Справа № 132/4648/13-ц Провадження №
22-ц/772/921/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Янків Т. П.Категорія:
23Доповідач: Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В. А.
суддів:Вавшка В.С., Колоса С.С.,при
секретаріПантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_6 до СВК «Колос», треті особи -
Відділ Держземагенства у
Калинівському районі Вінницької
області, реєстраційна служба
Калинівського районного управління
юстиції, про визнання договору оренди
земельної ділянки недійсним та
повернення земельної ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_7 в
інтересах ОСОБА_6 на рішення
Калинівського районного суду
Вінницької області від 4 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а :

18 грудня 2013 року ОСОБА_6 звернулася в
суду із зазначеним позовом.

Рішенням Калинівського районного суду
Вінницької області від 4 лютого 2014 року
у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_7 в
інтересах ОСОБА_6, посилаючись на
порушення норм матеріального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи та невідповідність
висновків суду обставинам справи
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити
заявлені позовні вимоги.

Представник відповідача заперечував
доводи апеляційної скарги через їх
безпідставність та просив апеляційну
скаргу відхилити, а оскаржуване
рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду у межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає виходячи із
наступного.

У відповідності до положень статті 308
ЦПК України суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Із оскаржуваного рішення суду
вбачається, що таке рішення є по суті
правильним і справедливим, а тому
скасованим бути не може.

Встановлено і не заперечується
сторонами у справі, що ОСОБА_6 є
власником земельної ділянки НОМЕР_1,
кадастровий №080000015, розташованої
на території Кіровської сільської ради
Калинівського району Вінницької
області, площею 3,8847га, згідно
державного акту серії ВН №118322 виданого
8 вересня 2004 року, зареєстрованого за
№164 .

19 січня 2011 року між сторонами було
укладено договір оренди вказаної
земельної ділянки, який зареєстровано
в відділі Держкомзему у Калинівському
районі 29 листопада 2012 року за
№06324.

Згідно з умовами договору земельна
ділянка передається в оренду для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
строком на 5 років і договір діє з
моменту його державної реєстрації
(пункт 8).

Вирішуючи спір та відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої
інстанції правильно виходив із того, що
позивачем не доведено тих обставин, на
які він посилався в обґрунтування
своїх вимог, а саме відсутність у
договорі істотних умов договору,
передбачених частиною 1 статті 15
Закону України «Про оренду землі» (далі
- Закон), зокрема, що договір не містить
повної інформації щодо такої істотної
умови як об'єкт оренди, а також
відсутність передбаченої частиною 4
статті 15 Закону плану або схеми
земельної ділянки, яка передається в
оренду та акту визначення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості). Правильно суд виходив із
того, що недоведеність вказаних
обставин, є підставою для відмови у
задоволенні позову в основній його
частині і відповідно є підставою для
відмови у інших вимогах (витребування
та повернення земельної ділянки),
оскільки задоволення останніх
залежить від задоволення основних
позовних вимог про визнання недійсним
договору оренди землі. Також суд
правильно виходив із положень статті 3
ЦПК України про те, що захист
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів передбачає
насамперед встановлення обставин
(встановлення факту) таких порушень,
оскільки за відсутності цього у суду
немає правових підстав для захисту
права.

Суд при вирішенні цього спору
правильно також урахував обставини
про те, що при підписанні цього
договору позивач погодила всі умови
і зауважень до умов самого договору
з боку позивача не було.

Виниклі між сторонами спірні
правовідносини регулюються Цивільним
та Земельним кодексами України,
Законом України «Про оренду землі» та
іншими актами законодавства, які
витікають з них.

Так, відповідно до частини 1 статті 626 ЦК
України договором є домовленість двох
або більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 2 статті 792 ЦК
України відносини щодо найму (оренди)
земельної ділянки регулюються законом.

Згідно частини 1 статті 15 ЗУ «Про оренду
землі», в редакції, яка діяла на час
укладення договору, істотними умовами
договору оренди землі були: об'єкт
оренди (місце розташування та розмір
земельної ділянки); строк дії договору
оренди; орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю; умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Невід'ємною частиною договору оренди
землі згідно з положенням частини 4
статті 15 Закону України "Про оренду
землі" є план або схема земельної
ділянки, яка передається в оренду;
кадастровий план земельної ділянки з
відображенням обмежень (обтяжень) у її
використанні та встановлених
земельних сервітутів; акт визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості); акт приймання-передачі
об'єкта оренди; проект відведення
земельної ділянки у випадках,
передбачених цим Законом.

Виходячи із положень частини 2 статті
ст. 15 Закону України "Про оренду землі"
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, а також порушення вимог
статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до Закону.

Згідно частини 1 статті 638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору та умови, що визначені
законодавством як істотні.

За правилом частини 1 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

За правилами частини 1 статті 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами 1, 2, 3, 4, 5 та 6 статті 203 цього
Кодексу .

Як вбачається з матеріалів справи
спірний договір зареєстрований у
встановленому законом порядку, що
відповідно підтверджує його
законність і дотримання вимог закону
при його укладенні. До Договору, як це
вбачається із наданих реєстраційних
документів, додані додатки, які
визначені Законом та є його
невід'ємною частиною. Зокрема, додано
копію державного акта з описом меж;
план та схему земельної ділянки;
кадастровий план, Акт погодження меж
землекористування (а.с.35-43).

Колегія суддів також прийшла до
висновку, що за встановлених обставин
та наведених позивачем доводів у
обґрунтування своїх вимог, підстав для
задоволення позову немає також і через
те, що позивачем не доведено які саме
її права порушені.

Суд першої інстанції обґрунтовано
послався при дослідженні цього
питання на положення статті 3 ЦПК
України за якою захист права судом
здійснюється виключно при
встановлені судом порушення права
особи яка звернулась за захистом.

Така правова позиція суду першої
інстанції при вирішенні справи є
правильною і підтверджується також
положенням частини першої статті 15 ЦК
України у якій визначено право кожної
особи на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

З урахуванням цих норм суд повинен
установити, чи були порушені, невизнані
або оспорювані права, свободи чи
інтереси цих осіб, і залежно від
установленого вирішити питання про
задоволення позовних вимог або відмову
в їх задоволенні.

Позивачем та його представником не
наведено переконливо у чому саме
полягає порушення права позивача та не
доведено самого його порушення.

Відповідно до положення частини 2
статті 214 ЦПК України при виборі
правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях, прийнятих за результатами
розгляду заяв про перегляд судового
рішення з підстави, передбаченої
пунктом 1 частини першої статті 355 цього
Кодексу.

За змістом статті 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів
владних повноважень, які застосовують
у своїй діяльності нормативно-правовий
акт, що містить зазначену норму права,
та для всіх судів України.

Подібні правовідносини
досліджувалися Верховним Судом
України у справах №6-78 цс13, № 6-94 цс13 із
застосуванням тих самих норм
матеріального права.

У вказаних постановах Верховного Суду
України від 25 грудня 2013 року по справі
№6-78 цс13 та № 6-94 цс13 суд дійшов
висновку та висловив правову позицію,
яка є обов'язковою для застосування
судами, що у відповідності до положень
статей 15 ЦК України та 3 ЦПК України в
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі»,
визначити істотність цих умов, а також
з'ясувати у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав.

Отже, якщо за результатами розгляду
справи факту порушення права не
встановлено, а позивач посилається
лише на формальне порушення закону, то
у суду немає правових підстав для
задоволення позову.

Ураховуючи зазначене вище доводи
апеляційної скарги неспроможні
спростувати правильні по суті
висновки суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції є
правильним і справедливим та ухвалено
з додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому зміні чи
скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 в інтересах
ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Калинівського районного суду
Вінницької області від 4 лютого 2014 року
у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути
оскаржена на протязі двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді:
/підпис/ В.А.
Іващук

/підпис/
В.С. Вавшко

/підпис/
С.С. Колос

Згідно з оригіналом

Суддя В.А.
Іващук