Справа № 2/487/1434/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2014 року Заводський районний суд м.
Миколаєва в складі головуючого судді -
Притуляк І.О., при секретарі - Будикіній
А.Л., Уманському І.В., за участю позивача
ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача адвоката: ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розподіл майна, набутого під час шлюбу,
-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про розподіл
майна, набутого під час шлюбу

В заяві ОСОБА_1 зазначила, що
перебувала з відповідачем в
зареєстрованому шлюбі з 28.10.1989 року по
05.11.2012 року. Під час перебування у шлюбі
ними було придбано квартиру АДРЕСА_1,
право власності на яку було
зареєстровано за відповідачем.
Посилаючись на те, що підставою її
звернення до суду з даним позовом,
послужила відсутність домовленості з
відповідачем щодо добровільного
розподілу майна, просила визнати за нею
право власності на ? частину вказаної
квартири.

Також просила стягнути з відповідача
витрати по оплаті правової допомоги у
розмірі 2000 грн. та витрати по сплаті
судового збору у розмірі 243,60 грн.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
у повному обсязі, просили про їх
задоволення.

В судовому засіданні відповідач
та його представник позовні вимоги не
визнали, посилаючись на те, що спірна
квартира була придбана за особисті
кошти ОСОБА_3, отримані ним від продажу
належної його сім'ї квартири АДРЕСА_2 а
отже розподілу не підлягає, просили у
їх задоволені відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, пояснення
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6., ОСОБА_7.,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд приходить до наступного.

Як встановлено в судовому
засіданні сторони з 28.10.1989 року по 05.11.2012
року перебували у зареєстрованому
шлюбі.

Від даного шлюбу сторони
неповнолітніх дітей не мають.

Вирішуючи спір, суд виходить з
наступного:

Відповідно до положень ст..5 ЦК України
та п.4 Прикінцевих та перехідних
положень цього Кодексу, норм розділу
VІІ Прикінцевих положень СК України,
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (виникнення
правовідносин).

Відповідно до положень ст..ст.22 КпШС
УРСР - майно набуте подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування та
розпорядження цим майном.

Зазначена правова позиція закріплена і
ст..60 СК України.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» №11 від 21.12.2007 року (далі
Постанови) - вирішуючи спори між
подружжям про майно, судам необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (статті 60,
69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин
2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Судом було встановлено, що за час шлюбу
сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 на
підставі договору купівлі нерухомого
майна, укладеного 04 березня 1996 року між
ОСОБА_7. з однієї сторони та ОСОБА_3 з
іншої сторони на Універсальній
Товарній біржі «Віконт» за реєстровим
номером №90.

Право власності на спірне нерухоме
майно 09.04.1996 року було зареєстровано у
ММБТІ за реєстровим номером 16812 за
ОСОБА_3

Згідно ст..71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ділиться між ними в
натурі. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними.

З урахуванням викладеного суд
приходить до висновку, що заявлені
позивачем вимоги в частині поділу
спільного майна подружжя обґрунтовані
та підлягають задоволенню. За ОСОБА_1
слід визнати право власності на ?
частину спірної квартири, іншу ?
частину залишити у власності ОСОБА_3

При цьому суд не приймає до уваги
твердження ОСОБА_3 та його
представника, про те, що спірне майно
придбане за його особисті кошти, у
зв'язку з чим, він є його власником і
дана квартира не може бути спільним
майном подружжя, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. ст. 22 КпШС УРСР
спільною сумісною власністю подружжя є
нажите ними в період шлюбу рухоме і
нерухоме майно, яке може бути об'єктом
права приватної власності (крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу).

Згідно ст. 24 КпШС УРСР майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Посилаючись на свої заперечення ОСОБА_3
зазначав, що йому та членам його сім'ї
на праві спільної сумісної власності
належала квартира АДРЕСА_2 яку вони
придбали за договором міни №39 від
13.12.1995 року, з доплатою у розмірі 555000000
крб.

В подальшому, він за згодою членів
сім'ї, інших співвласників, продав
вказану квартиру за 70000000 крб. Грошові
кошти отримані від продажу та
попереднього обміну квартир, витратив
на придбання спірної квартири.

Та той факт, що на час придбання
квартири, вони з дружиною не мали
стабільних та значних сумісних
доходів, які б могли бути витрачені на
придбання квартири, а отже спірне майно
було придбано за його особисті кошти.

Разом з тим, відповідно до положень
ст.ст.58, 59 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Виходячи з зазначеного, суд не приймає
до уваги покази свідків як зі сторони
позивачки так і зі сторони відповідача,
які є близькими родичами сторін, а отже
зацікавленими особами.

При цьому суд дає оцінку твердженням
відповідача, виходячи з наданих ним
письмових доказів.

Так відповідно до наданої суду копії
договору міни №39, 13.12.1995 року позивач
та інші співвласники, а саме: ОСОБА_5,
ОСОБА_8., ОСОБА_5, ОСОБА_9. стали
співвласниками квартири АДРЕСА_2 при
цьому отримавши доплату у розмірі
555000000 крб.

Вказана квартира була продана
співвласниками ОСОБА_7 04.05.1996 року за
договором №89 від 04.03.1996 року за 70000000
крб.

Як вбачається з договору
купівлі-продажу №90 від 04.03.1996 року,
спірну квартиру було придбано
сторонами за 170000000 крб.

При цьому суд не приймає до уваги
посилання відповідача на те, що члени
його родини передали йому, як всі
грошові кошти від проданої квартири
АДРЕСА_2 так і частину грошових коштів
отриманих за договором міни від 13.12.1995
року, оскільки належними та
допустимими доказами ОСОБА_3 вказаний
факт не довів.

Разом з тим, виходячи з положень
діючого на той час законодавства, а
саме ст..ст.112,113 ЦК УРСР, у власності
ОСОБА_3 знаходилася 1/5 частина
відчуженої квартири, таким чином його
частка у отриманих від її продажу
грошових коштах складала 14000000 крб.,
його частка від отриманих при укладені
договору міни грошових коштах склала
111000000 крб. Таким чином, належними
доказами ОСОБА_3 доведено отримання в
період з 13.12.1995 року 04.03.1996 року,
особисто йому належних грошових коштів
у розмірі 125000000 крб.

При цьому, доказів, того, що вказані
грошові кошти ОСОБА_3 в цілому було
витрачено на придбання спірного майна
суду не надано.

Пояснення свідка ОСОБА_5, щодо того, що
всі грошові кошти від угод з нерухомим
майном було отримано особисто ОСОБА_3
суд сприймає критично, оскільки вони не
знайшли свого підтвердження та не
узгоджуються з дослідженими та
визнаними судом належними та
допустимими письмовими доказами по
справі.

Крім того, суд не бере до уваги,
посилання представника відповідача на
Довіреність видану на ім'я ОСОБА_3 -
ОСОБА_9., оскільки відповідно до її
змісту довіритель уповноважила
відповідача на вчинення дій необхідних
при укладенні угоди з продажу квартири,
а не на розпорядження належними їй від
продажу майна грошовими коштами.

Крім того, відповідно до положень
ст.62 ЦК УРСР - угода, укладена однією
особою (представником) від імені
другої особи (яку представляють) в
силу повноваження, що грунтується на
довіреності, законі або
адміністративному акті, безпосередньо
створює, змінює і припиняє цивільні
права і обов'язки особи, яку
представляють.

Представник не може укладати
угоди від імені особи, яку він
представляє, ні у відношенні себе
особисто, ні у відношенні другої особи,
представником якої він одночасно є.

Також суд не приймає до уваги посилання
представника відповідача на
відсутність стабільного доходу у
сторін, оскільки, відповідно до Довідок
Міської дитячої поліклініки №3 від
17.04.2014 року в період з 01.01.1995 року по
31.12.1996 року ОСОБА_1 працювала, та її
заробітна плата за 1995 рік становила
145878000 крб, за 1996 рік 139255400 крб., 855,33 грн.
Разом з цим, відповідачем, доказів, щодо
отримання ним заробітної плати у
зазначений період, суду не надано.

Таким чином, суд вважає доведеним факт
придбання сторонами спірної квартири
за сумісні кошти в період подружніх
стосунків.

Відповідно до положень ст..88 ЦПК
України розподіляються судові витрати
по справі.

Так ОСОБА_1 було витрачено 243,60 грн. по
сплаті судового збору які підлягають
стягненню з відповідача.

Також позивачем було сплачено 2000 грн.
витрат на правову допомогу, при
вирішенні питання, щодо компенсації
вказаних витрат, суд виходить з того, що
відповідно до ст..84 ч.2 ЦПК України -
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Відповідно до ст..1 Закону України «Про
граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу у цивільних та
адміністративних справах» розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, не може перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні та під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Представник позивача, за договором
доручення від 30.11.2012 року ОСОБА_2
приймала участь у трьох судових
засіданнях: 19.04.2014 року, 15.04.2014 року,
29.04.2014 року, 04.11.2013 року та 20.11.2013 року,
загалом час участі адвоката у судових
засіданнях складає одна година сорок
хвилин, а отже компенсація витрат на
правову допомогу по участі у судових
засіданнях складає 812 грн., з розрахунку
( мінімальна заробітна плата 1218 грн.х 40
відсотків/100 відсотків/60 хв. = 8,12 грн.х 100
хвилини). Також представником було
підготовлено матеріали для подачі до
суду та 18.03.2014 року було вчинено дії по
ознайомленню з матеріалами справи,
таким чином суд вважає, що ОСОБА_1
підлягають компенсації витрати на
правову допомогу у розмірі 1500 грн..

Керуючись ст.. ст.. 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Розподілити майно набуте під час
шлюбу :

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1

Залишити за ОСОБА_3 право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
витрати на правову допомогу у розмірі
1500 грн.. та 243,60 грн. судового збору, а
всього 1743,60 грн.

У задоволені іншої частини позовних
вимог, щодо стягнення витрат на
правову допомогу - відмовити.

Рішення набуває законної сили
через 10 днів з моменту винесення.
Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Миколаївської
області через Заводський районний суд
м. Миколаєва у порядку передбаченому
ст.. 294, 296 ЦПК України

Головуючий

Суддя:

І.О.Притуляк

Справа №2/487/1434/2014

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та
резолютивна частини)

29.04.2014 року Заводський районний суд м.
Миколаєва в складі головуючого судді -
Притуляк І.О., при секретарі - Будикіній
А.Л., Уманському І.В., за участю позивача
ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача адвоката: ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
розподіл майна, набутого під час шлюбу,
-

В И
Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Розподілити майно набуте під час
шлюбу :

Визнати за ОСОБА_1 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1

Залишити за ОСОБА_3 право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
витрати на правову допомогу у розмірі
1500 грн.. та 243,60 грн. судового збору, а
всього 1743,60 грн.

У задоволені іншої частини позовних
вимог, щодо стягнення витрат на
правову допомогу - відмовити.

Рішення набуває законної сили
через 10 днів з моменту винесення.
Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Миколаївської
області через Заводський районний суд
м. Миколаєва у порядку передбаченому
ст.. 294, 296 ЦПК України

Головуючий

Суддя:

І.О.Притуляк