печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Кирилюк І.В.,при
секретарі:Гурніку А.І.,за участю:
позивача:ОСОБА_2,представника
відповідача:Стаєцького
М.В.,розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Українського державного центру
позашкільної освіти (УДЦПО) про
відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 (далі - позивач, ОСОБА_2)
звернулась до суду з вказаним позовам
до Українського державного центру
позашкільної освіти (УДЦПО) (далі -
відповідач, УДЦПО), в якому просить
визнати дії відповідача
неправомірними і наклепницькими;
визнати інформацію, викладену у
зверненнях відповідача від 09.10.2013 року
до Печерського РУ ГУ МВС України в м.
Києві та від 14.10.2013 року до
Бориспільського МВ ГУ МВС України в
Київській області, недостовірною;
стягнути з відповідача на користь
позивача 700 000,00 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначає, що вона є інвалідом з
дитинства ІІ групи загального
захворювання, відтак стан її здоров'я
не дозволяє здобути вищу освіту, у
зв'язку із чим вона намагається
вступити на навчання на курси, зокрема,
протягом останніх декількох років - на
курси до «Студії ораторської
майстерності» УДЦПО. Проте, керівник
УДЦПО ОСОБА_4 неодноразово відмовляв
позивачу у навчанні, чим порушував її
право на освіту. Разом з тим, влітку 2013
року ОСОБА_4 погодився взяти позивача
на навчання в групу на курси
«Ораторська майстерність» після
проходження індивідуальних занять з
ним. Грошові кошти за навчання ОСОБА_4
взяв, проте, договір про проведення
навчання підписувати відмовився, а
після декількох занять взагалі
відмовив позивачу у навчанні та
грошові кошти не повернув. Позивач
попередила ОСОБА_4, що буде оскаржувати
його дії в суді та звернулась з позовом
до суду. В процесі підготовки доказів
для подання до суду позивач
неодноразово зверталась до УДЦПО,
Міністерства освіти і науки України,
правоохоронних органів народних
депутатів. Адміністрація та працівники
УДЦПО неодноразово не пропускали
позивача на територію закладу,
викликали швидку психіатричну
допомогу та намагались примусово
безпідставно покласти на лікування в
психіатричну лікарню. Крім того, УДЦПО
розголошувало інформацію про
персональні дані позивача, а саме щодо
стану здоров'я та приватного життя, а
після відкриття провадження у
адміністративній справі за позовом
ОСОБА_2 до УДЦПО про оскарження рішення
та зобов'язання вчинити дії, звернулось
до Печерського РУ ГУ МВС України в м.
Києві та Бориспільського МВ ГУ МВС
України в Київській області із заявою
про те, що позивач їм погрожує, мінує
будівлі та потребує невідкладного
психіатричного лікування. Після такого
звернення УДЦПО ОСОБА_2 розшукував
лікар-психіатр та дільничний інспектор
міліції Бориспільського МВ ГУ МВС
України в Київській області, у районних
відділеннях міліції заяви ОСОБА_2 не
приймали, безпідставно затримували,
застосовуючи засоби психічного впливу.
Позивач має всі довідки, що здорова, а
дії адміністрації УДЦПО є
наклепницькими і неправомірними, що
завдають моральну шкоду, яку позивач
оцінює в розмірі 700 000,00 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 30.12.2013 року відкрито
провадження у цивільній справі за
позовом ОСОБА_2 до Українського
державного центру позашкільної освіти
(УДЦПО) про відшкодування моральної
шкоди та справу призначено до судового
розгляду.

31.01.2014 року на адресу суду надійшли
письмові заперечення УДЦПО на позовну
заяву в яких останнє просило в позові
відмовити, оскільки, по-перше,
відповідач у своїй діяльності
керується Статутом та нормами чинного
законодавства, якими встановлено
вікове обмеження щодо вихованців
УДЦПО, що не є порушенням права
позивача на освіту; по-друге, на
території УДЦПО діє
контрольно-пропускний режим, який було
посилено згідно наказу, сторонні особи
підлягають пропуску лише з дозволу
директора УДЦПО, відтак, дії останнього
щодо не пропускання ОСОБА_2 на
територію УДЦПО є правомірними;
по-третє, УДЦПО не може втручатись в
приватне життя своїх працівників,
відтак, запити ОСОБА_2 щодо надання
інформації, яка стосується особистих
даних ОСОБА_4, не пов'язаних з його
трудовою діяльністю, є незаконними,
проте, всі запити розглянуто та на них
надано відповідь. Крім того, відповідач
категорично заперечує щодо
застосування фізичної сили до ОСОБА_2 з
боку працівників УДЦПО, а також дії
керівництва УДЦПО, спрямовані на
проведення примусового лікування
позивача та зазначає, що останньою не
надано доказів на підтвердження таких
обставин. Також відповідач зазначає, що
ним були повідомленні ім'я, прізвище та
по батькові позивача, а також місце
проживання правоохоронним органам при
зверненні із заявою про вчинення
ОСОБА_2 неправомірних дій, вказані дані
були зазначені позивачем у
неодноразових зверненнях до УДЦПО,
проте, позивач жодного разу не надавала
паспорт, тому відповідач не міг
пересвідчитись щодо достовірності
вказаних даних. Крім того, зазначені
дані не є конфіденційною інформацією в
розумінні положень чинного
законодавства з відповідним режимом
захисту. Відповідач звертався із
заявами до Печерського РУ ГУ МВС
України в м. Києві та Бориспільського
МВ ГУ МВС України в Київській області
виключно з проханням перевірити та
попередити вчинення позивачем
правопорушень проти працівників УДЦПО,
тобто повідомлення даних позивача у
таких зверненнях не можна вважати
використанням та поширенням
персональних даних, оскільки
відповідач реалізовував своє право на
захист. Крім того, інформація,
викладена у заявах до Печерського РУ ГУ
МВС України в м. Києві та
Бориспільського МВ ГУ МВС України в
Київській області не містить фактичних
даних, а є оцінкою т висловлюваннями.
При цьому, відповідач також звертає
увагу на необґрунтованість заявленого
позивачем розміру моральної шкоди та
взагалі факту її заподіяння.

В судовому засіданні позивач
підтримала позовні вимоги з викладених
в позовній заяві підстав та просила їх
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні щодо задоволення позову
заперечував з викладених у письмових
запереченнях підстав та просив в
позові відмовити.

Вислухавши пояснення позивача,
представника відповідача, дослідивши
та оцінивши письмові докази у справі у
їх сукупності, суд дійшов висновку, що
позов не підлягає задоволенню,
враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 09.10.2013 року
працівники УДЦПО звернулись до
Начальника Печерського РУ ГУ МВС
України в м. Києві Бондаренка В.В.
листом в якому просили вжити
оперативних заходів для перевірки та
попередження вчинення ОСОБА_2 нових
правопорушень проти працівників УДЦПО,
зазначивши, що дії ОСОБА_2 містять
ознаки кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 196 КК України -
хуліганство.

У зверненні УДЦПО зазначило, що 30.07.2013
року ОСОБА_2, потрапивши до приміщення,
яке займає УДЦПО, вимагала у директора
закладу прийняти її до одного з
гуртків, та погрожувала ОСОБА_4 який є
працівником УДЦПО, а також
адміністрації УДЦПО, зокрема,
директору ОСОБА_6 та заступнику
директора ОСОБА_7, вела себе
неадекватно та аморально, викликала
міліцію та бригаду швидкої допомоги,
повідомивши неправдиві відомості, що
до неї працівниками УДЦПО
застосовується насильство; 22.08.2013 року
після відмови адміністрації
пропустити її до закладу почала вести
себе неадекватно, викликала міліцію,
повідомивши неправдиву інформацію, що
її б'ють; 23.08.2013 року ОСОБА_2 повідомила
про замінування будівлі УДЦПО,
внаслідок чого приїхала бригада
швидкої допомоги, міліції,
піротехнічної лабораторії, Служби
безпеки України та інші оперативні
підрозділи для перевірки повідомленої
інформації, внаслідок чого відбулась
перерва в роботі УДЦПО майже на п'ять
годин, проте, за вчинене правопорушення
ОСОБА_2 не було притягнуто до
відповідальності; 27.08.2013 року ОСОБА_2
викликала «Беркут», повідомивши
неправдиву інформацію про
неправомірні дії працівників УДЦПО
щодо неї; 04.09.2013 року ОСОБА_2,
увірвавшись до аудиторії керівника
гуртка ОСОБА_1, вимагала включити її до
списку слухачів гуртка, а на відмову
закрилась у туалеті на тривалий час та
викликала швидку і міліцію,
повідомивши неправдиву інформацію, що
її побито працівниками закладу; 24.09.2013
року ОСОБА_2 знову намагалась потрапити
до приміщення УДЦПО та записатись на
гурток, в той же час, вона знову
викликала працівників міліції та
працівників психіатричної допомоги,
представившись секретарем УДЦПО, та
повідомила, що директор поводить себе
неадекватно, цього ж дня ОСОБА_2
пошкодила автомобіль, що належить
заступнику директора УДЦПО ОСОБА_7

14.10.2013 року УДЦПО направило звернення
Начальнику Бориспільського МВ ГУ МВС
України в Київській області Козьякову
Р.С. аналогічного змісту.

ОСОБА_2 вважає викладену у вказаних
зверненнях інформацію неправдивою та
недостовірною.

Відповідно до ст. 68 Конституції
України, кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції України та
законів України, не посягати на права і
свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно ст.. 269 ЦК України, особисті
немайнові права належать кожній
фізичній особі від народження або за
законом. Особисті немайнові права
фізичної особи не мають економічного
змісту. Особисті немайнові права тісно
пов'язані з фізичною особою. Фізична
особа не може відмовитися від
особистих немайнових прав, а також не
може бути позбавлена цих прав.
Особистими немайновими правами
фізична особа володіє довічно.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції
України, кожному гарантується судовий
захист права спростовувати
недостовірну інформацію про себе і
членів своєї сім'ї та права вимагати
вилучення будь-якої інформації, а також
право на відшкодування матеріальної і
моральної шкоди, завданої збиранням,
зберіганням, використанням та
поширенням такої недостовірної
інформації.

Як визначено у ст.. 270 ЦК України,
відповідно до Конституції України
фізична особа має право на життя, право
на охорону здоров'я, право на безпечне
для життя і здоров'я довкілля, право на
свободу та особисту недоторканність,
право на недоторканність особистого і
сімейного життя, право на повагу до
гідності та честі, право на таємницю
листування, телефонних розмов,
телеграфної та іншої кореспонденції,
право на недоторканність житла, право
на вільний вибір місця проживання та на
свободу пересування, право на свободу
літературної, художньої, наукової і
технічної творчості. Цим Кодексом та
іншим законом можуть бути передбачені
й інші особисті немайнові права
фізичної особи. Перелік особистих
немайнових прав, які встановлені
Конституцією України, цим Кодексом та
іншим законом, не є вичерпним.

Згідно ч. 1 ст. 275 ЦК України, фізична
особа має право на захист свого
особистого немайнового права від
протиправних посягань інших осіб.
Захист особистого немайнового права
здійснюється способами, встановленими
главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 277 ЦК України особа,
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.
Негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
особою, яка поширила інформацію.
Поширювачем інформації, яку подає
посадова чи службова особа при
виконанні своїх посадових (службових)
обов'язків, вважається юридична особа,
у якій вона працює. Спростування
недостовірної інформації здійснюється
незалежно від вини особи, яка її
поширила. Спростування недостовірної
інформації здійснюється у такий же
спосіб, у який вона була поширена.

Аналізуючи норми ст. 277 ЦК України, суд
звертає увагу, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі. Поширенням
інформації також є вивішування
(демонстрація) в громадських місцях
плакатів, гасел, інших творів, а також
розповсюдження серед людей листівок,
що за своїм змістом або формою порочать
гідність, честь фізичної особи або
ділової репутації фізичної та
юридичної особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції
України, кожен має право будь-якими не
абороненими законом засобами захищати
свої права і свободи від порушень і
гротиправних посягань.

Згідно ст. 40 Конституції України, усі
мають право направляти індивідуальні
чи колективні письмові звернення або
особисто звертатися до органів
державної влади, органів місцевого
самоврядування та посадових і
службових осіб цих органів, що
зобов'язані розглянути звернення і
дати обґрунтовану відповідь у
встановлений законом строк.

Аналізуючи викладене, суд зазначає, що
у випадку, коли особа звертається до
зазначених органів із заявою, в якій
міститься та чи інша інформація, і в
разі, якщо цей орган компетентний
перевірити таку інформацію та надати
відповідь, проте, в ході перевірки
інформація не знайшла свого
підтвердження, вказана обставина не
може сама по собі бути підставою для
задоволення позову, оскільки у такому
випадку мала місце реалізація особою
конституційного права, передбаченого
статтею 40 Конституції, а не поширення
недостовірної інформації.

Крім того, відповідно до абз. 1 п. 1
резолютивної частини рішення
Конституційного Суду України № 8-рп/2003
від 10.04.2003 року у справі № 1-9/2003 за
конституційним зверненням громадянина
ОСОБА_10 про офіційне тлумачення
положення частини першої статті 7
Цивільного кодексу Української РСР
(справа про поширення відомостей)
положення частини першої статті 7
Цивільного кодексу Української PCP
«поширив такі відомості» в аспекті
конституційного звернення треба
розуміти так, що викладення у листах,
заявах, скаргах до правоохоронного
органу відомостей особою, на думку якої
посадовими чи службовими особами цього
органу при виконанні функціональних
обов'язків порушено її право, не може
вважатись поширенням відомостей, які
порочать честь, гідність чи ділову
репутацію або завдають шкоди інтересам
цих осіб.

Отже, враховуючи, що УДЦПО звернулось
із зверненнями від 09.10.2013 року та від
14.10.2013 року до Печерського РУ ГУ МВС
України в м. Києві та Бориспільського
МВ ГУ МВС України в Київській області
відповідно, що є правоохоронними
органами, за захистом своїх порушених
на думку відповідача прав, то таке
звернення не може вважатись поширенням
інформації в розумінні ст. 277 ЦК
України.

При цьому, суд зазначає, що
недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Разом з тим, згідно відповіді
Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві
від 16.02.2014 року № 54/20із, протягом 2013 року
до чергової частини штабу Печерського
РУ ГУ МВС України в м. Києві з чергової
частини штабу ГУМВС України в м. Києві
надійшло вісім інформацій, які
надходили по спецлінії « 102» щодо подій
в приміщенні УДЦПО, а саме, 24.07.2013 року
звернення ОСОБА_2, що її погрожують
розправою; 30.07.2013 року звернення ОСОБА_2,
яка заявила, що знаходиться у туалеті
та просила поквапити наряд, оскільки
знайомий її вб'є; 13.08.2013 року звернення
ОСОБА_2 про конфлікт з працівниками
музею; 22.08.2013 року звернення ОСОБА_2, що
охорона не впускає її до вечірньої
школи; 23.08.2013 року звернення ОСОБА_2 , що
УДЦПО заміновано; 27.08.2013 року звернення
ОСОБА_2 про конфлікт з охороною музею
іграшок; 16.09.2013 року звернення ОСОБА_2
про конфлікт з охороню УДЦПО, оскільки
її не пропускали до директора та вона
не могла подати заяву про недопущення
до навчання, проте, що вона за нього
заплатила; 17.10.2013 року звернення ОСОБА_2,
що вона чекає міліцію для того, щоб
забрати документи, які їй не повертають
(а. с. 128-129).

Згідно листа штабу Головного
управління МВС України в м. Києві від
13.02.2014 року № 2/3-4із, на спецлінію « 102»
чергової частину штабу Головного
управління надходили повідомлення
щодо подій, які відбувались в
приміщенні УДЦПО та були прийняті
операторами служби « 102» та передані
для відповідного реагування, а саме,
24.09.2013 року конфлікт з приводу
недопущення заявника у приміщення;
24.09.2013 року громадянка «т» пошкодила
автомобіль; 05.10.2013 року директор
навчального закладу не віддає
документи; 23.10.2013 року конфлікт з
охоронцем (а. с. 127).

Таким чином, штаб Головного управління
МВС України в м. Києві та Печерське РУ
ГУ МВС України в м. Києві підтвердили,
що зазначенні в зверненні УДЦПО
виклики мали місце з викладених у
озерненнях підстав.

За наслідками перевірок за зверненнями
ОСОБА_2 працівниками Печерського РУ ГУ
МВС України в м. Києві були складені
висновки, згідно яких ознаки
кримінальних правопорушень відсутні
(а. с. 16, 36, 133).

Крім того, викладена у зверненнях
інформація також підтверджується
службовими записками працівників
УДЦПО, а саме, пояснювальною запискою
керівника гуртка ОСОБА_1 від 04.09.2013 року,
службовою-пояснювальною запискою
сторожа ОСОБА_3 від 04.09.2013 року,
службовою запискою старшого
інспектора з кадрів ОСОБА_5 від 04.09.2013
року, службовою запискою заступника
директора ОСОБА_8 від 05.09.2013 року (а. с. 134,
135, 136-137, 138-139).

Отже, інформація викладена у
зверненнях УДЦПО від 09.10.2013 року на
адресу Печерського РУ ГУ МВС України в
м. Києві та від 14.10.2013 року на адресу
Бориспільського МВ ГУ МВС України в
Київській області щодо викликів ОСОБА_2
працівників міліції з викладених у
зверненнях підстав є достовірною,
оскільки підтверджується наданими
доказами.

Твердження позивача, що УДЦПО
зазначено у зверненнях, що ОСОБА_2
потребує невідкладного психіатричного
лікування не відповідає дійсності,
оскільки така інформація у зверненнях
від 09.10.2013 року та від 14.10.2013 року
відсутня.

Згідно ст.. 34 Конституції України,
кожному гарантується право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 30 Закону
України «Про інформацію», ніхто не може
бути притягнутий до відповідальності
за висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Аналізуючи зміст інформації,
викладеної у зверненнях УДЦПО від
09.10.2013 року та від 14.10.2013 року, які є
предметом судового розгляду, суд
вважає, що дана інформація містить
оціночні судження, а саме, щодо
зазначення про неадекватність та
аморальність поведінки ОСОБА_2

За таких обставин, інформація, що
містилась у зверненнях УДЦПО до
Печерського РУ ГУ МВС України в м. Києві
та Бориспільського МВ ГУ МВС України в
Київській області, не була поширена
відповідачем, не містить фактичних
даних а наведені фактичні дані
відповідають дійсності та не є
негативними.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Позивачем не надано належних та
допустимих доказів, в розумінні ст.ст.
58, 59 ЦПК України, на підтвердження того,
що викладена в зверненнях УДЦПО
інформація є недостовірною.

При цьому суд звертає увагу, що
твердження ОСОБА_2, викладені в
позовній заяві, щодо порушення УДЦПО
права позивача на освіту, не
відповідають дійсності, зважаючи на
наступне.

Так, відповідно до ст. 13 Закону України
«Про позашкільну освіту», позашкільний
навчальний заклад є юридичною особою і
діє на підставі статуту.

Згідно п. 3.9 розділу 3 Статуту УДЦПО, до
закладу зараховуються вихованці, учні
і слухачі віком від 5 до 21 року.

Отже, оскільки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,
вона може бути присутня на заняттях, як
виняток, виключно з дозволу керівника
гуртка, про що позивачу було роз'яснено
у листі Міністерства освіти і науки
України від 05.12.2013 року № 1/130-892 (а. с. 154).

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 про
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 700 000,00 грн., то суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Моральна шкода полягає: 1) у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; 3) у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

При цьому, суд зазначає, що відповідно
до загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Зокрема, підлягають
з'ясуванню наступні обставини: чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної шкоди
оцінюється самим потерпілим та
визначається у позовній заяві.
Наявність моральної шкоди доводиться
потерпілим, який в позовній заяві має
зазначити, які моральні страждання та у
зв'язку з чим він поніс і чим
обґрунтовується розмір компенсації.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_2 не надала належних та
допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58,
59 ЦПК України на підтвердження
заподіяння їй моральної шкоди, а судом
встановлено правомірність дій
відповідача, правові підставі для
відшкодування моральної шкоди
відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги
ОСОБА_2 є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
32, 40, 55 Конституції України, ст.ст. 23, 269,
270, 275, 277, 1167 Цивільного кодексу України,
ст. 30 Закону України «Про інформацію»,
ст.ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 60, 61, 88, 174, 209, 213 - 215, 218,
223 Цивільного процесуального кодексу
України, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_2 до Українського
державного центру позашкільної освіти
(УДЦПО) про відшкодування моральної
шкоди - відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
І.В.Кирилюк