Справа № 357/7703/13-ц Головуючий у І
інстанції Шовкопляс О.П.Провадження №
22-ц/780/1456/14 Доповідач у 2
інстанції Березовенко Р.В.Категорія 21
УХВАЛА

Іменем України

28 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Воробйової
Н.С.,при секретарі:Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 грудня 2013 року за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа: перша
Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, комунальне
підприємство Білоцерківської міської
ради «Міжміське бюро технічної
інвентаризації», про розірвання
договору довічного утримання та
зобов'язання зняти квартиру з
реєстрації на ім'я набувача та за
зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5
про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року ОСОБА_5 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа:
перша Білоцерківська міська державна
нотаріальна контора, КП
Білоцерківської міської ради
«Міжміське бюро технічної
інвентаризації», про розірвання
договору довічного утримання та
зобов'язання зняти квартиру з
реєстрації на ім'я набувача,
посилаючись на те, що 09 вересня 2006 року
між нею та відповідачкою було укладено
договір довічного утримання,
посвідчений державним нотаріусом
Першої Білоцерківської міської
державної нотаріальної контори Дворко
Т.Г., згідно якого ОСОБА_5 передала у
власність 19/50 частин житлового будинку
з надвірними господарськими та
побутовими будівлями, що знаходяться в
АДРЕСА_1, а відповідачка
зобов'язувалась забезпечувати ОСОБА_8
утриманням та доглядом довічно.

Оскільки відповідачка належним чином
договір не виконує, належного догляду
за нею не здійснює, не сплачує за
користування газом та електроенергію,
просила розірвати договір довічного
утримання та зобов'язати орган речових
прав на нерухоме майно зняти з
реєстрації право власності на частину
будинку, оформлену на ім'я
відповідачки.

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулась з
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_8
про стягнення грошових коштів за
поліпшення житлових умов шляхом повної
перебудови частини житлового будинку
ОСОБА_5

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 грудня 2013 року в задоволенні
первісного та зустрічного позовів
відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду,
ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення норм
матеріального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи просить скасувати
рішення суду в частині відмови в
задоволенні первістного позову та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з'явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої
інстанції, на думку колегії суддів,
відповідає зазначеним вимогам закону,
виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем за первістним позовом не
доведено факту не виконання або
неналежного виконання договору
довічного утримання.

Крім того, судом першої інстанції було
вказано, що при укладенні договору
позивачці було достовірно відомо про
всі істотні умови договору, що
засвідчено її підписом на договорі
довічного утримання.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме з п. 2 Договору довічного утримання
(а.с. 97) ОСОБА_6 зобов'язувалась
забезпечувати утримання ОСОБА_8, а саме:
забезпечити її доглядом, харчуванням,
належним медичним обслуговуванням,
грошова оцінка зазначених видів
матеріального забезпечення в місяць
становить в розмірі 350 грн., житлом
шляхом збереження права пожиттєвого
безкоштовного проживання у кімнаті
жилою площею 10,6 кв.м., позначеної у
плані цифрами "1-4" у відчужуваній
частині житлового будинку.

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Висновки суду першої інстанції
викладені в рішенні, відповідають
вимогам закону та обставинам справи,
виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову про
розірвання договору довічного
утримання, суд вірно виходив з положень
глави 57 ЦК України, встановивши при
цьому, що відповідач добросовісно
виконував покладені на нього обов'язки,
які зазначені в даному договорі та в
подальшому бажає виконувати умови
договору та надавати догляд і допомогу
позивачці.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач не сплачує за газ та
електроенергію не може бути прийнято
судом апеляційної інстанції як
підстава для скасування рішення суду,
оскільки сторони укладаючи вказаний
договір не визначали вказаних умов.
Інші доводи апелянта про порушення
зобов'язань по договору довічного
утримання, які передбачені п. 2 також не
підтвердженні матеріалами справи.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК
України передбачено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів вказаної
справи позивачка ОСОБА_5, звертаючись
до суду із вказаним позовом не надала
суду достатніх та допустимих доказів,
не виконання чи неналежного виконання
відповідачем у справі зобов'язань
визначених договором довічного
утримання від 09 вересня 2006 року.

Правовою підставою для розірвання
договору довічного утримання є
невиконання або неналежне виконання
набувачем своїх обов'язків, незалежно
від його вини (п.1. ч.1 ст.755 ЦК України).

Таким чином, небажання позивача (у
зв»язку з конфліктом, який між ними
відбувся) продовжувати договірні
відносини з відповідачем без правових
підстав, визначених законом не є
підставою для розірвання договору.

Оскільки висновок суду про
недоведеність позовних вимог є
обґрунтованим, судом першої інстанції,
були повно та всебічно з'ясовані всі
обставини справи, дана належна правова
оцінка доказам, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи, а ухвалене рішення відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права, і підстави для
його скасування, в оскаржуваній
частині, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
ухвалене у відповідності до норм ст. 308
ЦПК України, відповідає обставинам
справи, з додержанням вимог закону і не
може бути скасовано з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 30 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом
двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з моменту набрання нею законної
сили.

Головуючий:
Р.В.Березовенко

Судді:
Н.С.Воробйова

С.М.Верланов