Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Панька В.Ф., Куштана Б.П.

при секретарі - Савариній Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгород справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Свалявського районного суду від 17
березня 2014 року по справі за позовом
публічного акціонерного товариства АБ
«Укргазбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства АБ «Укргазбанк», третя
особа: ОСОБА_3 про припинення іпотеки,
що виникла на підставі договору,-

в с т а н о в и л а :

Публічне акціонерне товариство АБ
«Укргазбанк» /надалі банк/ звернулося
до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
виселення. Позовні вимоги мотивовані
тим, що 09 вересня 2008 року між ним та
ОСОБА_3 було укладено кредитний договір
№206/08 відповідно до якого банк надав
відповідачу ОСОБА_3 кредит на споживчі
цілі в розмірі 15000,00 доларів США на
строк з 09 вересня 2008 року по 08 вересня
2028 року із сплатою процентів за
користування кредитом в розмірі 14,4%
річних. В забезпечення зобов'язання за
кредитним договором було укладено
договір іпотеки з ОСОБА_2 про іпотеку
житлового будинку в АДРЕСА_1 загальною
площею 66,0 кв.м. з належними до нього
будівлями і спорудами та земельною
ділянкою, загальною площею 0,07 га.
Рішенням Свалявського районного суду
від 03 листопада 2010 року стягнуто з
ОСОБА_4 16226,49 доларів США заборгованості
за кредитним договором та в рахунок
погашення заборгованості звернуто
стягнення на предмет іпотеки. В ході
проведення виконавчих дій було
з'ясовано, що в житловому будинку, на
який звернено стягнення, крім
відповідачів проживають і
неповнолітні діти. Добровільно
виконувати рішення суду відповідачі
відмовляються та перешкоджають
проведенню виконавчих дій. Позивач
вважав, що такими діями відповідачів
порушуються його права на задоволення
вимог щодо реалізації предмету
іпотеки, а тому просив виселити з
вказаного будинку ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 та зняти їх з
реєстраційного обліку.

ОСОБА_2 звернулася до банку, де третя
особа ОСОБА_3 з зустрічним позовом про
припинення іпотеки посилаючись на те,
що рішенням Свалявського районного
суду від 03 листопада 2010 року стягнуто
16226,49 доларів США заборгованості та в
рахунок погашення заборгованості
звернуто стягнення на предмет іпотеки
шляхом його реалізації на публічних
торгах у межах процедури виконавчого
провадження. В такому порядку тричі
були проведені прилюдні торги, однак
предмет іпотеки не був реалізований, а
тому банк не реалізував своє право на
задоволення вимог за рахунок предмета
іпотеки. В зв'язку з вищевикладеним
просила у задоволенні позовних вимог
банку про виселення відмовити, а
зустрічні позовні вимоги її
задоволити: припинити іпотеку майна, що
виникла на підставі зазначеного
договору іпотеки.

Рішенням суду першої інстанції позов
банку задоволено: виселено з вказаного
будинку ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6
із зняттям з реєстраційного обліку та
стягнуто судовий збір; в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

ОСОБА_2 не погодилася з таким рішенням,
порушила питання про його скасування
та ухвалення нового рішення про
відмову в задоволенні первісного
позову та задоволення зустрічного.

Апеляційна скарга мотивована
невідповідністю висновків суду
обставинам справи, порушенням судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В судовому засіданні представник
апелянта та ОСОБА_3 скаргу з наведених
підстав підтримали.

Представник банку вважав, що підстав
для задоволення скарги немає.

Заслухавши доповідача, осіб, які
приймали участь у судовому засіданні
та дослідивши матеріали справи колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, а відповідно
до ч.3 цієї статті апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Задовольняючи первісний позов суд
першої виходив з того, що банком
належними та допустимими доказами
доведено підставність та законність
своїх вимог; відмовляючи в задоволенні
зустрічного суд свій висновок
мотивував ст. 17 Закону України "Про
іпотеку", в якій дано вичерпний перелік
припинення іпотеки, а саме : припинення
основного зобов'язання або закінчення
строку дії іпотечного договору;
реалізації предмета іпотеки
відповідно до цього Закону; набуття
іпотекодержателем права власності на
предмет іпотеки; визнання іпотечного
договору недійсним; знищення (втрати)
переданої в іпотеку будівлі (споруди),
якщо іпотекодавець не відновив її.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
твердження порушення судом першої
інстанції норм процесуального права, а
також твердження покладення
зобов'язань на ОСОБА_7, яка не приймала
участі у справі; судом не взято до уваги
положення ст. 49 ЗУ «Про іпотеку»;
вказується, що задоволення вимог
стягувача за рахунок предмета іпотеки
є його правом, тобто вимоги стягувача
не обов'язково мають задовольнятися за
рахунок іпотеки; також зазначає, що
навіть після можливого виселення
зазначених у рішенні осіб, у предметі
іпотеки проживатимуть ОСОБА_3 та
малолітній ОСОБА_8; крім того, в
оскарженому рішенні не зазначено чи
проводиться виселення без надання
іншого жилого приміщення чи з наданням
такого.

З цими доводами можна погодитися лише
частково на підставі наступного.

Як вбачається з матеріалів справи,
згідно рішення Свалявського районного
суду від 03 листопада 2010 року, яке набуло
законної сили з ОСОБА_2, ОСОБА_3 стягнуто
16226,49 доларів США заборгованості за
кредитним договором та в рахунок
погашення заборгованості звернуто
стягнення на предмет іпотеки, а саме:
нерухоме майно - будинок в АДРЕСА_1,
загальною площею 66,0 кв.м., та належну до
нього земельну ділянку, загальною
площею 0,0700 га, які належать ОСОБА_2 на
праві приватної власності в зв'язку з
невиконанням умов договору (а.с.23-27).

Відповідно до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку»
після прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
шляхом позасудового врегулювання на
підставі договору всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу
іпотекодержателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільняють
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Як роз'яснено в п.43 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року за № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають з кредитних відносин»
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду тільки за певних
умов: якщо мешканці добровільно не
звільнили житловий будинок чи житлове
приміщення, на яке звернуто стягнення
як на предмет іпотеки, протягом одного
місяця з дня отримання письмової
вимоги іпотекодержателя або нового
власника або в інший погоджений
сторонами строк.

Як вбачається з матеріалів справи, банк
надіслав 25.09.2013 року іпотекодавцю
ОСОБА_2 письмову вимог про виселення з
будинку протягом тридцяти днів з дня
отримання цієї вимоги (а.с.32). Вказана
вимога отримана ОСОБА_2 27.09.2013 року
(а.с.33). Однак вимога банку залишились
без задоволення. Тобто, банком
дотримано всі необхідні умови для
виселення цієї особи з предмета
іпотеки.

До іншої особи - ОСОБА_3 з дітьми - вимога
про виселення банком не заявлялась і
тому вказані вимоги щодо процедури
вирішення зазначеного питання банком
не виконано, що є підставою для відмови
у задоволенні позовних вимог в цій
частині по причині заявлення цих вимог
передчасно.

Такі доводи скарги як право позивача
заявляти вимоги, не вирішення питання
про проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_8, не
зазначення виселення з наданням
житлового приміщення чи без такого не
можуть бути прийняті до уваги, оскільки
судом розглянуто саме ті питання, які
були поставлені на його вирішення, що
відповідає вимогам ст.11 ЦПК України.

Жодних зобов'язань на ОСОБА_7
оскаржуваним рішенням не поставлено.

Що стосується ч.3 ст.49 ЗУ «Про іпотеку» -
якщо іпотекодержатель не скористався
правом, передбаченим частиною першою
цієї статті, за результатами третіх
прилюдних торгів, іпотека може бути
припиненою за рішенням суду - то слід
зазначити, що дійсно іпотека може бути
припиненою за рішенням суду, однак це
не означає, що суд зобов'язаний її
припинити: поки існує можливість
виконання рішення суду про звернення
стягнення на предмет іпотеки і поки
така можливість не втрачена звернення
стягнення повинно відбутись, оскільки
такий порядок виконання зобов'язань
відповідає одному з основних засад
цивільного законодавства - судовому
захисту цивільного права та інтересу
/п.5 ч.3 ЦК України/.

Щодо порушення норм процесуального
законодавства - стосовно порядку
розгляду справи -, то відповідно до ч.3
ст.309 ЦПК України ці порушення можуть
бути підставою для скасування або
зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи. Такого взаємозв'язку по справі
не встановлено і тому цей довід до
уваги також не приймається.

Інших доводів апеляційна скарга не
містить.

А тому, керуючись ст.ст. 307, 309, 314 ЦПК
України, судова колегія

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Свалявського районного суду
від 17 березня 2014 року по даній справі в
частині виселення з будинку АДРЕСА_1
ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 із зняттям їх з
реєстраційного обліку та стягнення з
ОСОБА_4 судового збору скасувати і у цій
частині позову відмовити.

В решті зазначене рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді :