22-ц/775/488/2014(м)
у 1 інстанції Васильченко О.Г.
Категорія № 6
Доповідач Мальцева Є.Є.
16 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
суддів
Мальцевої Є.Є., Мироненко І.П.,
прокурора Кліменкової А.В.,
розглянувши у судовому засіданні в
місті Маріуполі справу за позовом
ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради,
третя особа - Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області про визнання права
власності на нерухоме майно - за
апеляційною скаргою прокурора міста
Маріуполя в інтересах держави Україна
в особі Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Донецькій області на рішення
Жовтневого районного суду міста
Маріуполя Донецької області від 28
вересня 2012 року, -
У вересні 2012 року позивачка ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом, в якому
просила визнати за нею право власності
на самочинно збудовані нежитлові
приміщення по АДРЕСА_1, а саме: основну
будівлю літ Л-1, підвал Л/п, мансарду Л/м,
А/м загальною площею 257,7 кв.м., ганок літ
Л, реконструйований оздоровчий центр
літ А-2 загальною площею 104,2 кв.м., ганок
літ а-6, сходи літ а-7 як окремий об'єкт
нерухомого майна в цілому.
У позовній заяві вказала, що їй на
підставі договору купівлі-продажу від
08.05.2002 року належить 31/100 частина
вбудованого нежитлового приміщення по
АДРЕСА_1, приміщення 1 літ. А-1
(оздоровчий центр), загальною площею 65,5
кв.м. Згідно договору оренди від 13.06.2011
року, укладеного між нею і
відповідачем, в користування
позивачки виділена земельна ділянка
площею 0.0195 га за вказаною адресою для
обслуговування частини домоволодіння,
що належить їй. У зв'язку з тим, що за
договором купівлі-продажу позивачкою
було придбане незавершене
реконструйоване приміщення готовністю
89 %, нею було зроблено будівництво і
переобладнання приміщень. Оскільки усі
роботи були проведені без розробки
відповідного проекту, у БТІ м.
Маріуполя вони числяться самовільним
будівництвом, хоча згідно висновку
будівельно-технічної експертизи
відповідають будівельно-технічним
нормам, а частина домоволодіння, що
належить ОСОБА_1, займані нею
приміщення, використовуються як
окремий об'єкт нерухомого майна.
Рішенням Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
28 вересня 2012 року позов ОСОБА_1
задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право
власності на нежитлові приміщення
розташовані по АДРЕСА_1 приміщення №1,
а саме: основну будівлю літ Л-1, підвал
л/п, мансарду Л/м, А/м загальною площею
257,7 кв.м., ганок літ л, реконструйований
оздоровчий центр літ А-2 загальною
площею 104.2 кв.м., ганок літ а-6, сходи літ
а-7, як окремий об'єкт нерухомого майна в
цілому.

В апеляційній скарзі прокурор міста
Маріуполя просить рішення суду
скасувати та постановити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_1 у повному обсязі,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши суддю - доповідача,
прокурора Кліменкову А.В., яка
підтримала доводи скарги, пояснення
представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3,
який заперечував проти доводів скарги,
розглянувши справу згідно із ч. 2 ст. 305
ЦПК України у відсутність повідомлених
належним чином про дату і час розгляду
справи позивачки ОСОБА_1, представника
відповідача Маріупольської міської
ради, представника третьої особи
Інспекції державного архітектурного
контролю в Донецькій області,
перевіривши доводи скарги і матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, а рішення суду -
скасуванню, за таких підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення не відповідає з таких підстав.

Як встановлено судом і підтверджено
матеріалами справи, ОСОБА_1 на підставі
договору купівлі - продажу належить
право власності на 31/100 частин
нежитлового приміщення по АДРЕСА_1
приміщення 1 в м. Маріуполі. З договору
купівлі-продажу (биржевого контракту)
вбачається, що предметом договору
купівлі-продажу було незавершене
реконструйоване приміщення за
вищевказаною адресою, готовністю 89 %.
Згідно з довідкою БТІ м Маріуполя від
25.04.2012 року за ОСОБА_1 числяться
самовільно зведені будівлі. Технічним
паспортом на нежитлове приміщення
АДРЕСА_1 підтверджується, що будови
використовуються ОСОБА_1 як окремий
об'єкт нерухомого майна, але технічний
паспорт виданий як на цілий об'єкт у
розмірі 1/1. Згідно з договором оренди,
укладеним між ОСОБА_1 і Маріупольською
міською Радою, їй в користування
виділена земельна ділянка площею 0.0195
га за вказаною адресою для
обслуговування частини домоволодіння,
яка належить їй, є уся відповідна
технічна документація, необхідна для
виділення земельної ділянки в
користування. Згідно з експертним
висновком від 26.04.2012 року, усі спірні
будови не суперечать
будівельно-технічним нормам, їх
експлуатація можлива.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, виходив із того, що
відповідач не заперечував проти
позову, а переобладнання не порушує
права інших осіб, відповідає
будівельно-технічним нормам, земельна
ділянка виділена в користування
позивачу в передбаченому законом
порядку.

Однак погодитись із такими висновками
не можна.

Відповідно до пункту 4 статті 26, статті
27 Закону № 3038-VI "Про регулювання
містобудівної діяльності") право на
забудову земельної ділянки
реалізується її власником або
користувачем за умови використання
земельної ділянки відповідно до вимог
необхідної містобудівельної
документації, отриманої забудовником
до початку виконання будівельних
робіт, зокрема: вихідних даних,
технічних умов, будівельного паспорта,
розроблення проектної документації та
проведення у випадках, передбачених
статтею 31 цього Закону, її експертизи;
затвердження проектної документації;
виконання підготовчих та будівельних
робіт.

Право на забудову виникає у особи, яка
набула права на земельну ділянку на
законних підставах, після здійснення
нею дій, передбачених статтями 26?32
Закону № 3038-VI.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України (в
редакції на момент будівництва)
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушенням будівельних норм
і правил.

За частиною 2 наведеної норми особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Аналіз чинного законодавства свідчить
про те, що законодавство не визнає
самочинне будівництво об'єктом
правового захисту, крім передбаченого
ч. 3 ст. 376 ЦК України випадку.

Згідно із ч. 3 ст. 376 ЦК України право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане за особою, яка здійснила
самочинне будівництво на земельній
ділянці, що не була їй відведена для
цієї мети, за умови надання земельної
ділянки у встановленому порядку особі
під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до абз.2 ч.2 , ч.3 ст. 331 ЦК
України, право власності на
новостворене нерухоме майно виникає з
моменту його прийняття до
експлуатації, якщо прийняття цього
майна до експлуатації передбачено
договором або законом. До завершення
будівництва особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва.

За вимогами ст.376 ЦК України право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно лише за наявності спору
може бути за рішенням суду визнано за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво.

Згідно з нормами ст.41 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» Державний
архітектурно-будівельний контроль
здійснюється інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю в
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України. Відповідно до ст. 39
цього закону та п.2 Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого Постановою КМУ
України від 13 березня 2011 року № 461,
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом об'єктів, що належать до
І-ІІІ категорій складності та об'єктів,
будівництво яких здійснювалося на
підставі будівельного паспорта,
здійснюється шляхом реєстрації
відповідною інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації. Відповідно до п.10,11,12
вказаного Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів у разі, коли на самочинно
збудоване нерухоме майно визнано право
власності за рішенням суду, воно
приймається в експлуатацію згідно з
цим порядком, і експлуатація об'єктів,
не прийнятих в експлуатацію,
забороняється.

Відповідно до вимог ст.24 Закону України
«Про планування і забудову території»
фізичні та юридичні особи, які мають
намір здійснити будівництво об'єктів
містобудування на земельних ділянках,
що належать їм на праві власності,
зобов'язані отримати від виконавчих
органів відповідних рад, дозвіл на
будівництво. Статтею 30-1 цього ж закону
передбачено, що зведені споруди не
можуть експлуатуватися без прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів на підставі сертифікату
відповідності, який видається
інспекціями державного
архітектурно-будівельного контролю.

Відповідно до ч.2 ст.10 Закону України
«Про архітектурну діяльність»
Державна архітектурно-будівельна
інспекція та її територіальні органи
здійснюють архітектурно-будівельний
контроль.

У матеріалах справи відсутні відомості
про те, що позивачка зверталася до
Державної архітектурно-будівельної
інспекції у Донецькій області з
питання прийняття спірних нежитлових
приміщень в експлуатацію.

Тобто, вирішуючи справу щодо
самочинного будівництва, суд повинен
перевіряти загальні умови, дотримання
яких вимагається під час будівництва
об'єкта нерухомості, в тому числі
наявності права на земельну ділянку, на
якій ведеться нове будівництво,
дотримання цільового призначення та
дозволеного використання земельної
ділянки, наявність затвердженої в
установленому порядку проектної
документації, яка є підставою для
видачі дозволу на будівництво, дозвіл
на будівництво, дотримання правил,
нормативів, прав та законних інтересів
інших осіб.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивачем таких доказів суду першої
інстанції не надано.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
прокурора підлягає задоволенню, а
рішення суду - скасуванню з відмовою у
задоволенні позовних вимог позивачки.

У відповідності до вимог ст..88 ЦПК
України у зв'язку із задоволенням
скарги на користь держави з позивачки
слід стягнути судовий збір за подачу
апеляційної скарги в розмірі 1609,5 грн..

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора міста
Маріуполя задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
28 вересня 2012 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Маріупольської міської ради про
визнання права власності на самочинно
збудовані нежитлові приміщення по
АДРЕСА_1, а саме: основну будівлю літ Л-1,
підвал Л/п, мансарду Л/м, А/м загальною
площею 257,7 кв.м., ганок літ Л,
реконструйований оздоровчий центр літ
А-2 загальною площею 104,2 кв.м., ганок літ
а-6, сходи літ а-7 як окремий об'єкт
нерухомого майна в цілому - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави
судовий збір в розмірі 1609,5 грн..

Рішення може бути оскаржене шляхом
подання касаційної скарги протягом
двадцяти днів безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді