн вважається переданою з
моменту підписання договору сторонами.
Договір містить реквізити та підписи
сторін, підпис позичальника скріплений
печаткою підприємства (а.с.5).

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст..ст. 525, 526 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом. Зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Відповідно положень ч.1 ст.1049 ЦК
України позичальник зобов'язаний
повернути позикодавцеві позику у строк
та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Якщо договір
позики має бути укладений у письмовій
формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Тобто,
безгрошовість договору може бути
підтверджена лише належними і
допустимими доказами.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України передбачено,
що заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо,-
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватись на
свідченнях свідків.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України зазначено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Заперечуючи проти позову, відповідач
не надав суду належних і допустимих
доказів на спростування обставин,
викладених позивачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає законним та обгрунтованим
висновок суду першої інстанції про
задоволення вимог про стягнення з
відповідача суми боргу в розмірі 8210000
грн, а з урахуванням відсотків за
користування позикою в сумі 12210000 грн.,
оскільки позивач належним чином довів
свої вимоги в цій частині.

Між тим, неможливо погодитись із
рішенням суду в частині стягнення з
відповідача 3% річних за прострочення
виконання зобов'язання в сумі 366300 грн..

В порядку ст. 625 ЦК України, боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення
суми 3% річних від простроченої суми
боргу, суд першої інстанції виходив з
того, що сума заборгованості складає
12210000 грн, тому 3% від цієї суми складають
366300 грн..

Однак, виходячи з умов договору,
укладеного на строк до 13.12.2013 року,
прострочення боржника починається з
14.12.2013 року. Тому, до дня подання позову
до суду, прострочення триває 27 днів.
Таким чином, сума 3% річних складає
27096,16 грн (12210000:365 х 27 :100 х 3).

Отже, враховуючи наведене, приймаючи до
уваги доводи апеляційної скарги в цій
частині, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції підлягає
зміні в частині суми заборгованості, і
з відповідача на користь позивача слід
стягнути суму боргу в розмірі 12210000 грн
та 3% річних в розмірі 27096,16 грн ..

Колегія суддів не може прийняти
до уваги доводи апеляційної скарги
щодо неправильності висновків суду про
задоволення позову у зв'язку з
відсутністю у позивача належних
доказів переданням грошей відповідачу,
оскільки вони не ґрунтуються на
законі, суперечать встановленим судом
обставинам і спростовані договором
позики. Також неможливо погодитись із
думкою апелянта про те, що наявність
письмового договору позики не
підтверджує й факт передачі грошей за
договором. Так, п.4.1. договору позики
від 13.12.2012 року, укладеного між
сторонами, обумовлено, що позика
вважається переданою з моменту
підписання договору сторонами.
Відсутність доказів приймання
відповідачем готівки в касу
підприємства суми позики і відсутність
квитанцій у позивача про передачу
грошей не спростовує факт передачі
грошей у позику, обумовлений
підписаний сторонами договором.

З тих же підстав не є слушними
доводи апеляційної скарги про те, що
п.4.2. договору вказано про можливість
передачі позики у будь-якій формі, не
суперечливій законодавству, що на
думку апелянта свідчить про
невизначеність форми позики і
невиконання договору, оскільки також
спростовуються змістом договору
позики, яким встановлено, що позика є
переданою з моменту підписання
договору.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладання
договору позики та його умов може бути
пред'явлена розписка позичальника або
інший документ, який посвідці
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми. Отже
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладання
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику. Така правова
позиція висловлена Судовою палатою у
цивільних справа Верховного Суду
України в постанові від 18.09.2013 року №
6-63цс/13, яка у відповідності до вимог ч.1
ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для
всіх судів України для приведення
судової практики у відповідність із
рішенням Верховного Суду України.

Крім того, до звернення до суду
позивача з даним позовом, відповідач
договір позики не оспорював, не
намагався розірвати.

Також не можуть бути прийняті до
уваги твердження апеляційної скарги
про неправильність рішення суду про
задоволення позову у зв'язку із тим,
що не взято до уваги пояснення свідка
Любія А.В. - директора ТОВ СФ
«Зерноград», який заперечував
отримання грошей, незважаючи на
укладання договору позики. Відповідно
до положень 2.ч ст.59 ЦПК України,
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування. Частиною 2 ст.1051 ЦК України
зазначено, якщо договір позики має бути
укладений у письмовій формі, рішення
суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші насправді не були
одержані позичальником від
позикодавця або були одержані в меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Доводи представника відповідача про
відсутність у позивача права вимагати
повернення суми боргу у зв'язку із тим,
що зі слів позивача ОСОБА_1, останній
передав йому в позику не тільки
особисті кошти, а й кошти, позичені ним
у інших осіб, не мають правового
значення для вирішення справи і не
впливають на правильність рішення
суду.

Таким чином, апеляційна скарга
відповідача Товариства з обмеженою
відповідальністю
Сільськогосподарська фірма
«Зерноград» на рішення Волноваського
районного суду Донецької області від 28
лютого 2014 року підлягає частковому
задоволенню, рішення суду - зміні в
частині розміру заборгованості, і з
відповідача на користь позивача
підлягає стягненню сума боргу в
розмірі 12210000 грн та 3% річних в розмірі
27096,16 грн., а в решті рішення підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК
України, колегія суддів

В И
Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
Сільськогосподарська фірма
«Зерноград» задовольнити частково.

Рішення Волноваського районного суду
Донецької області від 28 лютого 2014 року
змінити в частині розміру
заборгованості.

Стягнути з Товариства з обмеженою
відповідальністю
Сільськогосподарської фірми
«Зерноград» на користь ОСОБА_1 суму
боргу в розмірі 12210000 (дванадцять
мільйонів двісті десять тисяч) грн та 3%
річних в розмірі 27096 грн 16 коп (двадцять
сім тисяч дев'яносто шість грн.
шістнадцять коп.).

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :