Єдиний унікальний номер 2-3224/11
Справа №2/205/374/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при
секретарі Давиденко Я.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4, виконком Ленінської районної у
м.Дніпропетровську ради, управління з
питань економічного розвитку,
комунального господарства та
самоврядного контролю виконкому
Ленінської районної у
м.Дніпропетровську ради про усунення
перешкод у користуванні власністю,
зобов'язання вчинити дії,
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2008 року ОСОБА_1
звернувся до ОСОБА_2 із позовом про
знесення самовільно побудованої
споруди, у якому зазначив, що він є
співвласником домоволодіння та
користувачем земельної ділянки,
розташованих за адресою : АДРЕСА_1.
Влітку 2008 року на межі земельних
ділянок відповідачка ОСОБА_2 з
порушенням будівельних норм розпочала
будівництво гаражу. Просив суд знести
самовільно побудований ОСОБА_2 гараж та
стягнути з неї на свою користь судові
витрати (т.1 а.с.4).

Ухвалою суду від 04.12.2008 року до участі у
справі у якості третьої особи залучено
ОСОБА_3 (т.1 а.с. 53).

У січні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із позовом у якому
уточнивши підстави, вже просив суд
зобов'язати співвідповідачів знести
самовільно побудований ними гараж та
огорожу (т.1 а.с.70).

В період із 11.03.2009 року по 13.04.2011 року
провадження у цивільній справі
зупинялося до вирішення іншого
взаємопов'язаного спору, розгляд якого
здійснювався Ленінським районним
судом м.Дніпропетровська за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа
виконком Ленінської районної у
м.Дніпропетровську ради про
відновлення меж суміжного
користування (т.1 а.с.93-94, 107).

У вересні 2012 року додатково доповнивши
обставини позову, збільшив розмір
позовних вимог, просив суд зобов'язати
співвідповідачів усунути перешкоди у
користуванні власністю - гаражем
шляхом знесення гаражу, вольєру,
кам'яної огорожі в домоволодінні
АДРЕСА_2; стягнути солідарно на його
користь моральну шкоду у сумі 5000, 00грн.
(т.1.а.с.160-163).

В період із 05.12.2012 року по 17.01.2014 року
провадження у справі зупинялося у
зв'язку із проведенням судової
будівельно-технічної експертизи (т.1.
а.с.210, 262).

У судовому засіданні 27.02.2014 року
позивач ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав та просив суд задовольнити,
посилаючись на обставини позову та
надані суду докази. Будучи під письмову
розписку ознайомлений із місцем та
часом судового розгляду, на судові
дебати не з'явився, до суду надіслав
заяву про відкладення судового
засідання, у зв'язку із хворобою.

Співвідповідач ОСОБА_3 у судовому
засіданні обставини позову не визнала,
заперечувала проти задоволення
позовних вимог, посилаючись на
безпідставність доводів та
необґрунтованість вимог, просила суд у
задоволенні позову відмовити.

Співвідповідач ОСОБА_2 у судове
засідання не з'явилася. До суду
надіслала заяву, у якій заперечувала
проти задоволення позовних вимог та
просила розгляд справи здійснювати без
своєї присутності.

Представник третьої особи - виконкому
Ленінської районної у
м.Дніпропетровську, за довіреністю
Блинова О.С., у своїй висловленій
позиції щодо позовних вимог
покладалася на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_4, будучи належним
чином повідомлений про місце та час
судового розгляду, у судове засідання
не з'явився, до суду надіслав заяву про
розгляд справи без своєї присутності.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Згідно ст..41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України,
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання та на
захист свого особистого немайнового
права або майнового права та інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Для встановлення правовідносин між
сторонами та при вирішенні спору щодо
спірних правовідносин суд застосовує
положення Конституції України,
Земельного кодексу України, Цивільного
кодексу, інших законів України,
практику Верховного Суду України.

Суд, з`ясувавши обставини у справі та
перевіривши їх письмовими доказами
вважає, що позовні вимоги не належать
до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 12.04.1996 року, виданого
Другою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою,
зареєстрованого в реєстрі за № 4-1528,
позивачу по справі ОСОБА_1 на праві
особистої власності належить 49/100
частини домоволодіння АДРЕСА_1.
Власником 51/100 частини вказаного
домоволодіння є ОСОБА_4, згідно
договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, за
реєстровим номером № 210. (т.1. а.с. 5, 15-18,
24).

На підставі рішення народного суду
Ленінського району м.Дніпропетровська
від 30.05.1988 року власником суміжного
домоволодіння АДРЕСА_2 була ОСОБА_5,
померла 01.08.2008 року. За своє життя
ОСОБА_1 за договором дарування 01.12.2000
року подарувала ? частину жилого
будинку із господарчими будівлями
співвідповідачці ОСОБА_2 (т.1 а.с.40,41,43).

На час вирішення спору відповідачка
ОСОБА_3 є власником суміжного
домоволодіння АДРЕСА_2. Право власності
на ? якого набула в порядку спадкування
після смерті ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 29.04.2009 року Другою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою,
зареєстрованого в реєстрі за № 3-1497 (т.1
а.с.141), а на ? частину згідно нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
06.06.2013 року, укладеного із ОСОБА_2 (т.2
а.с.7-8).

Рішенням Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська від 23.12.2011 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Дніпропетровської
області від 27.03.2012 року (т.1 а.с.99-105)
встановлено, що у власність чи то
користування земельні ділянки, на яких
розташовані домоволодіння, жодній із
сторін не виділялися.

Починаючи із 2008 року позивач
неодноразово звертався до виконкому
Ленінської районної у
м.Дніпропетровську ради, контролюючих
органів з приводу самовільного
будівництва ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вольєру,
гаражу та огорожі (т.1. а.с. 19-23, 28-39, 192-193).

За його заявою у січні 2013 року
Ленінська районна рада
м.Дніпропетровська звернулася до суду
із позовом до ОСОБА_3, у якому
посилаючись на обставини щодо
самовільного будівництва, просила суд
зобов'язати відповідачку за власний
рахунок знести гараж та кам'яну
огорожу. Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 10.02.2014
року у задоволенні позову відмовлено
(т.2 а.с.23-24).

Водночас, як вбачається із технічних
паспортів на вказаний будинок,
виготовлених КП «Дніпропетровське
МБТІ» станом на 03.11.2000 року та на 14.01.2009
року, витягу з реєстру прав власності
складеного станом на 24.02.2009 року та
правовстановлюючих документів (т.1.
а.с.45-50, 80-84, 141-146), саме попереднім
власником ОСОБА_1 на території свого
домоволодіння на законних підставах
було збудовано вольєр, на межі з
домоволодінь зведено кам'яну огорожу,
але без отримання відповідних дозволів
побудовано гараж літ.Л.

Таким чином, доводи позивача ОСОБА_1
щодо будівництва спірних об'єктів
нерухомості співвідповідачами ОСОБА_3
та ОСОБА_2 суд вважає безпідставними.

Також не можуть бути визнані судом як
обґрунтовані доводи ОСОБА_1 з приводу
наявних у нього перешкод у
користуванні та обслуговуванні свого
гаражу Літ.О, його погіршення
технічного стану, руйнування, у зв'язку
із розміщенням на території
домоволодіння співвідповідачки ОСОБА_3
гаражу, вольєру та огорожі, оскільки
згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи (т.1
а.с. 238-260) саме розташування гаражу
власника ОСОБА_1 не відповідає пожежним
нормам по відношенню до житлового
будинку (літ.А-1) належного ОСОБА_3, стан
його несучих будівельних конструкцій
задовільний, через відсутність
вимощення навкруги гараж потребує його
облаштування, укріплення фундаменту,
ремонту гідроізоляції, відновлення
захисного шару бетону. Причинами, які
могли б призвести до виявлених під час
дослідження змін, за висновком судової
експертизи, стали тривалий понад 30
років час експлуатації гаражу,
відсутність замощення навкруги,
замокання фундаментів, не якісно
виконане мурування стін гаражу, не
своєчасне виконання поточних ремонтів.

Наданий суду позивачем у якості доказу,
складений у 2008 році Інститутом
проектування та експертизи
будівництва висновок обстеження та
оцінки технічного стану гаражу (т.1
а.с.56-64) суд відхиляє з позиції
неналежності.

Оцінюючи здобуті по справі докази за
своїм внутрішнім переконанням щодо їх
належності, допустимості,
достовірності, а також достатності і
взаємності зв'язку у сукупності, суд
першої інстанції, розглянувши спір в
межах заявлених вимог, вважає
обставини, на які посилався позивач в
обґрунтування вимог такими, що не
ґрунтуються на доказах, а позовні
вимоги незаконними.

За правилом ст. 23 ЦК України, особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на
відшкодування моральної шкоди.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній особі незаконними
діями або бездіяльністю інших осіб.

У відповідності до вимог статті 1167 ЦК
України моральна шкода, завдана
фізичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Оскільки, аналізуючи здобуті по
справі докази, суд першої інстанції
вважає доводи ОСОБА_1 щодо протиправної
поведінки співвідповідачів, обсягу
порушених його прав такими, що не
відповідають встановленим судом
обставинам спору, тому майнові вимоги
про відшкодування шкоди є
необґрунтованими та незаконними.

Вирішуючи питання щодо судових витрат
суд враховує, що позов ОСОБА_1 не
підлягає до задоволення, від оплати
судових витрат позивач не звільнений,
тому відшкодуванню за рахунок
співвідповідачів не підлягають.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.
9, 41, 47 Конституції України ст. 11, 15,16,
316-319, 325, 328, 386, 391 ЦК України в редакції 2003
року, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218,
222 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4,
виконком Ленінської районної у
м.Дніпропетровську ради, управління з
питань економічного розвитку,
комунального господарства та
самоврядного контролю виконкому
Ленінської районної у
м.Дніпропетровську ради про усунення
перешкод у користуванні власністю,
зобов'язання вчинити дії,
відшкодування моральної шкоди, -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо скаргу про
апеляційне оскарження не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
В.С. Шавула