Єдиний унікальний номер 226/770/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/4362/2014
Головуючий у 1-їй інстанції Редько Ж.Є.
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого-судді
Пономарьової О.М.

суддів
Соломахи Л.І., Іванової А.П.

при секретарі
Мишко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку справу за
позовом ОСОБА_2 до державного
підприємства «Селидіввугілля» (третя
особа - Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України у м.
Димитрові Донецької області) про
відшкодування моральної шкоди з
апеляційною скаргою відповідача -
державного підприємства
«Селидіввугілля» на рішення
Димитровського міського суду
Донецької області від 08 квітня 2014 року,
-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Димитровського міського суду
Донецької області від 08 квітня 2014 року
з державного підприємства
«Селидіввугілля» (далі - ДП
«Селидіввугілля») на користь ОСОБА_2
стягнуто на відшкодування моральної
шкоди 12 000 грн. та на користь держави
судовий збір в розмірі 243,60 грн. (а.с.
26-30).

В апеляційній скарзі відповідач - ДП
«Селидіввугілля», посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин справи, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити позивачу у задоволенні
позовних вимог (а.с. 33-34).

В судове засідання апеляційного суду
позивач ОСОБА_2, представник
відповідача - ДП «Селидіввугілля»,
представник третьої особи - Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Димитрові
Донецької області не з'явилися, про час
та місце розгляду справи повідомлені
телефонограмами, які зареєстровані в
журналі телефонограм № 1 апеляційного
суду Донецької області 29 квітня 2014 року
за номерами 604-606 (а.с. 43-46).

Представник ДП «Селидіввугілля»
Тимофєєв С.В., який діє на підставі
довіреності цієї юридичної особи від 30
грудня 2013 року № 1/1842 (а.с. 49), надіслав
заяву про розгляд справи у його
відсутність (а.с. 47-48).

Позивач ОСОБА_2 та представник третьої
особи причини неявки у судове
засідання суду не повідомили і
відповідно до частини 2 ст.77 ЦПК України
вважається, що вони не з'явилися у
судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали цивільної справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга відповідача
задоволенню не підлягає з наступних
підстав:

При розгляді справи суд першої
інстанції встановив, що позивач ОСОБА_2
перебував у трудових правовідносинах з
ДП «Селидіввугілля» з 19 серпня 2008 року
по 24 березня 2010 року, працював у
відокремленому підрозділі «Шахта 1/3
Новогродівська» машиністом
гірничо-виймальних машин з повним
робочим днем під землею. Був звільнений
24 березня 2010 року за п. 2 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з невідповідністю
виконуваній роботі внаслідок стану
здоров'я, що підтверджується його
трудовою книжкою (а.с. 4).

Внаслідок дії шкідливих умов праці
позивач отримав професійне
захворювання - хронічне обструктивне
захворювання легенів пилової
етіології, друга стадія, легенева
недостатність другого ступеня, що
підтверджується актом розслідування
професійного захворювання від 20 квітня
2011 року (форма П-4) (а.с. 7).

Згідно довідки МСЕК серія 10 ААА № 037755
та довідки серія 10 ААА № 368914 від 02
червня 2011 року позивачу за цим
професійним захворюванням вперше
встановлена стійка втрата професійної
працездатності - 40% та повторно
встановлена втрата професійної
працездатності внаслідок трудового
каліцтва за травмою 2005 року - 25%, а за їх
сукупністю - 65% та він визнаний
інвалідом 3 групи за професійним
захворюванням безстроково (а.с. 5-6).

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
внаслідок ушкодження здоров'я через
професійне захворювання позивачу
заподіяна моральна шкода, яка підлягає
йому відшкодуванню на підставі ст. 2371
КЗпП України.

Зазначений висновок суду є законним та
обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що правовідносини, які
виникли між сторонами, регулюються ст.
2371 КЗпП України, згідно якої
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до ст. 43 Конституції України
кожен має право на належні, безпечні і
здорові умови праці.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 153 КЗпП
України на всіх підприємствах, в
установах, організаціях створюються
безпечні і нешкідливі умови праці.
Забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 6 Закону України «Про охорону
праці» умови праці на робочому місці,
безпека технологічних процесів, машин,
механізмів, устаткування та інших
засобів виробництва, стан засобів
колективного та індивідуального
захисту, що використовуються
працівником, а також
санітарно-побутові умови повинні
відповідати вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про
охорону праці» роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Згідно пунктів 16-17 акту розслідування
хронічного професійного захворювання
від 20 квітня 2011 року причиною
професійного захворювання позивача є
тривала робота в умовах запиленості,
підземний стаж 27 років 09 місяців 22 дня,
з яких: на шахті «1/3 Новогродівська» на
посаді машиніста гірничо-виймальних
машин - 01 рік 07 місяців 05 днів;
запиленість повітря на робочому місці
машиніста гірничо-виймальних машин
перевищує ПДК у 6 разів; недосконалість
технологічних процесів; невиконання у
повному обсязі заходів щодо боротьби з
пилом; запиленість повітря на робочому
місці машиніста гірничо-виймальних
машин 60 мг/м3 (ПДК 10 мг/м3), що свідчить
про те, що роботодавець, тобто
відповідач, за участю якого був
складений цей акт, порушив право
позивача на безпечні умови праці, що і є
підставою для відшкодування моральної
шкоди.

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі про відсутність його вини в
ушкодженні здоров'я позивача
спростовуються пунктом 18 зазначеного
акту, згідно якого саме директора
відокремленого підрозділу «Шахта 1/3
Новогродівська» зобов'язано розробити
та виконувати на дільниці з видобутку
вугілля заходи по боротьбі з пилом
згідно «Проекту комплексного
обезпилювання», забезпечити
працівників протипиловими
респіраторами та фільтрами в достатній
кількості (а.с. 7).

Відповідно до роз'яснень, що містяться
в п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31 березня 1995 року
«Про судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» відповідно до ст. 2371 КЗпП
України за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин,
зокрема виконання робіт у небезпечних
для життя і здоров'я умовах, яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Враховуючи викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про те, що внаслідок порушення
відповідачем права позивача на
безпечні умови праці позивачу
заподіяна моральна шкода, оскільки
позивач отримав професійне
захворювання, внаслідок якого став
інвалідом, що вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Доводи відповідача про те, що факт
завдання позивачу моральної шкоди
недоведений, оскільки позивачем не
надано висновку медико-соціальної
експертної комісії про встановлення
йому факту заподіяння моральної шкоди,
не ґрунтуються на законі.

Згідно п. 1.1 «Порядку встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня втрати професійної
працездатності у відсотках
працівникам, яким заподіяно ушкодження
здоров'я, пов'язане з виконанням
трудових обов'язків», затвердженого
наказом Міністерства охорони здоров'я
України від 22 листопада 1995 року № 212, на
який посилається відповідач, на МСЕК
дійсно було покладено обов'язок
встановлення факту спричинення
моральної шкоди. Такий обов'язок
випливав з вимог частини 3 ст. 34 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
яким до 20 березня 2007 року було
передбачено, що моральна шкода,
заподіяна умовами виробництва, яка не
спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування за заявою потерпілого з
викладом характеру заподіяної
моральної шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 27 січня 2004 р. по справі
№ 1-9/2004 (справа про відшкодування
моральної шкоди Фондом соціального
страхування) положення частини 3 статті
34 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» треба розуміти як
визначення порядку, процедури та
розмірів відшкодування Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків моральної шкоди, заподіяної
умовами виробництва, в окремому
випадку - лише у разі відсутності
втрати потерпілим професійної
працездатності.

Позивач внаслідок професійного
захворювання втратив професійну
працездатність.

До того ж, стаття 2371 КЗпП України не
передбачає надання таких висновків
медичних органів як умови
відшкодування моральної шкоди.

Крім того, наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05.06.2012 року
№ 420 «Про затвердження Порядку
та Критеріїв встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків», наказ
Міністерства охорони здоров'я України
від 22 листопада 1995 року № 212, на
який посилається відповідач, визнано
таким, що втратив чинність.

«Порядком та Критеріями встановлення
медико-соціальними експертними
комісіями ступеня стійкої втрати
професійної працездатності у
відсотках працівникам, яким заподіяно
ушкодження здоров'я, пов'язане з
виконанням трудових обов'язків»,
затвердженим наказом Міністерства
охорони здоров'я України від 05.06.2012 року
№ 420, який набрав чинності 28 вересня 2012
року, тобто був діючим на час звернення
позивача до суду, на МСЕК не покладено
обов'язок встановлення факту
спричинення моральної шкоди. Не
покладено на МСЕК такий обов'язок і
«Положенням про медико-соціальну
експертизу», яке затверджено
постановою Кабінету Міністрів України
від 03.12.2009 року № 1317 «Питання
медико-соціальної експертизи».

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги та заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
справи.

Відповідно до частини 1 ст. 212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Доказами, на підставі яких суд
встановив факт заподіяння позивачу
моральної шкоди, є акт розслідування
професійного захворювання, довідки
МСЕК про встановлення позивачу стійкої
втрати професійної працездатності та
визнання його інвалідом.

Визначаючи розмір грошової
компенсації на відшкодування
моральної шкоди, суд першої інстанції
врахував характер та обсяг моральних
страждань позивача, ступінь втрати ним
професійної працездатності, наявність
вимушених змін в організації його
життя, та, виходячи з принципів
розумності, виваженості та
справедливості, визначив її розмір в 12
000 грн.

Відповідно до частини 3 ст. 23 ЦК України
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Апеляційний суд вважає, що визначений
судом першої інстанції розмір
моральної шкоди є розумним, виваженим
та справедливим. Позивач у віці 50 років
отримав професійне захворювання,
внаслідок якого значно (на 40%) втратив
професійну працездатність, визнаний
інвалідом 3 групи безстроково, тобто
відновлення стану його здоров'я є
неможливим, Згідно висновку МСЕК йому
протипоказана тяжка фізична праця в
підземних умовах, в контакті з пилом, з
газами (а.с. 6).

Доводи відповідача в апеляційній
скарзі про те, що при визначенні
розміру грошової компенсації суд не
врахував роботу позивача на інших
підприємствах з тяжкими та шкідливими
умовами праці (понад 26 років), яка
сприяла виникненню та розвитку
професійного захворювання, що на
підприємстві відповідача позивач
відпрацював лише 1 рік 7 місяців, що вина
останнього у виникненні та розвитку
професійного захворювання є
мінімальною, є необґрунтованими. Як
вбачається з оскаржуваного рішення,
судом враховано «нетривалий час роботи
позивача на підприємстві відповідача
при тривалій роботі у шкідливих умовах,
які призвели до захворювання, на інших
гірничих підприємствах».

Та обставина, що Відділенням
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м.
Новогродівка Донецької області
позивачу виплачено одноразову
допомогу та здійснюються щомісячні
страхові виплати, не позбавляє
відповідача від відповідальності по
відшкодуванню моральної шкоди, яка
завдана позивачу внаслідок порушення
його права на безпечні умови праці.

Слід зазначити, що моральну шкоду не
можна відшкодувати в повному обсязі,
так як не має і не може бути точних
критеріїв майнового виразу душевного
болю, спокою. Будь-яка компенсація
моральної шкоди не може бути
адекватною дійсним стражданням, тому
будь-який її розмір може мати суто
умовний вираз.

Доводи відповідача про завищену оцінку
моральних страждань позивача є
необгрунтованими.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для
скасування рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги не має,
доводи апеляційної скарги
необґрунтовані і не спростовують
висновків суду, тому відповідно до
частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК
України, апеляційний суд Донецької
області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача -
державного підприємства
«Селидіввугілля» відхилити.

Рішення Димитровського міського суду
Донецької області від 08 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
О.М. Пономарьова

Судді:
Л.І. Соломаха

А.П. Іванова