22-ц/775/323/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Дзюба
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Баркової Л.Л.

Кочегарової Л.М., Сорока Г.П.

при секретарі: Кузнецові А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання договорів дарування
недійсними

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Приморського районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 23
січня 2014 року,

в с
т а н о в и л а :

Рішенням Приморського районного
суду м. Маріуполя Донецької області від
23 січня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
недійсними : договору від 08 червня 2011
року рр №1160 дарування квартири
АДРЕСА_1; договору від 08 червня 2011 року
р-р №1162 дарування квартири АДРЕСА_2;
договору від 08 червня 2011 року р-р №1161
дарування квартири АДРЕСА_3, укладених
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчених
приватним нотаріусом Маріупольського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
відмовлено. Скасовано вжиті за
ухвалою Приморського районного суду
міста Маріуполя від 20 листопада 2013 року
заходи забезпечення позову у вигляді
накладення заборони відчуження
кв.АДРЕСА_1; АДРЕСА_2; АДРЕСА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким його позов
задовольнити в повному обсязі,
посилаючись на те, що висновки суду не
відповідають обставинам справи та
дослідженим доказам, неправильно
застосовано матеріальний закон та
порушено норми процесуального права.

Заслухавши суддю доповідача,
пояснення представника позивача
ОСОБА_3, - адвоката ОСОБА_6, яка просила
задовольнити апеляційну скаргу,
представника відповідачки ОСОБА_4,-
адвоката ОСОБА_7, яка просила скаргу
відхилити, дослідивши матеріали
справи та обговоривши доводи скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
таких підстав.

Відповідно вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглядаючи справу та відмовляючи у
задоволенні позову, суд першої
інстанції повно, всебічно і об'єктивно
встановив її обставини, правильно
встановив правовідносини, що виникли
між сторонами, дав оцінку наданим ними
доказам та дійшов до обґрунтованого
висновку про те, що позивачем не
доведено факту укладення договорів
під впливом обману та помилки щодо
обставин, які не відповідають
дійсності і мають істотне значення для
здійснення правочину.

Не погодитися з таким висновком суду
не можна, оскільки він відповідає
встановленим у справі обставинам та
положенням закону.

Як встановлено судом, сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 26
вересня 1998 року до 16.11.2010 року. Мають
двох неповнолітніх синів: ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
проживають разом з відповідачкою.

В період шлюбу подружжя на ім'я
позивача придбали у місті Маріуполі
05.10.2004 року однокімнатну квартиру за
адресою: АДРЕСА_2 та 25.07.2006 року
двокімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_3 .

На праві власності позивачеві
належала однокімнатна квартира за
адресою:АДРЕСА_1, яку він купив 05.05.1998
року.

08 червня 2011 року ОСОБА_3 подарував
ОСОБА_4 зазначені квартири.

Всі договори дарування були
посвідчені приватним нотаріусом
Маріупольського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 08 червня
2011 року за Реєстрами №№1162,1161,1160, за
участі сторін, які власноручно їх
підписали. (а.с.52-54).

27 листопада 2013 року договори
дарування були зареєстровані у
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно за реєстраційними
номерами 4201675, 4204657,4202742. (а.с.56-58)

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач посилався на те, що після
розірвання шлюбу в інтересах дітей він
вирішив, і з цим погодилась
відповідачка, подарувати їй три
квартири, а вона в свою чергу
відмовиться від аліментів. Але він
продовжував приймати участь у
вихованні дітей і по цей час надає їм
матеріальну допомогу, яку ті
потребують, у 2013 році відповідачка
порушила їх домовленість, звернулась
до суду з позовом про стягнення з нього
аліментів і він зрозумів, що та
обманула його з ціллю заволодіння
майном.

Просив визнати договори дарування
недійсними на підставі ст.ст.229-230 ЦК
України.

Позивач ОСОБА_3 має вищу освіту,
працює на керівній посаді, при
розірванні шлюбу питання про розподіл
майна подружжя не вирішували, що не
заперечувалось його представником при
розгляді справи в апеляційному суді.

Згідно зі ст.230 ЦК України, угода
може бути визнана недійсною під
впливом обману, якщо одна із сторін
право чину навмисно ввела другу
сторону в оману щодо обставин, які
мають істотне значення.

Згідно із ч.1ст.229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Належні і допустимі докази, які б
свідчили про те, що при укладенні
правочинів позивач помилявся,
неправильно сприймав суб'єкт, предмет
чи інші умови договору, які б могли
вплинути на його волевиявлення, що
обдарована ОСОБА_4 умисно ввела його в
оману щодо істотних обставин, які
впливали на вчинення правочинів або
заперечувала чи приховала обставини,
які б могли перешкодити укладенню цих
правочинів в матеріалах справи
відсутні.

Не надано таких доказів і
апеляційному суду.

Доводи апеляційної скарги були
предметом дослідження суду першої
інстанції, правильно визнані
безпідставними, такими, що не впливають
на висновки суду про не доведеність
позовних вимог, зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду, які, крім того
відповідають доводам позивача,
викладених у позовній заяві.

Відповідно до положень ст.212 ЦПК
України виключне право оцінки доказів
належить суду, який має оцінити докази
за своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні належних у справі доказів
в їх сукупності.

Результати оцінки доказів судом першої
інстанції відображені в оскаржуваному
рішенні, в якому наведені мотиви їх
неприйняття .

Посилання в апеляційній скарзі на
помилкове зазначення в п.4 оскаржуваних
договорів від 08.04.2011 року про те, що
квартири «подаровано дружині», з якою
на час укладення договорів шлюб було
розірвано, не має правових наслідків
для вирішення даної справи. До того ж,
у паспорт позивача відомості про
розірвання шлюбу було внесено тільки
10.01.2012 року (а.с.6)

Таким чином, виходячи із фактичних
обставин, встановлених в справі,
колегія суддів вважає, що рішення суду
відповідає вимогам ст.ст. 10,57-60, 212-213 ЦПК
України, ст.ст.203,229,230, 717-719 ЦК України,
пунктам 19,20 постанови Пленуму
Верховного Суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», підстав для
визнання договорів дарування квартир,
укладених між сторонами 08.06. 2011 року
недійсними, не має.

З урахуванням викладеного,

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308
ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Приморського районного
суду міста Маріуполя Донецької
області від 23 січня 2014 року залишити
без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня
проголошення, може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до касаційної
інстанції.

Судді