У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І.,
Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про повернення
сплачених грошових коштів, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Богуславського районного суду
Київської області від 21 серпня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Київської
області від 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що
він за усною домовленістю з
відповідачем придбав у останнього
автомобіль марки ВАЗ 2101 за 8000 грн. Через
три дні експлуатації даного автомобіля
було виявлено скриті дефекти, усунення
яких коштує 16000 грн. Він звернувся до
відповідача з проханням усунути
виявлені приховані дефекти, однак
останній відмовився. Оскільки при
продажі автомобіля продавець приховав,
що автомобіль потребує кузовних робіт
та ремонту двигуна, добровільно
відмовляється повернути кошти чи
провести ремонтні роботи, просив
задовольнити позов.

Рішенням Богуславського районного
суду Київської області від 21 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 27 січня 2014 року, позов ОСОБА_3
задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 кошти, сплачені за
придбання товару у розмірі 8000 грн.
Вирішено питання про стягнення судових
витрат.

ОСОБА_4 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, направити справу
на новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідачем було передано у власність
позивача автомобіль з дефектами. Про
такі дефекти та необхідність
проведення ремонтно-зварювальних
робіт кузова, ремонту двигуна ОСОБА_3 не
був повідомлений і обізнаний про це,
внаслідок чого він позбавлений
можливості використовувати товар за
функціональним призначенням, тому
відповідно до Закону України «Про
захист прав споживачів» зобов'язав
ОСОБА_4 повернути позивачу 8000 грн
сплачених коштів за придбання товару.

Однак, погодитись з такими висновками
неможливо.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 передав
ОСОБА_3 автомобіль марки ВАЗ 2101 д.н.з.
НОМЕР_1. На підтвердження укладення між
ними договору купівлі-продажу
транспортного засобу суд послався на
покази свідків та розписку відповідача
про отримання коштів за даний
автомобіль.

Відповідно до Закону України «Про
захист прав споживачів» цей Закон
регулює відносини між споживачами
товарів, робіт і послуг та виробниками
і продавцями товарів, виконавцями
робіт і надавачами послуг різних форм
власності, встановлює права
споживачів, а також визначає механізм
їх захисту та основи реалізації
державної політики у сфері захисту
прав споживачів.

Згідно п. 18 ст. 1 цього Закону продавець -
суб'єкт господарювання, який згідно з
договором реалізує споживачеві товари
або пропонує їх до реалізації.

Із системного аналізу вказаних норм
випливає, що відносини які виникли між
двома фізичними особами не регулюються
Законом України «Про захист прав
споживачів», а у ОСОБА_4 не можуть
виникнути обов'язки встановлені цим
Законом для продавців товару, оскільки
відсутні докази про те, що він є
суб'єктом господарювання, який згідно
із договором реалізує споживачеві
товари та діяв в якості такого при
передачі автомобіля позивачу.

Перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції апеляційний суд на
зазначені положення закону уваги не
звернув, мотивів відхилення доводів
апеляційної скарги в цій частині не
навів.

Крім того, відповідно до ст. 328 ЦК
України право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно із ст. ст. 638, 639 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Договір може
бути укладений у будь-якій формі, якщо
вимоги щодо форми договору не
встановлені законом.

Відповідно до п. п. 7, 8 постанови
Кабінету Міністрів України від 7
вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження
Порядку державної реєстрації
(перереєстрації), зняття з обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів, мотоколясок, інших
прирівняних до них транспортних
засобів та мопедів» власники
транспортних засобів та особи, що
експлуатують такі засоби на законних
підставах, або їх представники (далі -
власники) зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів. Документами,
що підтверджують правомірність
придбання транспортних засобів, їх
складових частин, що мають
ідентифікаційні номери, є засвідчені
підписом відповідної посадової особи,
що скріплений печаткою:
довідка-рахунок за формою згідно з
додатком 1, видана суб'єктом
господарювання, діяльність якого
пов'язана з реалізацією транспортних
засобів та їх складових частин, що
мають ідентифікаційні номери; договори
та угоди, укладені на товарних біржах
на зареєстрованих у Департаменті
Державтоінспекції бланках, договори
купівлі-продажу транспортних засобів,
оформлені в Державтоінспекції, інші
засвідчені в установленому порядку
документи, що встановлюють право
власності на транспортні засоби.

Вказані норми законодавства суд
апеляційної інстанції не врахував, не
звернув уваги, що документів, які б
підтверджували правомірність
придбання позивачем у відповідача
транспортного засобу, наведених у
вказаній постанові, не подано, а надана
ним розписка до таких не відноситься.

Перевіряючи рішення суду першої
інстанції, на порушення положень ст. 315
ЦПК України, мотиви відхилення доводів
апеляційної скарги в цій частині у
постановленій судом апеляційної
інстанції ухвалі не наведено і їх не
спростовано.

З огляду на викладене погодитись з
постановленою судом апеляційної
інстанції ухвалою неможливо.

Допущені цим судом порушення норм
процесуального права (ст. ст. 303, 304 ЦПК
України) унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, а
тому постановлена ним ухвала підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської
області від 27 січня 2014 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова
М.І. Наумчук