Справа №577/6277/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Лебедько М. М.Номер
провадження 22-ц/788/561/14 Суддя-доповідач -
Попруга С. В. Категорія - 45
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Ільченко О. Ю., Рибалки В. Г.,

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського
міськрайонного суду Сумської області
від 06 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, Підлипенської сільської ради м.
Конотоп Сумської області, виконавчого
комітету Конотопської міської ради
Сумської області, управління
Держкомагенства у Конотопському
районі Сумської області, треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмету спору: Комунальне
підприємство «Конотопське бюро
технічної інвентаризації»,
реєстраційної служби Конотопського
міськрайонного управління юстиції,
Сумське державне підприємство
геодезії, картографії та кадастру (ДП
«Сумигеодезкартографія»),

про визнання недійсними державних
актів на земельні ділянки, -

в с т а н о в
и л а:

Рішенням Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 06 лютого 2014
року відмовлено в позові ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, порушення норм
матеріального та процесуального права
просить скасувати оскаржуване рішення
та ухвалити нове про задоволення його
позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 по
суті зводяться до наступного: 1) у 2010
році він отримав державний акт на
земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_1,
в якому не вірно вказана конфігурація
його земельної ділянки, в наслідок чого
частина його сараю опинилася на
земельній ділянці ОСОБА_4; 2) вказане
домоволодіння у його власності
перебуває з 1985 року і з того часу
користування земельною ділянкою
здійснювалось по прямій межі, на якій
стоїть вищевказаний сарай, що
підтверджується технічним паспортом
та показаннями свідків; 3) відповідачі,
замість відновлення меж земельної
ділянки, фактично створили нову
конфігурацію земельної ділянки та нову
межу; 4) зважаючи на те, що він має
похилий вік та не має відповідної
освіти, є помилковим висновок суду про
те, що підписавши акт погодження меж
земельної ділянки він розумів, яка буде
конфігурація земельної ділянки. На
названі обставини суд першої інстанції
увагу не звернув, тому безпідставно
відмовив у позові.

У судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав
доводи апеляційної скарги, а
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5
заперечувала проти них, вважала
рішення суду першої інстанції законним
і обґрунтованим.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином.

Судом першої інстанції по суті
встановлено, що 26 листопада 2009 року
рішенням Підлипенської сільської ради
м. Конотоп ОСОБА_3 передано у приватну
власність земельну ділянку площею 0,1636
га по АДРЕСА_1 для будівництва,
обслуговування жилого будинку та
ведення особистого селянського
господарства, а ОСОБА_4 - земельну
ділянку площею 0,1140 га. по АДРЕСА_2 для
тих же цілей. Названі рішення позивач
ОСОБА_3 не оспорює.

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 10 листопада 2009 року
були підписані акти про погодження
(встановлення) та закріплення меж
суміжних земельних ділянок в натурі (на
місцевості) та прийому - передачі
межових знаків на зберігання.

22 лютого 2010 року сторонам видані
державні акти на право приватної
власності на землю на земельну ділянку
за адресою АДРЕСА_2, кадастровий номер
:01:073:0005 та на земельну ділянку за
адресою АДРЕСА_1, кадастровий номер
:01:073:0006 в межах та за
конфігурацією відповідно до технічної
документації із землеустрою складеної
ДП «Сумигеодезкартографія».

Позивачем не надано належних,
допустимих та достовірних доказів з
приводу того, що в його державному акті
на право власності на земельну ділянку
невірно вказана конфігурація його
земельної ділянки, внаслідок чого
частина його сарая знаходиться на
земельній ділянці відповідачки та, що
відповідачами фактично створені нові
межі, що призвело до порушення його
прав на власну землю, користуванням
своїм сараєм, тому відсутні правові
підстави для визнання недійсними
вищезгаданих державних актів на право
приватної власності на землю.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
врахував всі факти, що входять до
предмета доказування. Обставини, якими
мотивовано рішення підтверджуються
належними й допустимими доказами, яким
суд дав оцінку з дотриманням вимог ст.
212 ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки колегія суддів не вбачає.
Названі обставини доведено
відповідачами, тоді як ОСОБА_3 на
порушення положень ст. 60 ЦПК України, не
надав належних доказів на
підтвердження своїх вимог.

Висновки суду по суті спору
відповідають встановленим фактам. Суд
дійшов цих висновків з дотриманням та
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з наступних
підстав.

Так, відповідно до ст. 125 ЗК України в
редакції, що діяла на час виникнення
спору, право власності на земельну
ділянку, а також право постійного
користування та право оренди земельної
ділянки виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Статтею 126 ЗК України в редакції, що
діяла на час виникнення спору, зокрема,
передбачено, що право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом, крім випадків,
визначених частиною другою цієї
статті.

Форми державних актів на право
власності на земельну ділянку, право
постійного користування земельною
ділянкою затверджуються Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до ст. 140 ЗК України
підставами припинення права власності
на земельну ділянку є:

а) добровільна відмова власника від
права на земельну ділянку;

б) смерть власника земельної ділянки за
відсутності спадкоємця;

в) відчуження земельної ділянки за
рішенням власника;

г) звернення стягнення на земельну
ділянку на вимогу кредитора;

ґ) відчуження земельної ділянки з
мотивів суспільної необхідності та для
суспільних потреб;

д) конфіскація за рішенням суду;

е) невідчуження земельної ділянки
іноземними особами та особами без
громадянства у встановлений строк у
випадках, визначених цим Кодексом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що
держава забезпечує громадянам та
юридичним особам рівні умови захисту
прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або
землекористувач може вимагати
усунення будь-яких порушень його прав
на землю, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки,
який існував до порушення прав, і
запобігання вчиненню дій, що порушують
права або створюють небезпеку
порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України
власник не може бути позбавлений права
власності на земельну ділянку, крім
випадків, передбачених цим Кодексом та
іншими законами України.

За встановлених обставин, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції не суперечить вищевказаним
нормам матеріального права.

Крім того, колегія суддів враховує, що
відповідно до ст. 184 ЗК України
землеустрій, зокрема, передбачає:

а) встановлення (відновлення) на
місцевості меж
адміністративно-територіальних
одиниць, землеволодінь і
землекористувань;

в) складання схем землеустрою,
розроблення техніко-економічних
обґрунтувань використання та охорони
земель відповідних
адміністративно-територіальних
одиниць;

ґ) складання проектів впорядкування
існуючих землеволодінь і
землекористувань та створення нових;

д) складання проектів відведення
земельних ділянок;

е) встановлення в натурі (на місцевості)
меж земельних ділянок;

з) розроблення іншої землевпорядної
документації, пов'язаної з
використанням та охороною земель;

и) здійснення авторського нагляду за
виконанням проектів з використання та
охорони земель;

і) проведення топографо-геодезичних,
картографічних, ґрунтових,
геоботанічних та інших обстежень і
розвідувань земель.

Відповідно до п.п. 2.6 Інструкції про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою та договорів оренди землі,
затвердженої наказом Державного
комітету України по земельних ресурсах
від 4 травня 1999 року № 43, в редакції, що
діяла на час виникнення спірних
правовідносин, кадастровий план
земельної ділянки складається в
масштабі, який забезпечує чітке
зображення всіх елементів і написів. На
план наносяться: межі земельної
ділянки з описом суміжних
землевласників і землекористувачів;
поворотні точки меж земельної ділянки;
лінійні проміри між точками по межах
земельної ділянки; річки, озера,
канали, шляхи, лісосмуги, інші
елементи ситуації; межі будинків і
споруд, розташованих на земельній
ділянці; межі вкраплених земельних
ділянок сторонніх землевласників і
землекористувачів (додається їх
список); межі угідь та зон обмежень
щодо використання земельної ділянки.

Відповідно до п.п. 1.18 названої
Інструкції технічна документація зі
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку або на
право постійного користування
земельною ділянкою, зокрема, має
містити збірний кадастровий план.

Як убачається з виготовленої для
сторін ДП «Сумигеодезкартографія»
технічної документації із землеустрою
№4295 щодо складання документів, що
посвідчують право на земельну ділянку
ОСОБА_3 для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд на
території Підлипенської сільської
ради м.Конотоп Сумської області
(АДРЕСА_1) та технічної документації із
землеустрою №4294 щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку ОСОБА_4 для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд на території Підлипенської
сільської ради м.Конотоп Сумської
області (АДРЕСА_2) (а.с. 178-194), листа
управління Держкомагенства у
Конотопському районі Сумської області
від 22 квітня 2014 року №1482/01-21 (а.с. 223)
кадастрові плани на земельні ділянки
сторін у вищезгаданих масштабах та
збірні кадастрові плани на земельні
ділянки сторін, не складались, тому
встановити де розташований сарай
позивача та чи порушено конфігурацію
суміжної межі сторін неможливо.

Ураховуючи відсутність цих планів,
висновків відповідної судової
експертизи, які по суті могли б бути
належними та допустимими доказами,
колегія суддів вважає, що позивач не
довів своїх вимог відповідно до ст.ст.
10, 60 ЦПК України.

Технічний паспорт на своє
домоволодіння та показання свідків, на
які посилається позивач в апеляційній
скарзі, не є тими доказами, що
спростовують висновки суду.

Акти погодження (встановлення) та
закріплення меж суміжних земельних
ділянок в натурі (на місцевості) та
прийому - передачі межових знаків на
зберігання позивачем підписані 10
листопада 2009 року (а.с. 181, 190). До суду
позивач звернувся лише 25 листопада 2013
року.

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну
дієздатність має фізична особа, яка
усвідомлює значення своїх дій та може
керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи
є її здатність своїми діями набувати
для себе цивільних прав і самостійно їх
здійснювати, а також здатність своїми
діями створювати для себе цивільні
обов'язки, самостійно їх виконувати та
нести відповідальність у разі їх
невиконання.

Обсяг цивільної дієздатності фізичної
особи встановлюється цим Кодексом і
може бути обмежений виключно у
випадках і в порядку, встановлених
законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну
цивільну дієздатність має фізична
особа, яка досягла вісімнадцяти років
(повноліття).

Законом визначено мінімальний вік
повної цивільної дієздатності, і така
дієздатність не обмежується
досягненням особою похилого віку, для
чоловіка понад 60 років.

Згадка у рішенні про необхідність
одночасного оскарження, як
вищезгаданого рішення Підлипенської
сільської ради, так і державних актів,
за встановлених обставин не впливає на
висновки суду по суті спору.

Інші доводи апеляційної скарги не
мають юридичного значення, а тому не
впливають на висновки суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що відсутні порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного
суду Сумської області від 06 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -