АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1461/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Колесніченко О.В. Доповідач -
Ткаченко І.Ю. Категорія 42
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі :

головуючого судді - Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В.,
Повєткіна В.В.

при секретарі - Шаботинець
С.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа: Орган опіки та
піклування Індустріальної районної у
м. Дніпропетровську ради про усунення
перешкод у здійсненні права власності
шляхом виселення та за зустрічним
позовом ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах малолітнього
ОСОБА_14 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, треті особи:
ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, Орган
опіки та піклування Індустріальної
районної у м. Дніпропетровську ради про
визнання договору купівлі - продажу
недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє
в своїх інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_14

на рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 14
листопада 2013 року, -

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2012 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до відповідачів на
предмет захисту свого права власності
на квартиру АДРЕСА_1 з підстав того, що
будучи власником вказаної квартири,
набутої за договором купівлі-продажу
від 09 липня 2012 року, не має змоги
користуватися цією квартирою на
власний розсуд у зв'язку з проживанням
там сторонніх осіб: ОСОБА_3 з синами
ОСОБА_5, ОСОБА_4 і неповнолітнім ОСОБА_14,
тому позивач просив суд усунути
перешкоди у здійсненні права
користування, розпорядження та
володіння квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення з неї відповідачів.

ОСОБА_3, діючи в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_14,
пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_8,
ОСОБА_6, визначивши третіми особами
орган опіки та піклування
Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради, приватного
нотаріуса Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, в якому поставила вимоги про
визнання недійсним нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
від 09 липня 2012 року за яким ОСОБА_6
продала, а ОСОБА_8 придбав квартиру
АДРЕСА_1 з тих підстав, що рішенням
Індустріального районного суду від 05
листопада 2012 року визнаний недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 26 лютого 2004 року, укладений
між померлою ІНФОРМАЦІЯ_1 матір'ю
ОСОБА_3 - ОСОБА_9 в особі повіреного за
нотаріально посвідченим 08 квітня 2002
року дорученням ОСОБА_10 та ОСОБА_6, а
відтак, ОСОБА_6 не мала правових підстав
для відчуження спірної квартири і
договір купівлі-продажу від 09 липня 2012
року є недійсним.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 14
листопада 2013 року позовні вимоги
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
здійсненні права власності шляхом
виселення - задоволені в повному
обсязі. Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у
володінні, користуванні та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_1
шляхом виселення з цієї квартири
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.

У задоволені зустрічного позову
ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього ОСОБА_14 про
визнання договору купівлі - продажу
недійсним - відмовлено в повному обсязі
(а.с.142-146).

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, просить
скасувати рішення й ухвалити нове,
яким у задоволенні первісного позову -
відмовити, а вимоги зустрічної
позовної заяви задовольнити у повному
обсязі (а.с.152-154).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід відхилити, а рішення суду
залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2 набув квартиру АДРЕСА_1 09 липня
2012 року на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного з ОСОБА_6,
посвідченого приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_7,
зареєстрованого в реєстрі 1421 (а.с. 6, 7).

За даними Інформаційної довідки з
Реєстру прав власності на нерухоме
майно станом на 24 вересня 2013 року право
власності на квартиру АДРЕСА_1,
починаючи з 16 липня 2012 року
зареєстроване за ОСОБА_2 (а.с.87).

За відомостями адресно-довідкового
підрозділу ГУДМС, УДМС України в
Дніпропетровській області від 20
вересня 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4
зняті з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 з
14 лютого 2012 року і більше в цій квартирі
реєстрація не відновлювалася, що
узгоджується із даними довідки ЖКП
«Північне» від 15 лютого 2012 року №432 та
визнано відповідачем ОСОБА_3 у судовому
засіданні (а.с. 14, 9).

Також судом, 1 інстанції встановлено,
що позивач за зустрічним позовом
звернулася з вимогою до ОСОБА_2, ОСОБА_6
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири від 09
липня 2012 року з підстав визнання
рішенням суду від 05 листопада 2012 року
первісної угоди з відчуження цієї
квартири - договору купівлі-продажу від
26 лютого 2004 року між ОСОБА_9 за
дорученням якої діяв ОСОБА_10 та ОСОБА_6 -
недійсним.

При цьому, встановлених ст. 215 ЦК
України правових підстав недійсності
договору від 09 липня 2012 року позивачем
не наведено, а саме по собі визнання
первісної угоди з відчуження може бути
підставою для подальшого порушення
процедури віндикації і не потребує
визнання усіх подальших угод
недійсними.

Крім того, рішенням апеляційного суд
Дніпропетровської області від 23 січня
2013 року, залишеним без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 травня 2013 року, рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 05 листопада 2012
року, яким позовні вимоги ОСОБА_3 в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_14
задоволені; поновлено ОСОБА_3 строк
позовної давності для звернення до
суду; визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений 26 лютого 2004 року приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_13,
зареєстрований в реєстрі за №398,
укладений між ОСОБА_9 в особі
повіреного за нотаріально посвідченим
дорученням від 08 квітня 2002 року ОСОБА_10
та ОСОБА_6, - скасоване та в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітнього ОСОБА_14, до ОСОБА_6,
треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_10,
приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_13, відділ
опіки та піклування Індустріальної
районної у місті ради, про визнання
договору купівлі-продажу від 26 лютого
2004 року недійсним - відмовлено у
повному обсязі.

Відповідачем по первісному позову в
судовому засіданні визнані обставини з
фактичного проживання її та синів
ОСОБА_5, ОСОБА_4 і малолітнього ОСОБА_14 в
спірній квартирі АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги
первісного позову суд 1 інстанції
виходив із того, що відповідачем по
первісному позову в судовому засіданні
визнані обставини з фактичного
проживання її та синів ОСОБА_5, ОСОБА_4 і
малолітнього ОСОБА_14 в спірній
квартирі АДРЕСА_1. Саме по собі
проживання в спірній квартирі
відповідачів за первісним позовом
зумовлене невизнанням та оспорюванням
ними підстави набуття ОСОБА_2 - договору
купівлі-продажу від 09 липня 2012 року,
укладеного з ОСОБА_6, про визнання
недійсним якого пред'явлена вимога до
ОСОБА_2 і ОСОБА_6

При цьому суд правильно керувався ч. 1
ст. 316 ЦК України, відповідно до якої,
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб; згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 317
ЦК України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону
(ст. 319 ЦК). Конституцією (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від
17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»,
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом
власності особи може бути, зокрема,
житло - житловий будинок, садиба,
квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Відмовляючи у задоволенні вимог
зустрічного позову суд 1 інстанції
виходив з того, що позивач за
зустрічним позовом звернулася з
вимогою про визнання недійсним
договору купівлі-продажу спірної
квартири від 09 липня 2012 року з підстав
визнання рішенням суду від 05 листопада
2012 року первісної угоди з відчуження
цієї квартири договору
купівлі-продажу від 26 лютого 2004 року
недійсним. При цьому, встановлених ст.
215 ЦК України правових підстав
недійсності договору від 09 липня 2012
року позивачем не наведено, а саме по
собі визнання первісної угоди з
відчуження може бути підставою для
подальшого порушення процедури
віндикації і не потребує визнання усіх
подальших угод недійсними. Також судом
зазначено, що рішенням апеляційного
суд Дніпропетровської області від 23
січня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 13 травня 2013
року, рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська від
05 листопада 2012 року, яким позивач за
зустрічним позовом обґрунтовує свої
вимоги, скасовано, а у задоволенні
позовних вимог - відмовлено у повному
обсязі.

При цьому суд 1 інстанції посилався на
ст. 215 ЦК України, яка встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у зв'язку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених статтею 203 ЦК України.
Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Суд зазначає, що на правочин, укладений
з порушенням вимог закону, не
поширюється загальне правило про
наслідки недійсності правочину
(двостороння реституція), якщо сам
закон передбачає інші наслідки такого
порушення.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК
України передбачено, що в разі
придбання майна за відплатним
договором у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадку,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Добросовісне придбання, згідно статті
388 ЦК України, можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням є повернення майна з
чужого незаконного володіння
(віндикація).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
і передбачають використання власником
житла для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб і
розпорядження своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом

Суд 1 інстанції, визначаючи згідно з ст.
11 ЦПК України межі розгляду зустрічних
позовних вимог, виходив з того, що
правочин може бути визнаний судом
недійсним лише з підстав і з
наслідками, передбаченими законом, з
яких звернувся позивач до суду, на що
звертав увагу судів Пленум Верховного
Суду України в п.п. 1, 4, 7 постанови № 9
від 06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».

Стаття 215 ЦК України встановлює
загальне правило про те, що правочин є
недійсним у звязку з недодержанням в
момент його вчинення стороною
(сторонами) загальних вимог, які
необхідні для чинності правочину,
передбачених статтею 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК України визначено
особливі правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобовязана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК
України передбачено, що в разі
придбання майна за відплатним
договором у особи, яка не мала права
його відчужувати, про що набувач не
знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у випадку,
якщо майно вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом.

Добросовісне придбання, згідно статті
388 ЦК України, можливе тоді, коли майно
придбане не безпосередньо у власника, а
у особи, яка не мала права відчужувати
це майно. Наслідком угоди, укладеної з
таким порушенням є повернення майна з
чужого незаконного володіння
(віндикація).

Враховуючи, що судове рішення, на яке
позивач за зустрічним позовом
посилалась як на преюдиційне за ст. 61
ЦПК України, скасоване, а тому
обґрунтовано судом 1 інстанції не було
прийняте до уваги, як на підставу для
задоволення зустрічного позову.

Судом 1 інстанції, було роз'яснено
позивачу за зустрічним позовом
відповідні права та обов'язки, наслідки
вчинення відповідних процесуальний
дій, проте позивач, своїми правами на
зміну та уточнення позовних вимог не
скористалась, наполягаючи на
задоволенні зустрічного позову з
заявлених нею підстав.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
і передбачають використання власником
житла для власного проживання,
проживання членів сім'ї, інших осіб і
розпорядження своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом. Оскільки іншого
відповідачем не доведено, то за
встановлених судом обставин підстави
для користування спірною квартирою
згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК
УРСР на умовах договору у відповідача
за первісним позовом відсутні, а тому
судом 1 інстанції обґрунтовано
зроблено висновок, що відповідачі за
первісним позовом порушують право
власності позивача, що є за ст. 321 ЦК
України непорушним та підлягає захисту
за ст. 16 ЦК України шляхом виселення із
спірного житла, у зв'язку з чим первісні
позовні вимоги підлягають задоволенню,
а у зустрічних вимогах про визнання
договору купівлі-продажу від 09 липня 2012
року належить відмовити.

Вказані висновки зроблені судом без
порушення норм матеріального та
процесуального права, а оскаржуване
рішення, є законним та обґрунтованим й
відповідає вимогам закону.

Доводи апелянта про недійсність
первісної угоди купівлі-продажу
спірної квартири від 09 липня 2012 року у
зв'язку з недобросовісністю покупця,
якому було відомо про заборону на
відчуження цієї квартири, судовий спір
з приводу цього житла, та протизаконні
дії ОСОБА_6 з відчуження неналежного їй
майна (квартири), колегія суддів до
уваги не приймає, оскільки відсутні
правові підстави для визнання договору
купівлі-продажу від 09 липня 2012 року
недійсним, бо навіть у разі
встановлення недійсності угоди від 26
лютого 2004 року, усі наступні угоди не
потребують визнання їх недійсними а
належним способом захисту прав буде
вимога про витребування майна у
дійсного останнього набувача. До також
висновку обґрунтовано дійшов й суд 1
інстанції.

Крім того, на час розгляду справи
договір купівлі-продажу від 26 лютого 2004
року недійним не визнаний, а інших
підстав недійсності договору від 09
липня 2012 року за ст.ст. 215, 203 ЦК України
позивачем за зустрічним позовом не
наведено та доказів на підтвердження
своїх вимог суду не надано.

Статею 57 ЦПК України встановлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення та
інших обставин, які мають значення для
вирішення справи. Згідно до ст. 58 ЦПК
України належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до розгляду докази, які не
стосуються предмета. Позивач за
зустрічним позовом не скористалася
наданими їй правами, не обґрунтувала
свої позовні вимоги та не надала суду
доказів на їх підтвердження, а згідно
із ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів, наданих сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, а відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
надати суду докази на підтвердження
своїх вимог або заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються і не
спростовують правильність висновків
суду 1 інстанції, яким у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірені і їм дана належна оцінка,
порушень норм матеріального та
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення - не встановлено, тому
апеляційний суд приходить до висновку,
що рішення суду відповідає вимогам ст.
213, 214 ЦПК України, і його слід залишити
без змін.

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в
своїх інтересах та в інтересах
малолітнього ОСОБА_14 - відхилити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 14
листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: