Єдиний унікальний номер 0511/4372/12
Номер провадження 22-ц/775/3117/2014
Головуючий в I інстанції Кардашенко О.А.
суддя доповідач Безрученко Ю.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Краснощокової
Н.С.

суддів Безрученко Ю.О.,
Могутової Н.Г.

при секретарі Папченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Дебальцевського міського суду від 03
лютого 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
права власності на майно, -

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2012 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суд уз позовом до ОСОБА_1
про визнання права власності на майно.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що з 24
квітня 1993 року по 09 жовтня 2012 року вона
перебувала з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі. За час
спільного проживання однією сім'єю
було побудовано житловий будинок, який
розташований за адресою: АДРЕСА_2.
Будівництво було розпочате в 1994 році, а
завершене у 2001 році. Вважає, що спірне
майно є об'єктом спільної сумісної
власності подружжя. Шлюбний договір не
укладався. Спірне майно зареєстроване
на ім'я відповідача і перебуває у його
володінні. Позивач просила суд
поділити майно, набуте нею підчас шлюбу
з ОСОБА_1 та визнати за нею право
власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2
вартістю 25 000 грн.

Рішенням Дебальцевського міського
суду від 03 лютого 2014 року позов ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання права власності
на майно задоволено. Визнано за ОСОБА_2
право власності на 1/2 частину будинку
АДРЕСА_2 та вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позову. В
обґрунтування скарги зазначає, що
спільною сумісною власністю подружжя є
лише 1/3 частина спірного житлового
будинку, оскільки висновком
будівельно-технічної експертизи
підтверджено, що вартість матеріалів
та будівельно-монтажних робіт
становить 67 відсотків від вартості
будинку. Відновлювальні роботи було
здійснено за власні кошти відповідача,
які отримано ним від продажу набутих до
шлюбу квартири, гаражу та легкового
автомобілю. Крім того, будівництво
спірного будинку почалось у 1991 році,
тобто до шлюбу.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної
скарги та просив її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_2 не з'явилась, про час і місце
розгляду справи повідомлялась
належним чином листом і телефонограмою
№5099, зареєстрованою у відповідному
порядку від 10 квітня 2014 року (а.с. 118), що
не перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що сторони
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 знаходились в
зареєстрованому шлюбі з 24 квітня 1993
року по 09 жовтня 2012 року. Під час
спільного проживання та за спільні
грошові кошти сторонами було подружжям
було побудовано будинок АДРЕСА_2.

З таким висновком суду в оскаржуваній
його частині можна погодитися.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній його частині зазначеним
вимогам закону відповідає.

Статтями 60 та 71 Сімейного Кодексу
України встановлено, що майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення.

Згідно пунктів 22-23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року N 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями 69
- 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби.

Отже суд першої інстанції звернув
увагу на ці положення та зробив
висновок у відповідності норм
матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства та з'ясовано джерело і час
його придбання.

Так, судом першої інстанції
встановлено та це підтверджено
матеріалами справи, що в період з 24
квітня 1993 року по 09 жовтня 2012 року
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, після чого шлюб було розірвано
на підставі рішення суду (а.с.4).

В період шлюбу подружжям було
побудовано будинок АДРЕСА_2.

На підставі свідоцтва про право
власності на нерухоме майно, право
власності на спірний будинок було
зареєстроване 23 вересня 2004 року на ім'я
відповідача ОСОБА_1 (а.с.25-26).

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи
№3429/24-6215/24 вартість домоволодіння
АДРЕСА_2 складає 332 892 грн. (а.с.53-55).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Під час розподілу часток в спільній
власності подружжя суд першої
інстанції виходив із засад рівності
часток подружжя.

При цьому суд першої інстанції виходив
з того, що ОСОБА_1 не довів той факт, що
домоволодіння АДРЕСА_2 було забудоване
за власні кошти відповідача.

Оскільки сторонами визнані та
відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України не підлягають доказуванню ті
обставини, що до шлюбу відповідачу
належали квартира АДРЕСА_1, яку він
продав 25 березня 2002 року за 2 000 доларів
США, гараж, який він продав за 1 000
доларів США.

Однак в матеріалах справи відсутні
докази в обґрунтування заперечень як
позовної заяви, так і апеляційної
скарги, що ці вилучені кошти пішли на
будівництво спірного будинку, або
витрачені в інтересах сім'ї.

Отже, що ж стосується доводів
апеляційної скарги, що суд першої
інстанції при визначенні часток у
спільному нерухомому майні не
врахував, що домоволодіння на 2/3
частини построєне за власні кошти
відповідача, а отже сумісною власністю
подружжя є лише 1/3 частина спірного
будинку та те, що будівництво будинку
розпочалось в 1991 році, то ці факти не
доведені і в матеріалах справи
відсутні будь-які докази в
обґрунтування таких доводів, що
відповідає положенням ст. 60 ЦПК
України, оскільки доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, апеляційний суд
вважає, що судом першої інстанції вірно
встановлені обставини справи, доказам,
що надані сторонами, дана належна
оцінка. Спір вирішено на підставі
наданих сторонами доказів у
відповідності із нормами
матеріального та процесуального
законодавства, а тому, апеляційну
скаргу необхідно відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України,
Апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дебальцевського міського суду
від 03 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Судді: