Номер провадження 22-ц/775/4116/2014
головуючий в I інстанції Ференчук О.В.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем У К Р А Ї Н И

25 квітня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання дійсними договорів, визнання
права власності на предмет застави та
стягнення заборгованості за договором
позики, в якій подано апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Єнакіївського
міського суду Донецької області від 31
березня 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 листопада 2013 року ОСОБА_1 звернувся в
суд з позовом до ОСОБА_2 в якому просив
визнати дійсним договір позики від 30
липня 2013 року та від 18 вересня 2013 року,
вказуючи що укладення цього договору
підтверджено письмовою розпискою,
також позивач просив визнати дійсним
договір застави нерухомого майна від 30
липня 2013 року укладений в простій
письмовій формі на забезпечення
виконання зобов'язання за договором
позики, посилаючись на те, що сторони
фактично домовилися щодо усіх істотних
умов договору, відбулося часткове
виконання договору, однак позичальник
відмовляється від нотаріального
посвідчення договору, та ОСОБА_1
відповідно до умов договору застави
просив визнати за ним право власності
на квартиру АДРЕСА_1.

Також позивач просив стягнути з ОСОБА_2
за договором позики від 30 липня 2013 року
суму боргу в розмірі 43961,50грн., проценти
за користування коштами в розмірі
687,05грн., 3% річних 317,10грн. та індекс
інфляції в розмірі 175,85 грн., за
договором позики від 18 вересня 2013 року
17854,60грн., проценти за користування
коштами в розмірі 128,04грн. та 3% річних в
розмірі 59,10грн.

В подальшому позивач двічі уточняв
позовні вимоги, та остаточно просив
визнати дійсним договір позики від 30
липня 2013 року, від 18 вересня 2013 року та
від 16 грудня 2013 року, просив визнати
дійсним договір застави нерухомого
майна від 30 липня 2013 року та стягнути з
ОСОБА_2 за договором позики від 30 липня
2013 року суму боргу в розмірі 54945,00грн.,
проценти за користування коштами в
розмірі 1814,99грн., 3% річних 837,69грн. та
індекс інфляції в розмірі 327,94 грн., за
договором позики від 18 вересня 2013 року
суму боргу 21987,00, проценти за
користування коштами в розмірі 542,54 грн.
та 3% річних в розмірі 250,41грн. та індекс
інфляції в розмірі 198,33 грн., за
договором позики від 16 грудня 2013 року
суму боргу в розмірі 27 472,50 грн.,
проценти за користування коштами в
розмірі 624,51 грн. та 3% річних в розмірі
288,24грн. та індекс інфляції в розмірі 54,95
грн.

Рішенням Єнакіївського міського суду
Донецької області від 31 березня 2014 року
позов ОСОБА_1 задоволено частково,
стягнуто на користь останнього з
ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 118833,95 грн. з
яких 114475,57грн. сума боргу за договором
позики, 2982,04 грн. проценти, 1376,24 грн. 3%
річних та судовий збір 109334 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

З рішенням суду в частині відмови в
задоволенні позовних вимог щодо
визнання дійсним договору застави та
звернення стягнення на предмет застави
позивач не погодився, просив в цій
частині рішення змінити та повністю
задовольнити його позов. В апеляційній
скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що судом
не взято до уваги всіх обставин, що
мають значення для вирішення справи,
зокрема не враховано того, що предмет
застави квартира АДРЕСА_1 про передачу
якої собі у власність просив позивач,
на момент укладення договору позики
знаходилась у власності саме ОСОБА_2, та
останній давав згоду на переведення
права власності на предмет застави на
позикодавця у випадку неповернення
коштів, також суд не врахував що про
наявність між сторонами домовленості з
усіх істотних умов договору застави
свідчить та обставина що позичальник 30
липня 2013 року видавав довіреність на
ім'я ОСОБА_1 з правом розпорядження
предметом застави на свій розсуд.

Також позивач вказував на порушення
судом норм процесуального права,
оскільки суд відмовив у допиті свідків
про виклик яких просив позивач та
здійснив розгляд справи з порушенням
розумних строків розгляду понад два
місяці.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивача, за відсутності відповідача
повідомленого про час та місце
судового розгляду належним чином про
що свідчать наявні в матеріалах справи
рекомендоване повідомлення про
вручення поштового відправлення та
телефонограма, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені у
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що апеляційну скаргу слід відхилити за
наступних підстав.

Рішенням суду встановлено, що згідно
письмових розписок від 30 липня 2013 року,
від 18 вересня 2013 року та від 16 грудня 2013
року ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 кошти в
загальній сумі 10450,00 доларів США, які
зобов'язався повернути у визначений в
них строк та повертати відмовився, з
огляду на що, суд з ОСОБА_2 стягнув суму
боргу з урахуванням процентів за
користування коштами в розмірі 2982,04
грн. та 3% річних в сумі 1376,24 грн., однак
відмовив у частині стягнення з
відповідача суми боргу з урахуванням
індексів інфляції.

У той же час, суд відмовив в задоволенні
позовних вимог про визнання дійсним
договору застави та у зверненні
стягнення на предмет застави у спосіб
визнання за позивачем права власності
на предмет застави квартиру АДРЕСА_1.

Висновки суду щодо визначення розміру
заборгованості за договорами позики,
та з приводу відмови у стягненні з
позичальника суми боргу з урахуванням
індексів інфляції сторонами не були
оспорені, з огляду на що, такі висновки
не можуть бути предметом перевірки в
апеляційному суді.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення відповідно до
вимог статті 303 ЦПК України в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції вірно встановив обставини у
справі та визначив матеріальні норми,
якими регулюються спірні
правовідносини.

Задовольняючи позов, суд обґрунтовано
керувався статтями 1046, 1047 Цивільного
кодексу України та виходив із того, що
за договором позики укладеному у
письмовій формі одна сторона
(позикодавець) передала у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, які позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві в такій же сумі.

Тобто, виходячи із змісту наведених
норм, суд на підставі наданих сторонами
доказів дійшов обґрунтованого
висновку про існування між сторонами
по справі письмового договору позики,
що підтверджено в судовому засіданні
письмовими розписками.

Також, вирішуючи спір, судом першої
інстанції повно встановлені обставини,
які враховуються для визначення факту
укладення договору позики та розміру
отриманих у позику грошових коштів.

Так, судом враховано зміст розписок від
30 липня 2013 року, від 18 вересня 2013 року та
від 16 грудня 2013 року /а.с. 11, 12, 70/ в яких
зазначено суму коштів, які ОСОБА_2 взяв
у борг в ОСОБА_1, на підставі чого, суд
дійшов до вірного висновку про
існування між сторонами договірних
відносин.

Разом з тим, судом враховано, що позивач
стверджував про забезпечення
зобов'язання за договором позики
заставою та свої вимоги щодо визнання
дійсним договору застави нерухомого
майна від 30 липня 2013 року пов'язував із
зазначенням у письмовій розписці від 30
липня 2013 року про передачу в рахунок
забезпечення зобов'язання за договором
позики в заставу належної відповідачу
ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 та з фактом
передачі позичальнику
правовстановлюючих документів на цю
квартиру та видачею на ім'я позивача
довіреності на розпорядження
квартирою.

Отже позивач стверджував про передачу
в заставу нерухомого майна на підставі
простого письмового договору.

У той же час, відповідно до частини 1, 2
статті 577 ЦК України якщо предметом
застави є нерухоме майно, а також в
інших випадках, встановлених законом,
договір застави підлягає
нотаріальному посвідченню, та застава
нерухомого майна підлягає державній
реєстрації у випадках та в порядку,
встановлених законом.

Таким чином, судом враховано, що закон
містить вимоги про форму договору
застави нерухомого майна який потребує
нотаріального посвідчення та вірні
висновки суду про те, що сторонами при
укладені договору застави не дотримані
вимоги чинного законодавства про
нотаріальне посвідчення договору
застави, предметом якого є нерухоме
майно.

З урахуванням наведеного, безспірними
є ті умови, на які посилався суд, що
слугують підставою вважати договір
застави нікчемним та відсутня
необхідність встановлення в судовому
засіданні таких обставин та умов при
вирішенні спору.

Разом з тим, не є укладеними правочини
(договори), у яких відсутні встановлені
законодавством умови, необхідні для їх
укладення та згідно зі статтями 210, 640 ЦК
України договір, що підлягає
нотаріальному посвідченню, є укладеним
з дня такого посвідчення та не є
вчиненим також правочин у разі
нездійснення його державної
реєстрації, якщо правочин підлягає
такій реєстрації.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220
ЦК України, у разі недодержання
сторонами вимоги закону про
нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Тобто, договори, щодо яких сторонами не
додержана встановлена згідно з вимогою
закону нотаріальна форма, є нікчемними.

Частиною 2 статті 220 ЦК України
передбачено, якщо сторони домовились
щодо усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

З підстав недодержання вимог закону
про нотаріальне посвідчення правочину
нікчемними є тільки правочини, які
відповідно до чинного законодавства
підлягають обов'язковому
нотаріальному посвідченню.

Отже, норма частини 2 статті 220 ЦК
України не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статтей
210, 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Згідно чинного законодавства,
нікчемним є той правочин, недійсність
якого встановлена законом і для
визнання його недійсності не потрібно
рішення суду /ч. 2 ст. 215 ЦК України/.

Із дійсного змісту наведеної норми
вбачається, що у випадку нікчемності
правочинів виявлення неправомірності
дій осіб відбувається шляхом
зіставлення правочину і вимог закону,
наявна у справі письмова розписка
свідчить про невідповідність
правочину /договору застави/ вимогам
закону.

Отже, приведені в рішенні суду першої
інстанції обставин, давали підстави
зробити висновок, що договір застави є
нікчемним та не породжує для його
сторін жодних правових наслідків з
огляду на що, висновки суду є
вичерпними, зроблені у відповідності
та на підставі матеріальних норм які
підлягають застосуванню до спірних
правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду, в
частині яка була предметом оскарження,
та за таких підстав, колегія
апеляційного суду вважає за необхідне
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Єнакіївського міського суду
Донецької області від 31 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з моменту набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: