Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 року Ленінський районний
суд міста Луганська у складі:

Головуючого судді Золотарьова О.Ю.

при секретарі Красновській М.В., Середа
Г.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, за зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1, третя особа - Управління
комунальним майном Луганської міської
ради про визнання права власності на
нежитлове приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з вказаним
позовом до відповідача, посилаючись на
ту обставину, що він та відповідач
ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 20 червня 2002
року.

У період спільного життя відповідачкою
була придбана квартира за адресою:
АДРЕСА_1. Даний об'єкт нерухомості був
переобладнаний і перепланований в
нежитлове приміщення, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1

26 грудня 2013р. був виготовлений
технічний паспорт ДКП БТІ на
вищевказане нежитлове приміщення.

Відповідач відмовляється добровільно
переоформити частину нежитлового
приміщення на позивача, тому позивач
був змушений був звернутися до суду з
позовом, в кому посилаючись на
положення Цивільного кодексу України,
ст. ст. 60-63 , Сімейного кодексу України
просив суд визнати за ОСОБА_1. і ОСОБА_2
право спільної сумісної власності
подружжя на нежитлова приміщення № 1
офісу-магазину з прибудовою і вхідним
ганком, загальною площею 81, 5 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в
рівних частинах - по 1/2 частини за
кожним.

Відповідачем подано зустрічний позов,
прийнятий судом до провадження, в якому
вказала, що їй на праві особистої
власності належала квартира за
адресою: АДРЕСА_1, яка була
переобладнана в нежитлове приміщення
офісу-магазину за адресою: АДРЕСА_1

Позивач, вказуючи, що квартира є її
власністю, переобладнання здійснено
виключно нею та за її рахунок,
посилаючись на положення Цивільного
кодексу України, просила суд відмовити
ОСОБА_1 в задоволенні позову, визнати за
ОСОБА_2 право власності на нежитлове
приміщення № 1 офісу-магазину з
прибудовою і вхідним ганком загальною
площею 81,5 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні сторони участі не
приймали. Позивач ОСОБА_1 надав заяву
про розгляд справи в його відсутність,
просив позовні вимоги задовольнити.

Представник ОСОБА_2 надала суду заяву
про розгляд справи в її відсутність,
просила позов задовольнити.

З урахуванням наведеного суд вважає за
можливе на підставі ст. 169 ЦПК України
розглядати справу за відсутності
сторін на підставі наявних у справі
доказів.

Вивчивши матеріали справи та
перевіривши надані докази, суд дійшов
наступного.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Положеннями ст. 368 ЦК України визначено,
що спільна власність двох або більше
осіб без визначення часток кожного з
них у праві власності є спільною
сумісною власністю. Майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно ст.ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1, 71 ч.1 СК
України майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором. Майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом.

Встановлено, що сторони справи з 20
липня 2002 року перебувають у
зареєстрованому шлюбі (а.с. 5).

Квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 22.04.2013
року, право власності зареєстроване за
ОСОБА_2 у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно 22.04.2013 року (а.с.
20, 21).

Спірна квартира складається з
нежитлового приміщення офісу-магазину
з прибудовою та вхідним ганком (а.с. 6-7).

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи
перебудова приміщення виконана без
відхилення від робочого проекту,
прибудова відповідає державним
стандартам, будівельним нормам та
правилам, нормативним актам з
протипожежної безпеки та санітарному
законодавству та придатна до подальшої
експлуатації.

Також в судовому засіданні
встановлено, що перебудова квартири
виконана ОСОБА_2. власними засобами та
за власні кошти.

Ст. 41 Конституції України встановлено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути визнання
прав.

Ч. 1 ст. 319 ЦК України встановлено, що
власник володіє, користується та
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є: майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто; житло, набуте нею, ним за час
шлюбу внаслідок його приватизації.

Роз'ясненнями, наданими в п. 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», передбачено, що не належить
до спільної сумісної власності майно
набуте за час шлюбу, але за кошти, які
належали одному з подружжя особисто.

При таких обставинах, суд вважає вимоги
зустрічного позову ОСОБА_2 такими, що
підлягають задоволенню, а у
задоволенні зустрічного позову суд
відмовляє.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
нежитлове приміщення № 1
офісу-магазину з прибудовою і вхідним
ганком загальною площею 81,5 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Луганської області через
Ленінський районний суд міста
Луганська шляхом подачі в десятиденний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий: суддя

О.Ю.Золотарьов