АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 411/2-29/11 22-ц/774/393/К/14
Справа № 2-29/11
Провадження 22ц/774/393/к/14
Доповідач - Остапенко
РІШЕННЯ

Іменем України

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Остапенко В.О.

суддів: Митрофанової Л.В.,
Савіної Г.О.

при секретарі: Кузьміній Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3
на рішення Довгинцівського районного
суду м.Кривого Рогу від 04 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору
купівлі-продажу квартири недійсним, -

Особи, які беруть участь у розгляді
справи:

представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представник відповідачів ОСОБА_4,
ОСОБА_5 - ОСОБА_6.

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2007 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, про
розподіл спільно придбаного майна.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що період з 23.02.2001 року по
10.05.2006 року вони з відповідачем ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі. В
період шлюбу ними було придбано
квартиру АДРЕСА_1.

12.03.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було
укладено договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги,
в останній редакції позовної заяви від
01 листопада 2013 року ОСОБА_2 зазначивши
відповідачами ОСОБА_4, ОСОБА_5 просила
суд визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні належним їй майном
визнавши договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_4
та ОСОБА_5 недійсним. Зобов`язати
відповідача ОСОБА_5 повернути квартиру
у первісне володіння, зобов'язати
відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_2, сплатити
ОСОБА_5 гроші отримані за договором
купівлі-продажу квартири в сумі 59 981
грн. Стягнути з відповідачів солідарно
судовий збір.

Ухвалою суду від 02 вересня 2008 року до
справи залучено в якості третьої особи
без самостійних вимог на стороні
позивача приватного нотаріуса ОСОБА_7

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2013
року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка
ставить питання про скасування рішення
суду та ухвалення нового рішення про
задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

Зокрема, судом першої інстанції не
взято до уваги, що відповідач ОСОБА_4 не
отримував згоди позивача на продаж
спірної квартири, а гроші отримані від
продажу квартири не були використані в
інтересах сім`ї.

В запереченнях на апеляційну скаргу
представник відповідачів просить
апеляційну скаргу відхилити, рішення
суду залишити без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційних скарг та заявлених
позовних вимог колегія суддів, вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що в первод з 23.02.2001
року по 10.05.2006 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4
перебували у зареєстрованому шлюбі
(а.с. 2-3).

В період шлюбу ними було придбано
квартиру АДРЕСА_1 договір купівлі
-продажу укладено на Універсальній
товарній біржі «Нерухомість Н» та
зареєстровано в КП ДОР «Криворізьке
БТІ» (а.с. 9-11)

Рішенням Довгинцівського районного
суду м. Кривого Рогу від 04 вересня 2006
року визнано договір купівлі-продажу
від 27.04.2001 року посвідчений на
Універсальній товарній біржі
«Нерухомість Н» -дійсним.

12 березня 2007 року на підставі договору
купівлі-продажу спірна квартира
АДРЕСА_1 була продана відповідачем
ОСОБА_4 відповідачу ОСОБА_5 (а.с. 63)

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що позивач не була стороною
правочину, а тому не може оспорювати
вказаний договір на підставах
передбачених ст. 230 ЦПК України.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції з
огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 214 ЦПК
України суд, під час ухвалення рішення,
серед інших питань, вирішує які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про
власність» майно, нажите подружжям за
час шлюбу, належать їм на праві
спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права
регулюється цим Законом та Кодексом
про шлюб та сімю України.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю
України, який діяв на момент придбання
квартири зазначено, що майно нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Відповідно до ст. 60 СК України майно
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо)самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 368 ч.3 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Пунктом 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» судам
роз'яснено, що, вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Проаналізувавши та оцінивши всі
вищевикладені обставини у їх
сукупності, колегія суддів приходить
до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1
була придбана сторонами в період їх
шлюбу за час спільного проживання та є
їх спільною сумісною власністю
подружжя.

Відповідно до ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Відповідно ч.2 ст. 369 ЦК України
розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

Статтею 65 СК України
встановлено, що дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою. При
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і(або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово. Згода на укладення
договору, який потребує нотаріального
посвідчення і(або) державної
реєстрації, має бути нотаріально
засвідчена.

Таким чином, з вищевикладеного
вбачається, що у випадках вчинення
правочину щодо розпорядження спільним
майном, який вимагає нотаріального
посвідчення, згода співвласників на
його вчинення має бути висловлена
письмово й нотаріально посвідчена в
порядку, встановленому нотаріальним
законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи 12
березня 2007 року ОСОБА_4 продав а ОСОБА_5
купив квартиру АДРЕСА_1 письмової згоди
ОСОБА_2 на продаж квартири не надавала.

Відповідно до ст. 67 СК України дружина
чи чоловік мають право укладати з
іншою особою договір купівлі-продажу
майна щодо своєї частки після її
визначення та виділу в натурі або
визначення порядку користування
майном.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи станом на дату укладання
договору купівлі-продажу, частки у
спірній квартирі визначені не були,
порядку користування між подружжям
встановлено не було.

Пунктом 26 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що якщо предметом правочину
є майно, яке належить особам на праві
спільної сумісної власності, інші
співвласникик відповідно до ч.2 ст. 269 ЦК
України до участі не залучаються,
оскільки правочин щодо розпорядження
спільним майном вважається вчиненим за
згодою всіх співвласників. За
відсутності такої згоди інші
співвласники відповідно до ч.4 ст. 369 ЦК
України можуть пред'явити позорв про
визнання такого правочину недійсним.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку та
відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позовних
вимог щодо визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в
зв'язку з чим рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог в цій
частині.

Представник відповідача в суді
апеляційної інстанції не заперечувала,
що спірна квартира придбана у шлюбі,
посилання представника відповідача на
те, що спірна квартира придбана на
гроші ОСОБА_4, колегія суддів не бере до
уваги, оскільки доказів у розумінні
ст.ст. 57-60 ЦК України ні суду першої ні
апеляційної інстанції не надано.

Таким чином, відповідач ОСОБА_4
не довів наявність факту придбання ним
квартири на особисті кошти.

Вимоги позивача щодо повернення
в первісний стан колегія суддів до
уваги не бере з наступних підстав

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Пунктом 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що реституція як спосіб
захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Оскільки ОСОБА_2 не є стороною
правочину, колегія суддів приходить до
висновку, про відмову в задоволенні
позовних вимог в частині повернення
квартири у первісний стан.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
ОСОБА_4, ОСОБА_5 підлягає стягненню в
рівних частинах судовий збір в сумі
243, 60 грн.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
ОСОБА_2. підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню на підставі п.п. 3,
4 ст. 309 ЦПК України у зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та порушенням норм
матеріального права, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог та
визнання недійсним договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 12.03.2007 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5.

В іншій частині рішення суду не
оскаржується.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.п. 3,4 ст. 309, ст.ст.
313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И ЛА :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Довгинцівського районного
суду м.Кривого Рогу від 04 грудня 2013року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений 12.03.2007 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4,
ОСОБА_5 на користь держави судовий збір
в сумі 243, 60 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/