Справа № 274/4124/14-ц Провадження № 2/0274/82/14
Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.05.2014 р.м. Бердичів

Суддя Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області Корбут В.В.,
за участю секретаря судового засідання
Жмурко В.І.,

розглянувши цивільну справу за
позовомОСОБА_1, представником якого є
ОСОБА_2,доПриватного акціонерного
товариства "Українська страхова
компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп",
представником якої є Стеценко Тарас
Миколайович,простягнення матеріальної
і моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся з вказаним позовом, у
якому, з урахуванням ухвали від 20.11.2013 р.
(а. с. 124), від 04.12.2013 р. (а. с. 127) та заяви
від 04.12.2013 р. (а. с. 126), просить стягнути
на його користь з Приватного
акціонерного товариства "Українська
страхова компанія "Княжа Вієнна
Іншуранс Груп" (далі - Товариство) у
якості відшкодування матеріальної
шкоди 25 829,62 грн.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що
ця шкода складається з витрат на
лікування у розмірі 7 169,62 грн., вартості
санаторно-курортного лікування у
розмірі 6 840,00 грн. та шкоди, пов'язаної
із стійкою втратою працездатності
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди у разі встановлення ІІІ групи
інвалідності, у розмірі 11 820,00 грн.

Товариство проти позову заперечило,
посилаючись на те, що витрати на
лікування відшкодувало ОСОБА_1 у
повному обсязі (у серпні 2013 р. - 28 101,36
грн., у листопаді 2013 р. - 1 208,34 грн.), а інші
витрати, яки він просить відшкодувати,
не є витратами на лікування.
Відшкодування вартості
санаторно-курортного лікування
суперечить законодавству України,
оскільки ОСОБА_1 не надав необхідних
для цього документів. Відшкодування
шкоди, пов'язаної із стійкою втратою
працездатності у розмірі, визначеному
ОСОБА_1, суперечить законодавству
України, при цьому йому неодноразово
направлялись листи щодо необхідності
подати документів, необхідних для
проведення такого відшкодування у
відповідності до законодавства
України, але будь-якої відповіді від
нього не надходило.

Судом з'ясовано, що 08.10.2011 р. близько 17:10
ОСОБА_5, керуючи автомобілем Хюндай
Соната, державний номер НОМЕР_1, рухався
по правій смузі проїзної частини
автодороги Бердичів - Хмільник в
напрямку м. Хмільника Вінницької
області. На 09 км + 270 м вказаної
автодороги поблизу с. Маркуші
Бердичівського району Житомирської
області ОСОБА_5, не впоравшись з
керуванням автомобілем, виїхав на
смугу зустрічного руху, де скоїв
зіткнення з зустрічним автомобілем
ВАЗ-21043, державний номер НОМЕР_2, під
керуванням ОСОБА_1.

Внаслідок зазначеної
дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1
отримав тілесні ушкодження у вигляді
перелому лівого стегна, внутрічеревної
гематоми, розриву перикарду, розриву
діафрагми, дефекту капсули селезінки,
гострої крововтрати, підшкірних
гематом на передній поверхні обох
стегон, які відносяться до тяжких
тілесних ушкоджень, як небезпечні для
життя.

Вказані обставини встановлені вироком
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 03.12.2012 р. у
справі № 0603/75/2012, який набрав законної
сили (постановою Апеляційного суду
Житомирської області від 25.06.2013 р. (а. с.
21 - 28), цей вирок було скасовано лише в
частині розв'язання цивільних позовів)
(а. с. 13 - 20).

Цим вироком ОСОБА_5 було визнано
винуватим у скоєнні злочину,
передбаченого частиною другою статті
286 Кримінального кодексу України.

На момент дорожньо-транспортної
пригоди цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_5 була
застрахована Товариством за полісом
ВЕ/6597779 від 11.12.2010 р., строк дії - 11.12.2010 р. -
10.12.2011 р., що також встановлено вироком
Бердичівського міськрайонного суду
Житомирської області від 03.12.2012 р. у
справі № 0603/75/2012 та не заперечується
Товариством.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (тут і далі - у редакції, яка
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин) при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті
дорожньо-транспортної пригоди життю,
здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі статтею 23 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" шкодою, заподіяною життю та
здоров'ю потерпілого у результаті
дорожньо-транспортної пригоди, є шкода
(в тому числі моральна шкода), пов'язана:

з лікуванням потерпілого;

з тимчасовою втратою працездатності
потерпілим;

із стійкою втратою працездатності
потерпілим;

із смертю потерпілого.

Пунктом 1.3 статті 1 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" передбачено, що потерпілі -
юридичні та фізичні особи, життю,
здоров'ю та/або майну яких заподіяна
шкода внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди з використанням транспортного
засобу;

Таким чином, Товариство зобов'язано
відшкодувати ОСОБА_1, який є потерпілим
у розумінні Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", шкоду, пов'язану, зокрема, з
його лікуванням та із стійкою втратою
ним працездатності.

Щодо позову в частині стягнення з
Товариства 7 169,62 грн. та 6 840,00 грн. у
якості відшкодування матеріальної
шкоди, пов'язаної з лікуванням.

Пунктами 24.1 та 24.3 статті 24 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" встановлено, що у зв'язку з
лікуванням потерпілого
відшкодовуються обґрунтовані витрати,
які пов'язані з доставкою, розміщенням,
утриманням, діагностикою, лікуванням
та реабілітацією потерпілого у
відповідному закладі охорони здоров'я,
медичним піклуванням, лікуванням у
домашніх умовах та купівлею лікарських
препаратів. Зазначені витрати мають
бути підтверджені документально
відповідним медичним закладом.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що
витрати на його лікування складають 35
270,62 грн., з яких Товариство
відшкодувало 28 101,00 грн., а відтак
невідшкодованими є 7 169,62 грн.

При цьому у позовній заяві ОСОБА_1 не
вказує, з чого саме складаються витрати
на лікування, які не були відшкодовані
Товариством, якими конкретно доказами
вони підтверджуються, а посилається
лише на те, що вони підтверджуються
копіями фіскальним чеків, частина яких
додається до позову, а інша частина
яких міститься у матеріалах
кримінальної справи № 274/75/12-к (№
0603/75/2012) Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області.

Суд зазначає, що з копій фіскальних та
товарних чеків, які знаходяться у
матеріалах справи та у матеріалах
кримінальної справи № 274/75/12-к (№
0603/75/2012) Бердичівського міськрайонного
суду Житомирської області вбачається,
що загальна вартість придбаних товарів
значно перевищує 7 169,62 грн.

У судовому засіданні 05.05.2014 р. судом, з
метою з'ясування питання, по яких саме
фіскальних та товарних чеках ОСОБА_1 не
були відшкодовані Товариством витрати
на лікування, було рекомендовано
представнику ОСОБА_1 надати усні або
письмові пояснення з цього приводу.

Між тим, у судове засідання 08.05.2014 р.
представник ОСОБА_1 не з'явився, ним
07.05.2014 р. було подано заяву від 07.05.2014 р.,
у якій він просить провести розгляд
справи без його участі, та надає
пояснення щодо безпідставності
частини позовних вимог, а не пояснення
щодо того, по яких саме фіскальних та
товарних чеках ОСОБА_1 не були
відшкодовані Товариством витрати на
лікування.

Таким чином суд позбавлений можливості
з'ясувати, якими саме доказами
підтверджуються витрати на лікування у
розмірі 7 169,62 грн., які, на думку ОСОБА_1,
не були відшкодовані Товариством, а
тому вважає, що ОСОБА_1 не довів
обґрунтованості цієї частини позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позовної
вимоги ОСОБА_1 про стягнення з
Товариства у якості відшкодування
матеріальної шкоди 7 169,62 грн.,
пов'язаної з лікуванням, необхідно
відмовити.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що
він має пройти санаторно-курортне
лікування в профільних санаторіях
"Саки", або "Денеші" або "Хмільник". У
листі № 516/01-15 від 18.07.2013 р. Санаторного
комплексу "Саки" вказано, що вартість
лікування за одну добу одного місця
складає 570,00 грн. в номері "стандарт",
мінімальний термін перебування в
санаторії складає дванадцять днів, а
відтак витрати на це лікування
складають 6 840,00 грн.

Викладені у попередньому абзаці
обставини підтверджуються матеріалами
справи, а саме - вказаним у ньому листом
(а. с. 50) та довідкою Бердичівської
центральної міської лікарні № 448 від
21.06.2013 р. (а. с. 49).

Зі змісту наведених вище положень
пунктів 24.1 та 24.3 статті 24 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" випливає, що страховик (у
даному випадку - Товариство)
зобов'язано відшкодувати потерпілому
(у даному випадку - ОСОБА_1) вже понесені
ним витрати на лікування, які мають
бути підтверджені документально
відповідним медичним закладом.

Між тим, доказів того, що він поніс
витрати, пов'язані з проходженням
санаторно-курортного лікування в
Санаторному комплексі "Саки", у розмірі
6 840,00 грн. ОСОБА_1 не подав. Більше того,
як випливає з зазначеного раніше,
ОСОБА_1 санаторно-курортного лікування
в Санаторному комплексі "Саки" не
проходив, а лише має намір його пройти.

Беручи до уваги вказане, суд вважає, що
у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1
про стягнення з Товариства 6 840,00 грн. у
якості відшкодування матеріальної
шкоди, пов'язаної з лікуванням,
необхідно відмовити.

Щодо позову в частині стягнення з
Товариства у якості відшкодування
матеріальної шкоди, пов'язаної із
стійкою втратою працездатності
потерпілим.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що
внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди він отримав ІІ групу
інвалідності, яка згодом за
результатом одужання
перекваліфікована на ІІІ.

Обставина щодо отримання ОСОБА_1 ІІІ
групи інвалідності підтверджується
довідкою до акта огляду МСЕК серії 10
ААБ № 672750 від 20.05.2013 р. (а. с. 31).

Також у позовній заяві ОСОБА_1 вказує,
що завдана йому матеріальна шкода,
пов'язана із стійкою втратою
працездатності, складає дванадцять
мінімальних заробітних плат у
місячному розмірі, встановленому на
дату настання страхового випадку,
тобто 11 820,00 грн. (12 * 985,00 грн.).

Суд зазначає, що наведене твердження
ОСОБА_1 є помилковим, оскільки
ґрунтується на нормах статті 26 Закону
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" у редакції, яка не підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
так як її було викладено у такій
редакції на підставі Закону України
"Про внесення змін до деяких законів
України щодо обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" від 05.07.2012 р., у пункті 2 розділу
"Прикінцеві та перехідні положення"
якого визначено, що норми цього Закону
не застосовуються до договорів
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, укладених до набрання
чинності цим Законом.

Як зазначалось вище, цивільно-правова
відповідальність ОСОБА_5 була
застрахована Товариством за полісом
ВЕ/6597779 від 11.12.2010 р., строк дії якого -
11.12.2010 р. - 10.12.2011 р.

Відповідно ж до статті 26 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" у редакції, яка підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
у зв'язку із стійкою втратою
працездатності потерпілим
відшкодовуються доходи, не отримані
потерпілим у результаті стійкої втрати
потерпілим працездатності
(інвалідності), які не відшкодовуються
за рахунок іншого обов'язкового виду
страхування (пункт 26.1). Страхове
відшкодування за шкоду, пов'язану із
стійкою втратою працездатності,
виплачується не рідше одного разу на
місяць до відновлення працездатності
потерпілого. За умовами договору або за
поданням потерпілого до страховика та
за погодженням із страховиком страхове
відшкодування може бути виплачене у
вигляді одноразової компенсації (пункт
26.2).

Таким чином, ОСОБА_1 має право на
отримання від Товариства
відшкодування майнової шкоди,
пов'язаної із стійкою втратою
працездатності (отриманням ІІІ групи
інвалідності), проти чого, як
вбачається з заперечень проти позову
та листа № 7457 від 09.11.2013 р. (а. с. 147 - 149)
Товариства, останнє не заперечує, але
для розрахунку розміру цього
відшкодування він має надати
Товариству необхідні для цього
документи.

Доказів того, що він надав Товариству
документи, необхідні для розрахунку
розміру відшкодування майнової шкоди,
пов'язаної із стійкою втратою
працездатності, ОСОБА_1 не подав.

За таких обставин суд вважає, що
Товариство не відмовляло ОСОБА_1 у
відшкодуванні майнової шкоди,
пов'язаної із стійкою втратою
працездатності, нездійснення такого
відшкодування пов'язано з тим, що
Товариство не мало об'єктивної
можливості це зробити через неподання
ОСОБА_1 необхідних для цього
передбачених законодавством України
документів , а тому позовна вимога з
цього приводу до Товариства заявлена
передчасно.

Суд також позбавлений можливості
здійснити розрахунок розміру майнової
шкоди, пов'язаної із стійкою втратою
працездатності ОСОБА_1, яка підлягає
відшкодуванню Товариством, оскільки
необхідні для цього документи ним не
подано.

Зважаючи на наведене, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позовної
вимоги ОСОБА_1 про стягнення з
Товариства 11 820,00 грн. якості
відшкодування матеріальної шкоди,
пов'язаної з із стійкою втратою
працездатності, необхідно відмовити.

Керуючись статтями 1 - 4, 7, 8, 10, 11, 15, 18, 57 -
61, 64, 208, 209, 212 - 215 Цивільного
процесуального кодексу України,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Роз'яснити, що:

- рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано;

- у разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом;

- апеляційна скарга на рішення може
бути подана до Апеляційного суду
Житомирської області через
Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області протягом десяти
днів з дня його проголошення;

- особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
В.В.
Корбут