АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3527/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Кравець Д.І.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

23 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

-
Слободянюк С.В.

при секретарі -
Дем»янчук Т.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану
представником ОСОБА_3

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 листопада 2010 року у
справі за позовом Відкритого
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» в особі філії Відкритого
акціонерного товариства Комерційний
банк «Надра» Київське регіональне
управління до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
кредиту

в с т а н о в и л а :

У червні 2010 року позивач звернувся в
суд з позовом до відповідачів про
стягнення заборгованості за кредитним
договором.

Свої вимоги мотивував тим, що 16
листопада 2007 року між ним та ОСОБА_4
було укладено Кредитний договір №
260/РП/39/2007-840, за умовами якого надано
кредит в розмірі 147 175 доларів 00 центів
США строком до 10 жовтня 2032 року під 12,49
відсотків річних.

У забезпечення виконання ОСОБА_4 своїх
зобов'язань за кредитним договором, між
ним та ОСОБА_2 укладено договір поруки
від 16 листопада 2007 року.

Проте, відповідачі свої зобов'язання
перед ним не виконують, у зв'язку з чим,
станом на 24 березня 2010 року виникла
заборгованість у сумі 186 929 доларів 21
центів США, що в еквіваленті по курсу
НБУ становить - 1 486 909 грн. 71 коп., яку
просив стягнути з відповідачів
солідарно.

Заочним рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 22 листопада
2010 року позов ВАТ КБ «Надра»
задоволено. Стягнуто в солідарному
порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ВАТ
КБ «Надра» заборгованість в розмірі 1 486
909,71 грн., 1700 грн. судового збору та 120
грн. витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи, а всього
стягнуто 1488729,71 грн.

Ухвалою Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 грудня 2013 року заяву
ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення
від 22 листопада 2010 року залишено без
задоволення.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення в частині стягнення
заборгованості з неї та ухвалити в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2

Зазначає, що загальна сума
заборгованості є невірною, оскільки
станом на 24 березня 2010 року еквівалент
суми 186 929,21 дол. США становив 1 486 105,91
грн., що на 803,80 грн. більше ніж заявлено
в позові та стягнуто судом. При цьому
судом не взято до уваги всі оплати
відповідачів за кредитним договором.

Зауважує, що через неповідомлення її
про час та місце розгляду справи, вона
була позбавлена можливості заявити
клопотання про застосування
спеціальної позовної давності щодо
пені.

Крім того, вона не отримувала письмової
вимоги про усунення порушень
зобов'язання, тому підстави для
звернення до суду відсутні.

Також вважає, що порука є припиненою
згідно ч.4 ст. 559 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що 16 листопада 2007
року між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір №
260/РП/З9/2007-840, за умовами якого
відповідачу надано у тимчасове
користування на умовах забезпеченості,
повернення, строковості та платності
грошові кошти на придбання у власність
нерухомого майна в сумі 147 175 доларів 00
центів США, а відповідачем взято на
себе зобов'язання повернути отримані
кошти до 10 жовтня 2032 року і сплатити
відсотки за користування кредитом у
розмірі 12,49 % річних (а.с.8-12).

В якості забезпечення зобов'язань,
передбачених кредитним договором №
260/РП/З9/2007-840, між позивачем та ОСОБА_2
укладено Договір поруки від 16
листопада 2007 року, згідно умов якого
боржник та поручитель несуть перед
банком солідарну відповідальність (а.с.
13-14).

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язань або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.610 Цивільного кодексу
України порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Позивач свої зобов'язання за кредитним
договором виконав належним чином, про
що свідчать Валютні меморіальні ордери
№ 1 від 16 листопада 2007 року (а.с. 15).

Проте, ОСОБА_4 не виконано зобов'язань,
визначених Кредитним договором,
порушено умови щодо погашення кредиту
та нарахованих відсотків за його
користування.

В зв'язку з неналежним виконанням
відповідачами зобов'язань за Кредитним
договором, станом на 24 березня 2010 року
сума заборгованості з боку
відповідачів становила 186 929 доларів 21
центів США, що в гривневому еквіваленті
по курсу НБУ становить 1 486 909 грн. 71 коп.
та складається з: заборгованості по
кредиту - 145 479 доларів 51 центи США, що в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ
становить 1 157 202 грн. 21 коп.;
заборгованості по відсотках - 23 707
доларів 47 центи США, що в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ становить 188 578
грн. 67 коп.; пені - 3 024 доларів 73 центів
США, що в гривневому еквіваленті по
курсу НБУ становить 24 059 грн. 95 коп.;
штрафу - 14 717 доларів 50 центів США, що в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ
становить 117 068 грн. 88 коп., що
підтверджується наданими позивачем
розрахунками (а.с. 16-17).

Щодо доводів представника апелянта про
безпідставність стягнення штрафу, то
такі доводи не ґрунтуються на доказах з
огляду на таке.

Відповідно до п. 5.3. кредитного договору
у разі порушення позичальником вимог
п.4.3. за виключенням п.4.3.3.,4.3.4. цього
договору, позичальник зобов'язаний
сплатити штраф у розмірі 10 % від суми
кредиту, визначеної п.1.1. кредитного
договору, за кожен випадок.

Пунктом 4.3.14 договору передбачено, що
позичальник зобов'язаний у день
укладення договору іпотеки
здійснювати страхування: - нерухомого
майна, яке вказано в п.2.1. цього договору
на повну його вартість, згідно договору
іпотеки; - позичальника від нещасних
випадків, на суму не меншу розміру
поточної заборгованості по
зобов»язанням за цим договором.

Страхування здійснюється шляхом
укладення щорічно до 19 жовтня
відповідних договорів страхування зі
страховими компаніями, визначеними
банком. Предмет іпотеки та життя
позичальника повинно бути
застраховано протягом дії цього
договору.

Сторонами не заперечується, що 25
листопада 2008 року між ЗАТ «Український
Страховий Дім» та ОСОБА_4 було укладено
договір добровільного страхування
майна фізичних осіб МН-08 №1322 Кв зі
строком дії до 25 листопада 2009 року
(а.с.155-157).

Після закінчення строку дії данного
договору, новий договір укладено не
було, оскільки представником ОСОБА_2 не
надано такого договору для огляду та
долучення до матеріалів справи, як і не
надано доказів сплати страхового
платежу на підтвердження укладення
такого договору.

Враховуючи те, що позичальником
порушено вимоги п.4.3.14 кредитного
договору, оскільки не було укладено
договори страхування щорічно до
закінчення терміну дії договору, тому
суд першої інстанції дійшов вірного
висновку про необхідність стягнення
штрафуза порушення умов п.4.3.14.
кредитного договору у розмірі 10%, що
складає 14717,50 дол. США.

Крім того, самим позичальником рішення
суду, зокрема й в частині стягнення
штрафу, не оскаржувалося.

Разом з тим, задовольняючи позов в
повному обсязі та стягуючи
заборгованість в сумі 1 486 909 грн. 71 коп.,
в тому числі пеню за період з 24.03.2009 року
по 23.03.2010 року, суд не звернув уваги на
те, що аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК
України дає підстави для висновку про
те, що стягнення пені обмежується
останніми 12 місяцями перед зверненням
кредитора до суду.

Враховуючи те, що банк звернувся з
позовом до суду 08.06.2010 року, тому пеня
мала б нараховуватись з 08.06.2009 року по
08.06.2010 року, проте позивач обмежився
23.03.2010 року, тому в силу ст.11 ЦПК України,
пеня підлягає стягненню за період з
08.06.2009 року по 23.03.2010 року, яка становить
2 672,15 дол. США.

Також заслуговують на увагу, посилання
представника ОСОБА_2 на те, що загальна
сума заборгованості є невірною,
оскільки станом на 24 березня 2010 року 1
дол. США згідно курсу НБУ дорівнював
7,9501 грн., що підтверджується листом НБУ
від 13.12.2013 року (а.с.104), проте розрахунок
заборгованості проведений за курсом 1
дол. США = 7,9544 грн., що суперечить
вимогам закону.

За таких обставин, заборгованість за
кредитним договором станом на 24
березня 2010 року становить 186 576, 63 дол.
США, що в гривневому еквіваленті по
курсу НБУ становить 1 483 302,83 грн. та
складається з: заборгованості по
кредиту - 145 479 доларів 51 центи США, що в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ
становить 1 156 576 грн. 65 коп.;
заборгованості по відсотках - 23 707
доларів 47 центи США, що в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ становить 188 476
грн. 73 коп.; пені в сумі 21 243 грн. 86 коп.;
штрафу - 14 717 доларів 50 центів США, що в
гривневому еквіваленті по курсу НБУ
становить 117 005 грн. 60 коп.

На думку, колегії суддів, саме такий
розмір заборгованості підлягає
стягненню на користь позивача.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги в повному обсязі та стягуючи
заборгованість з позичальника та
поручителя солідарно суд першої
інстанції виходив з їх
обґрунтованості.

Проте з таким висновком суду
погодитися неможливо, оскільки судом
не враховано вимоги ч.4 ст.559 ЦК України
з огляду на таке.

На підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК
України у разі, якщо договором
встановлений обов'язок позичальника
повернути позику частинами, то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Отже, у банка настає право вимоги від
позичальника виконання основного
зобов'язання не з моменту закінчення
строку дії договору, а з моменту
прострочення повернення чергової
частини грошових коштів.

Згідно п.3.3.3. кредитного договору
передбачено, що позичальник мінімально
необхідний платіж по кредиту щомісячно
до 10 числа поточного місяця.

Таким чином, погашення кредитної
заборгованості та строки сплати
чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії
договору сторони встановили і строки
виконання боржником окремих
зобов'язань (внесення щомісячних
платежів), що входять до змісту
зобов'язання, яке виникло на основі
договору.

Строк виконання кожного щомісячного
зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК
України спливає у відповідне число
останнього місяця строку.

З матеріалів справи вбачається, що з 23
березня 2009 року у ОСОБА_4 виникла
заборгованість за щомісячними
платежами.

Доказів направлення вимоги про
дострокове погашення боргу надано не
було, а позов пред'явлено у червні 2010
року (що є основним в обчисленні
строку).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком
погашення кредиту) встановлені окремі
самостійні зобов'язання, які
деталізують обов'язок боржника
повернути весь борг частинами та
встановлюють самостійну
відповідальність за невиконання цього
обов'язку, то право кредитора
вважається порушеним з моменту
недотримання боржником строку
погашення кожного чергового траншу, а
відтак і початок перебігу позовної
давності за кожний черговий платіж
починається з моменту порушення строку
його погашення.

Оскільки за умовами договору погашення
кредиту повинно здійснюватись
позичальником частинами до 10 числа
кожного місяця, то початок позовної
давності для стягнення цих платежів
необхідно обчислювати з моменту
(місяця, дня) невиконання позичальником
кожного із цих зобов'язань. Зазначене
суттєво впливає на початок строку
виконання зобов'язання, при
правильному визначенні якого починає
обчислюватись строк пред'явлення вимог
до поручителя.

Аналогічна позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно
зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Враховуючи те, що з 23 березня 2009 року у
ОСОБА_4 виникла заборгованість за
щомісячними платежами, доказів
направлення вимоги про дострокове
погашення боргу поручителю надано не
було, а позов пред'явлено лише у червні
2010 року, тобто з пропуском
шестимісячного строку, встановлено ч.4
ст.559 ЦК України, тому колегія суддів
приходить до висновку про
безпідставність стягнення
заборгованості з поручителя, оскільки
порука є припиненою.

З огляду на зазначене, рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову
частково та стягнення заборгованості в
розмірі 1 483 302,83 грн. виключно з
позичальника.

Крім того, у силу ч.5 ст.88 ЦПК України, з
ОСОБА_4 на користь позивача підлягає
стягненню судовий збір у розмірі 1700
грн. та 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Керуючись ст.ст. 256,257,261,267,526,559,610,629 ЦК
України, ст.ст. 88,303,304,307,309,313,314,316 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 22 листопада 2010 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Відкритого акціонерного
товариства Комерційний банк «Надра»
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
Відкритого акціонерного товариства
Комерційний банк «Надра»
заборгованість за кредитним договором
в розмірі 1 483 302,83 грн., 1700 грн. судового
збору та 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги до цього суду.

Головуючий:

Судді: