Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/109/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Гут Ю.О.
Доповідач Єгорова С. М.
РІШЕННЯ

Іменем України

23.04.2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі: головуючого судді:
Єгорової С.М.

суддів: Дьомич Л.М., Пищиди М.М.

із секретарем: Лазаренко В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді в режимі
відеоконференції цивільну справу за
позовом приватного підприємця ОСОБА_2
до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення
кредитної заборгованості, та
розірвання кредитного договору, за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення Голованівського районного
суду Кіровоградської області від 01
листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року приватний підприємець
ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення
кредитної заборгованості.

В обґрунтування позову зазначав, що
30.06.2010 року між ним та ОСОБА_3 було
укладено договір споживчого кредиту №
37, за яким остання одержала кредит в
сумі 3000 грн. у готівковій формі, з
терміном користування - 12 місяців, під
0,164383616 % за кожний день користування
кредиту у залишку, який зобов"язалась
повертати рівними частинами
щомісячними платежами зі сплатою
відсотків.

В забезпечення виконання зобов"язань
позичальника по кредитному договору
30.06.2010 року було укладено договір
поруки № 37 з ОСОБА_4, який зобов'язався
нести солідарну відповідальність з
ОСОБА_3 за повернення кредиту та
відсотків за його користування.

ОСОБА_3 в порушення пунктів 6.1. та 6.2.
кредитного договору несвоєчасно
сплачувала кредит та відсотки за його
користування, у зв'язку з чим на 09.08.2013
року утворилась заборгованість в сумі
7269,93 грн., яка складається з: - основного
боргу в сумі 2994,61 грн.; - відсотків за
користування кредитом - 2658,23 грн.; - пені
- 1617,09 грн.

Посилаючись на вказані обставини,
позивач просив суд розірвати кредитний
договір № 37 від 30.06.2010 року, укладений
між приватним підприємцем ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
солідарно на його користь суму боргу по
кредитному договору № 37 від 30.06.2010 року
та договору поруки № 37 від 30.06.2010 року в
розмірі 7269,93 грн., яка складається з: -
основного боргу в сумі 2994,61 грн.; -
відсотків за користування кредитом -
2658,23 грн.; - пені - 1617,09 грн., а також
судові витрати - 229,40 грн.

Рішенням Голованівського районного
суду Кіровоградської області від 01.11.2013
року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на користь ОСОБА_2 суму боргу по
кредитному договору № 37 від 30.06.2010 року
та договору поруки № 37 від 30.06.2010 року в
розмірі 7269,93 грн., та судові витрати по
справі в розмірі 229,40 грн.

Розірвано договір споживчого кредиту
№ 37 від 30.06.2010 року.

В апеляційній скарзі відповідачами
ставиться питання про скасування
судового рішення з підстав
неправильного застосування судом норм
матеріального права та порушення
процесуального права і ухвалення
нового рішення про відмову у
задоволенні позову. Зазначається, що
судом не повно з'ясовано обставини
справи, не дано належної оцінки
дослідженим доказам. З наданих
сторонами доказів: аналітичної
відомості, прибуткових касових ордерів
та книги обліку доходів, вбачається, що
ОСОБА_3 сплатила проценти за
користування кредитом в сумі 2533,58 грн.,
в той же час нумерація та дата видачі
приходних касових ордерів наявних у
позивача та у відповідачів не
відповідають одне одному. Судом не
взято до уваги, що за наявними у
позивача документами неможливо
встановити дійсну суму заборгованості
по кредиту та суму нарахованих
процентів, оскільки фінансова
документація велась ним неналежно,
відсутні оригінали прибуткових
касових ордерів з липня 2010 року по
березень 2012 року.

Заслухавши доповідача, пояснення
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідачів, які підтримали свою
апеляційну скаргу та свою заяву про
застосування позовної давності,
представника позивача, який
заперечував проти їх задоволення,
вивчивши матеріали справи, перевіривши
в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України,
законність і обґрунтованість судового
рішення, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно з вимогами ст.ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються ; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення не відповідає цим
вимогам.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірах та
на умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048
ЦК України).

Судом установлено і підтверджується
матеріалами справи, що фізична
особа-підприємець ОСОБА_2 має право
займатися економічною діяльність -
інші види кредитування, що
підтверджується виписками з єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців серія ААБ
№145239 та серія ААБ №146515 (а.с.4, 18).

30.06.2010 року між приватним підприємцем
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір
споживчого кредиту № 37, за яким надано
кредит на суму 3000 грн. зі сплатою
рівними частками щомісячно згідно
графіку погашення до дати закінчення
дії Договору, під 0,164383616 % за кожний день
користування кредиту у залишку,
терміном користування 12 місяців з
моменту видачі коштів.

Згідно п.п.8.2. Договору позичальник за
невиконання умов договору сплачує
пеню в розмірі 0,1% від загальної суми
заборгованості за кожен день затримки
чергового платежу, у випадку
прострочення виконання на два місяці
кредитор вправі розірвати Договір та
стягнути з позичальника всю суму
заборгованості разом відсотками та
пенею (а.с.3).

30.06.2010 року між приватним підприємцем
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір
поруки № 37, за яким останній
зобов'язався нести солідарну
відповідальність за повне і своєчасне
виконання зобов"язань ОСОБА_3 за
кредитним договором № 37 від 30.06.2010 року
строком до 30.06.2011 року (а.с.6).

ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 3000 грн.,
що підтверджується видатковим касовим
ордером від 30.06.2010 року (а.с.13).

Договір є обов'язковим для виконання
сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 626
ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобовязання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання) (ст.
610 ЦК України).

Одним із видів порушення
зобовязання є прострочення -
невиконання зобовязання в обумовлений
сторонами строк.

При цьому в законодавстві
визначаються різні поняття як "строк
дії договору", так і "строк (термін)
виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК
України).

Якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін)
виконання якого визначений вказівкою
на подію, яка неминуче має настати,
підлягає виконанню з настанням цієї
події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Наслідки прострочення
позичальником повернення позики
визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Про правові наслідки порушення
зобовязання боржником йдеться також в
ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК
України, які передбачають
відповідальність боржника.

Кожна сторона зобов'язана довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір (ст. 60 ЦПК
України).

З матеріалів справи убачається, що сума
основної заборгованості за кредитом та
процентів за користування кредитом,
яку просить стягнути позивач, не
відповідає наданим сторонами та
дослідженим судом доказам.

Так, згідно довідки-розрахунку
заборгованості та графіку розрахунків,
наданих позивачем, станом на 09.08.2013 року
утворилася заборгованість в сумі 7269,93
грн., яка складається з: - основного
боргу в сумі 2994,61 грн.; - відсотків за
користування кредитом - 2658,23 грн.; - пені
- 1617,09 грн. (а.с.5, 17).

Відповідно до аналітичної відомості
наданої позивачем з 30.06.2010 року по 16.10.2013
року погашення основної суми боргу
відбулося лише двічі, а саме - 09.08.2010
року, ця сума склала 2.4 грн., та 08.10.2010
року - 2.65 грн., а всього на погашення
основної суми боргу було сплачено
відповідачем 5.39 грн. (а.с.96).

Однак, згідно копій прибутково касових
ордерів ОСОБА_3 було частково погашено:
- основну суму заборгованості в сумі
311,05 грн.; - відсотків за користування
кредитом - 1569,89 грн.; - пеню - 79,67 грн., а
всього 1960,61 грн. (а.с.49-53, 59, 61-62).

Задовольняючи позов в повному обсязі
суд першої інстанції не дав належної
оцінки доказам наявним в матеріалах
справи та необґрунтовано дійшов
висновку про стягнення з відповідачів
на користь позивача, як фізичної особи,
заборгованості в сумі 7269,93 грн.

Сторони встановили як строк дії
договору до моменту його остаточного
виконання (п. 7), так і строк надання
кредиту - 12 місяців (п.5) зі щомісячним
погашенням платежів, який міг бути
продовжений за їх письмовою згодою.

Отже, поряд зі встановленням
строку дії договору сторони встановили
і строки виконання боржником окремих
зобовязань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного
щомісячного зобовязання згідно з ч. 3
ст. 254 ЦК України спливає у відповідне
число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, ОСОБА_3
перестав виконувати щомісячні
зобовязання з погашення кредиту і
сплати процентів за користування
кредитом з 16 лютого 2012 року, у той час
як з вимогами про стягнення
заборгованості за кредитом та пені за
прострочення виконання зобов"язань
кредитор звернувся 19.08.2013 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг
позовної давності починається
заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство
передбачає два види позовної давності:
загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей
конкретних правовідносин початок
перебігу позовної давності пов'язаний
з певними юридичними фактами та їх
оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з
визначеним строком виконання перебіг
позовної давності починається зі
спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК
України).

У зобов'язаннях, в яких строк
виконання не встановлено або визначено
моментом вимоги кредитора, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли у кредитора виникає право
пред'явити вимогу про виконання
зобов'язання. Якщо боржникові
надається пільговий строк для
виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу
позовної давності пов'язується не
стільки зі строком дії (припинення дії)
договору, як з певними моментами
(фактами), які свідчать про порушення
прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок
перебігу позовної давності співпадає з
моментом виникнення у зацікавленої
сторони права на позов, тобто
можливості реалізувати своє право в
примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору
(графіком погашення кредиту)
встановлені окремі самостійні
зобовязання, які деталізують обов"язок
боржника повернути весь борг частинами
та встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обовязку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення
строку його погашення.

Підставою, яка породжує обовязок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобовязання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК
України та умов договору (п. 8.2) розмір
пені за прострочення виконання
грошового зобовязання визначений у
розмірі 0,1 % від загальної суми
заборгованості за кожний день затримки
чергового платежу. За загальним
правилом, що випливає із Цивільного
кодексу України, період, за який
нараховується пеня за прострочення
виконання зобовязання, не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України
до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено,
що перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобовязання. Пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобовязання за
кожен день прострочення виконання.

Правова природа пені така, що
позовна давність до вимог про її
стягнення обчислюється по кожному дню
(місяцю), за яким нараховується пеня,
окремо. Право на позов про
стягнення пені за кожен день (місяць)
виникає щодня (щомісяця) на відповідну
суму, а позовна давність обчислюється з
того дня (місяця), коли кредитор
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення права.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення неустойки (пені,
штрафу) обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням кредитора до
суду, а починається з дня (місяця), з
якого вона нараховується, у межах
строку позовної давності за основною
вимогою.

ПП ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом
про стягнення заборгованості за
договором споживчого кредиту 19.08.2013
року, а остання оплата ОСОБА_3 була
здійснена 16.02.2012 року, тому позовної
вимоги про стягнення пені підлягають
частковому задоволенню в межах
позовної давності, про застосування
якої просить відповідач у своїй заяві
(а.с.176-177).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (ч.1 ст. 554
ЦК України).

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК
України порука припиняється після
закінчення строку, встановленого в
договорі поруки. У разі, якщо такий
строк не встановлено, порука
припиняється, якщо кредитор протягом
шести місяців від дня основного
зобов'язання не пред'явить вимоги до
поручителя.

Ці вимоги закону залишились поза
увагою суду першої інстанції.

Зі змісту п.п.5.1.-5.2. договору поруки № 37
вбачається, що порука діє до припинення
забезпечуваних зобов'язань, а також
якщо кредитор протягом трьох місяців з
дня настання терміну виконання
зобов'язання не пред'явив позову до
поручителя.

Позивач з вимогою до поручителя ОСОБА_4
звернувся лише 19.08.2013 року, тобто після
спливу строку, передбаченого
договором.

За таких обставин договір поруки № 37,
укладений 30.06.2010 року між ПП ОСОБА_2 та
ОСОБА_4, вважається припиненим, тому
вимоги позивача про солідарну
відповідальність поручителя разом з
позичальником є безпідставними і не
підлягають задоволенню.

Оскільки рішення суду першої інстанції
ухвалено з порушення норм
матеріального і процесуального права,
які призвели до неправильного
вирішення справи, відповідно до п. 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України воно підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову та
стягнення з ОСОБА_3 на користь ПП ОСОБА_2
заборгованості за договором
споживчого кредиту в загальній сумі
6052,89 грн., з яких: - основна сума
заборгованості 2688,95 грн.; - відсотки за
користування кредитом - 2382,48 грн.; - пеня
- 981,46 грн. (в межах строку позовної
давності), відшкодування судових
витрат - судового збору 229 грн.40 коп.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
319, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Голованівського районного
суду Кіровоградської області від 01
листопада 2013 року скасувати.

Позовні вимоги приватного підприємця
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Розірвати договір споживчого кредиту
№ 37 від 30.06.2010 року, укладений між
приватним підприємцем ОСОБА_2 та
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
приватного підприємця ОСОБА_2
заборгованість за договором
споживчого кредиту № 37 від 30.06.2010 року в
сумі 6052,89 грн., з яких: - основна сума
заборгованості 2688,95 грн.; - відсотки за
користування кредитом в сумі 2382,48 грн.; -
пеня - 981,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
приватного підприємця ОСОБА_2
сплачений судовий збір в сумі 229,40 грн.

У задоволенні позову приватного
підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про
стягнення кредитної заборгованості
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий суддя:

Судді: