Справа № 466/6943/13
Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська
Провадження № 22-ц/783/2612/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук
Категорія справи: 53
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П., і Курій Н.М.

при секретарі Данилик І.І.,

з участю представника позивача ОСОБА_3,
представника відповідача Чир А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3,
представника ОСОБА_5 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Львова від 10 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_5 до Концерну
"Військторгсервіс" про стягнення
заборгованої заробітної плати,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з позовом до Концерну
«Військторгсервіс» про стягнення
заборгованої заробітної плати,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди, просить стягнути з відповідача
невиплачену заробітну плату в розмірі
10484,58грн., середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку у розмірі 28340,81грн., сплачені
кошти за надання юридичної допомоги у
розмірі 1800,00грн., та моральну шкоду у
розмірі 5000,00грн. В подальшому 10.02.2013 р.
позивач не змінюючи підстав та
предмету позову уточнив позовні вимоги
та просить стягнути з відповідача
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
у розмірі 34426, 81грн., сплачені кошти за
надання юридичної допомоги у розмірі
1800,00грн., та моральну шкоду у розмірі
5000,00грн.

В обгрунтування позовних вимог
покликається на те, що з 06.06.2012р. він
працював у філії «Управління торгівлі
Західного оперативного командування»
Концерну «Військторгсервіс» на посаді
заступника начальника філії. На
підставі наказу тимчасово виконуючого
обов'язків начальника філії
«Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» 23.01.2013р. був
звільнений з роботи за власним
бажанням. У зв'язку з тривалою
невиплатою заборгованості по
заробітній платі, яка повинна була
проводитись у день його звільнення з
роботи, просить стягнути з відповідача
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, так як виплата не
проводилась з вини останнього.

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Львова від 10 лютого 2014 року
позов задоволено частково.

Стягнуто з Концерну "Військторгсервіс"
в користь ОСОБА_5 1 800 грн. витрат на
правову допомогу.

У задоволенні вимог ОСОБА_5 до Концерну
"Військторгсервіс" про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної шкоди
відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному
порядку оскаржив ОСОБА_3, представник
ОСОБА_5. Вважає рішення суду таким, що
прийняте з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
таким, що не відповідає фактичним
обставинам справи. Просить рішення
Шевченківського районного суду міста
Львова від 10 лютого 2014 року в частині
відмови стягнення середнього
заробітку та моральної шкоди скасувати
і ухвалити нове рішення.

Звертає увагу на те, що в незалежності
від того з яких причин не виплачувалась
своєчасно заробітна плата
підприємство повинно виплатити
працівникові середній заробіток за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку

Також звертає увагу, що відповідачем не
надано доказів того, що Концерн
«Військторгсервіс» фактично не
функціонує, та відповідно не має коштів
для того щоб виплачувати своїм
працівникам заробітну плату. Завдання
моральної шкоди пояснює ти, що за весь
час роботи позивача - відповідач не
розрахувався з ним, що створило ряд
незручностей для нього та його сім"ї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
матеріали справи, законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
у межах доводів апеляційної скарги та
вимог заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3,
представника ОСОБА_5 підлягає
частковому задоволенню, а рішення
Шевченківсьеого районного суду м.
Львова від 10 лютого 2014 року
частковому скасуванню з ухваленням
нового рішення.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 у частині стягнення
середнього заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що затримка в
розрахунку виникла не з вини
відповідача, оскільки відповідач
перестав здійснювати господарську
діяльність з 2012 року в силу обставин, що
від нього не залежали.

З таким висновком суду колегія суддів
погодитися не можна виходячи із
наступних підстав.

Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України
передбачено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Як зазначено у п.20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» від 24 грудня 1999 року №13
установивши при розгляді справи про
стягнення заробітної плати у зв»язку
із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред»явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст.117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при
неповерненні його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у
зв»язку із виникненням спору про
розмір належних до виплати сум вимоги
про розмір належних до виплати сум
вимоги про відповідальність за
затримку розрахунку підлягають
задоволенню у повному обсязі, якщо спір
вирішено на користь позивача або
такого висновку дійде суд, що розглядає
справу. При частковому задоволенні
позову працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що позивач по справі
ОСОБА_5 з 06 червня 2012 року працював у
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» на посаді
заступника начальника філії.

На підставі наказу т.в.о начальника
філії «Управління торгівлі Західного
оперативного командування» Концерну
«Військторгсервіс» №2-К від 22.01.2013 року,
був звільнений з роботи відповідно до
ст.38 КЗпП з 23.01.2013 року.

При звільненні з роботи відповідач не
виплатив ОСОБА_5 в строки передбачені
ст.116 КЗпП України заробітну плату за
жовтень 2012 року, в сумі 2 288,98 гривень,
листопад 2012 року, в сумі 3 775,79 гривень,
грудень 2012 року - 3 700,62 гривень, січень
2013 року - 719,19 гривень, а разом 10 484,58
гривень.

20 грудня 2013 року у зв"язку з тим, що
відповідач здійснив оплату
невиплаченої заробітної плати в період
з жовтня 2012р. по січень 2013р. в розмірі
10480,58 грн. позивачем уточнено позовні
вимоги. Провадження в частині
стягнення вищезгаданої заробітної
плати просив припинити. Також просив:

- стягнути з відповідача на користь
позивача середній заробіток за весь
час затримки по день фактичного
розрахунку, який становить 34426, 26 грн.;

- стягнути з відповідача на користь
позивача кошти за надання по даній
справі юридичної (адвокатської)
допомоги у розмірі 1800 грн.;

- стягнути з відповідача на користь
позивача компенсацію за нанесену
моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

В суді першої інстанції представник
відповідача визнав факт невиплати
позивачу заробітної плати після
звільнення в сумі 10 484, 58 грн., і що така
була виплачена позивачу 26.11.2013 року,
тому спору з приводу розміру належних
до виплати сум не має.

На момент звернення ОСОБА_5 із позовом
(11.09.2013 року) зазначена сума заробітної
плати відповідачем не була повернута.

Роботодавець, (у даному випадку
Концерну «Військторгсервіс») не довів
відсутності у цьому своєї вини, а
відсутність господарської діяльності,
реорганізація юридичної особи не
виключає його відповідальності.

Тому, у суду першої інстанції не було
правових підстав для відмови у
стягненні середнього заробітку за
затримку виплати заробітної плати
позивачу по справі ОСОБА_5

Відтак підлягають до задоволення
вимоги позивача про стягнення
середнього заробітку за весь час
затримки заробітної плати з 24.01.2013 року
по 11.09.2013 року (час звернення до суду).

Середньоденна заробітна плата
обраховується відповідно до «Прядку
обчислення середньої заробітної
плати» затвердженого Постановою
Кабінету Міністрів України від 08
лютого 1995 року №100 і буде наступна: 34426,26
грн. (листопад 2012 року)+3700,62 (грудень 2012
року) : 43 робочі дні за два місяці (22
робочиі дні у листопаді 2012 року та 21
робочий день у грудні 2012 року) =173 грн.87
коп.

Періоди невиплати належної заробітної
плати: січень 2013 року - 6 робочих дні,
лютий 2013 року - 20 р.д., березень 2013 року -
21 р.д., квітень 2013 року - 22 р.д., травень 2013
року - 23 р.д., червень 2013 року - 20 р.д.,
липень 2013 року - 23 р.д., серпень 2013 року -
22 р.д., вересень 2013 року - 22 р.д, жовтень
2013 року - 19 р.д. а разом 198 робочих днів.

Загальний розмір середнього заробітку
за весь час затримки по день звернення
до суду складає 198 х 173,87 =34 426, 26 гривень.

Вищевказану суму слід стягнути з
відповідача на користь позивача
ОСОБА_5, зважаючи на час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком.

Щодо стягнення моральної шкоди,
колегія судді вважає, що позовні вимоги
підлягають до часткового задоволення з
таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди від 31.03.1995р. № 4
роз»яснено, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою чи
за зверненням потерпілого
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Позивач вважає, що внаслідок невиплати
йому заробітної плати, відповідачем
було заподіяно йому душевні
страждання, які виразилися у
величезних моральних стражданнях, він
весь час переживав з приводу існування
своєї сім'ї, внаслідок чого він і його
сім»я були позбавлені нормального
життєвого спілкування з близькими
людьми, що їх оточують.

Колегія суддів вважає, що позивачем в
достатній мірі не обґрунтовано свої
вимоги щодо стягнення моральної шкоди,
не обґрунтовано розмір такої шкоди.
Враховуючи наведені обставини,
характер та глибину понесених
моральних страждань, характер
немайнових втрат, їх тривалість,
можливість відновлення нормального
психічного стану позивача, суд вважає,
що достатнім та адекватним розміром
відшкодування понесеної позивачем
моральної шкоди буде 1 000 грн., у звязку
із чим в цій частині позовні вимоги
слід задовольнити частково.

За наведеного апеляційна скарга
ОСОБА_3, представника ОСОБА_5 підлягає
до часткового задоволенню, а рішення
Шевченківського районного суду м.
Львова від 10 лютого 2014 року скасуванню
частково з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

В решті рішення суду першої інстанції
слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3
ч.1ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325
ЦПК України, колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, представника
ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення суду Шевченківського
районного суду міста Львова від 10
лютого 2014 року в частині відмови у
стягненні середнього заробітку та
моральної шкоди з Концерну
"Військторгсервіс" на користь ОСОБА_5
скасувати та в цій частині ухвалити
нове рішення.

Стягнути з Концерну "Військторгсервіс"
на користь ОСОБА_5 34 426 грн. 26 коп.
середнього заробітку за весь час
затримки по день фактичного розрахунку
та 1 000 грн. на відшкодування моральної
шкоди.

В решті рішення Шевченківського
районного суду міста Львова від 10
лютого 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набранням рішення законної сили.

Головуючий:
О.Я. Мельничук

Судді:
Н.П. Крайник

Н.М. Курій