РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

643/19864/13-ц

2/643/956/14

16.04.2014 року Московський районний суд
м. Харкова в складі головуючого судді
Крівцова Д.А., за участю секретаря
Гущиної Т.В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в м.
Харкові цивільну справу за первісним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні квартирою, виселення та
зняття з реєстрації, зустрічним
позовом ОСОБА_5, який діє в інтересах
ОСОБА_3, до ОСОБА_1, ОСОБА_2, приватного
нотаріусу Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_6, треті
особи - Публічне акціонерне товариство
«Регіон-банк», ОСОБА_4, про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, скасування та поновлення
державної реєстрації, зобов'язання
вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з
первісним позовом, в якому просять
усунути перешкоди, які ним чинять
ОСОБА_3, ОСОБА_4 у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 (далі - Квартира),
виселивши відповідачів з Квартири без
надання іншого житла із скасуванням їх
реєстрації в Квартирі.

В обґрунтування позову зазначили, що
вони є власниками вказаної Квартири,
яку придбали у ПАТ «Регіон-Банк».
Відповідачі є колишніми власниками
Квартири та продовжують проживати в
ній, вимоги позивачів щодо звільнення
Квартири ігнорують, в зв'язку з чим
позивачі звернулись до суду з дійсним
позовом.

ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3,
звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому з урахуванням
наступних уточнень просить суд:
визнати недійсним договір
купівлі-продажу Квартири, укладений
21.11.2013 року між ПАТ «Регіон-банк» та
позивачами за первісним позовом;
скасувати державну реєстрацію права
власності позивачів за первісним
позовом на Квартиру; поновити державну
реєстрацію спільної часткової
власності на Квартиру в частці,
належній ОСОБА_3 - розміром 3/4 частини,
належній ОСОБА_4 - розміром 1/4 частина;
зобов'язати приватного нотаріуса ХМНО
ОСОБА_6 повернути правовстановлюючі
документи на Квартиру її попередньому
власнику - ОСОБА_3

В обґрунтування зустрічного позову
зазначив, що Квартира була власністю
відповідачів за первісним позовом та
предметом іпотеки за іпотечним
договором, укладеним між відповідачами
за первісним позовом та ПАТ
«Регіон-банк». Під час укладення
спірного договору купівлі-продажу
Квартири між ПАТ «Регіон-банк» та
позивачами за первісним позовом було
порушено вимоги чинного законодавства
України, а саме. ПАТ "Регіон Банк" не
повідомив відповідачів за первісним
позовом про позасудове звернення
стягнення на Квартиру, чим позбавив її
співвласника ОСОБА_3 переважного права
на придбання 1/4 частки у спільній
частковій власності на Квартиру,
належної ОСОБА_4 Проте ОСОБА_3
позбавлена можливості пред'явити до
суду позов про переведення на неї прав
та обов'язків покупця, оскільки
позивачі за первісним позовом придбали
у власність по 1/2 частині Квартири. Між
тим ОСОБА_3 на праві власності належала
3/4 частини Квартири, ОСОБА_4 - 1/4 частина.
Таким чином, з умов оспорюваного
договору купівлі-продажу Квартири
неможливо встановити, хто саме із
позивачів за первісним позовом придбав
1/4 частину Квартири, що належала ОСОБА_4,
та, відповідно, до кого із позивачів за
первісним позовом має бути пред'явлена
нею вимога про переведення прав та
обов'язків покупця. Враховуючи
наведене, наявні підстави для визнання
договору купівлі-продажу Квартири
недійсним, скасування державної
реєстрації права власності позивачів
за первісним позовом на Квартиру,
поновлення державної реєстрації права
власності відповідачів за первісним
позовом на Квартиру та повернення
правовстановлюючих документів на
Квартиру відповідачам за первісним
позовом.

Позивач за первісним позовом та
відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився,
надав заяву про розгляд справи за його
відсутності, просив задовольнити
первісний позов в повному обсязі. Проти
зустрічного позову заперечував .

Представник позивача за
первісним позовом та відповідача за
зустрічним позовом ОСОБА_1 в судовому
засіданні підтримала вимоги
первісного позову та доводи, викладені
в ньому, в повному обсязі. В задоволенні
зустрічного позову просила відмовити,
посилаючись на його безпідставність та
дотримання під час укладення
оспорюваного договору купівлі-продажу
Квартири вимог чинного законодавства
України. Зазначила, що 21.11.2013 року між
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ПАТ «Регіон Банк»
було укладено договір купівлі - продажу
Квартири. На момент укладення
вказаного договору та по теперішній
час в Квартирі проживають та
зареєстровані попередні власники
ОСОБА_3, якій належали 3/4 частини
Квартири, та її син ОСОБА_4, якому
належала 1/4 частина Квартири.
Незважаючи на зміну власників житла,
відповідачі за первісним позовом
ігнорують вимоги позивачів про
звільнення Квартири, продовжують в ній
проживати та створюють перешкоди у
здійсненні позивачами права
користування та розпорядження своїм
майном. Пояснила, що позивачам за
первісним позовом на момент укладення
Договору купівлі-продажу Квартири було
відомо про реєстрацію в Квартирі
колишніх власників ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з
якими вони були знайомі, та вони
погодились на придбання Квартири на
таких умовах, оскільки знали, що в
подальшому можуть звернутись до суду з
позовом про виселення вказаних
колишніх власників Квартири. Також
уточнила, що під вимогами первісного
позову щодо скасування реєстрації
відповідачів в Квартирі позивачі мали
на увазі зняття відповідачів з
реєстраційного обліку за місцем
проживання в Квартирі. В зв'язку з
наведеним остаточно просила усунути
перешкоди, які чинять відповідачі
позивачам як власникам Квартири,
виселити відповідачів з Квартири та
зняти їх з реєстраційного обліку в
Квартирі.

Відповідач за первісним позовом
та третя особа за зустрічним позовом -
ОСОБА_4, в судове засідання не з'явився,
про час та дату судового розгляду
повідомлявся належним чином, причини
не явки суду не повідомив, заяви про
розгляд справи за його відсутності та
заперечень проти позову не надав.

Представник відповідача за
первісним позовом та позивача за
зустрічним позовом ОСОБА_3 ОСОБА_5 в
судовому засіданні заперечував проти
задоволення первісного позову,
посилаючись на його безпідставність. В
обґрунтування заперечень зазначив, що
позивачами за первісним позовом
письмова вимога щодо виселення
відповідачів з Квартири була
пред'явлена вже після звернення до суду
з первісним позовом, а також обрано
неналежний спосіб захисту їх прав. Крім
того, зазначив, що Квартира не була
придбана відповідачами за первісним
позовом за рахунок кредиту, в зв'язку з
чим у відповідності до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР
ним повинно бути надане інше житлове
приміщення. Зустрічний позов просив
задовольнити, посилаючись на те, що
банк не повідомив ОСОБА_3 про намір
продати належну їй на праві спільної
часткової власності Квартиру, а також
про можливість реалізації ОСОБА_3 права
переважної купівлі частки ОСОБА_4 в
праві власності на Квартиру. Також
зазначив, що оскільки Квартира
придбана позивачами за первісним
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 в рівних
частках, по 1/2 частці кожним, з договору
купівлі-продажу Квартири неможливо
встановити, хто саме з позивачів за
первісним позовом є покупцем частки
ОСОБА_3, яка дорівнює 3/4, а хто - частки
ОСОБА_4, яка дорівнює 1/4.

Відповідач за зустрічним позовом
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
надала суду письмові заперечення проти
зустрічного позову, в яких зазначила,
що договір купівлі-продажу Квартири
був укладений з дотриманням чинного
законодавства України. Також пояснила,
що ПАТ «Регіон Банк» надсилав на адресу
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позасудові вимоги
іпотекодержателя, які в тому числі
містили інформацію щодо переважного
права вказаних осіб на купівлю частки у
праві спільної часткової власності.
Проте вказані письмові вимоги були
повернені на адресу відправника у
зв'язку із закінченням терміну
зберігання у відділенні поштового
зв'язку.

Представник приватного нотаріусу
ХМНО ОСОБА_6 в судовому засіданні
заперечувала проти зустрічного позову
з вищевказаних підстав. Проти
задоволення первісного позову не
заперечувала.

Представник третьої особи за
зустрічним позовом - Публічного
акціонерного товариства «Регіон-банк»,
надала суду письмові заперечення проти
зустрічного позову, в яких просила
відмовити у вказаному позові,
посилаючись на його безпідставність. В
обґрунтування заперечень зазначила, що
21.09.2007 року між АТ «Регіон-Банк» та
ОСОБА_7 укладено Кредитний договір №
06-2-9-127, в забезпечення виконання
зобов'язань ОСОБА_8 за яким, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 була передана в іпотеку належна
їм Квартира. Свої кредитні зобов'язання
перед Банком ОСОБА_7 належним чином не
виконував, в зв'язку з чим Банком 06.09.2011
року до Московського районного суду м.
Харкова було пред'явлено позов до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про звернення
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості по кредиту та
виселення мешканців. Рішенням
Московського районного суду м. Харкова
від 11.04.2012 року, яке набрало законної
сили, позов ПАТ «Регіон-Банк»
задоволено частково, звернено
стягнення на предмет іпотеки, а саме
Квартиру. ПАТ «Регіон Банк» надсилав на
адресу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позасудові
вимоги іпотекодержателя №06-2-07/1647/2 від
09.08.2011 року та № 06-2-07/1647/3 від 09.08.2011 року,
в яких в тому числі зазначалось на їх
переважне право купівлі частки у
спільній частковій власності на
Квартиру, проте ОСОБА_3 та ОСОБА_4
зазначеним правом не скористувались, в
зв'язку з чим Квартира була продана
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Договір
купівлі-продажу Квартири укладений з
дотриманням вимог чинного
законодавства України.

В судовому засіданні представник
третьої особи за зустрічним позовом -
Публічного акціонерного товариства
«Регіон-банк», також заперечувала
проти зустрічного позову з
вищевказаних підстав. Проти
задоволення первісного позову не
заперечувала.

Представник третьої особи за
зустрічним позовом - Московський РВ у м.
Харкові ГУДМС України в Харківській
області, в судове засідання не з'явився,
надав суду заяву про розгляд справи за
його відсутності, зазначивши, що
Московський РВ у м. Харкові ГУДМС
України в Харківській області не є
зацікавленою стороною по справі та
просить прийняти рішення на розсуд
суду.

Представник третьої особи за первісним
позовом - Харківської міської ради, в
судове засідання не з'явився, про час
та дату судового розгляду повідомлявся
належним чином, причини не явки суду не
повідомив, заяви про розгляд справи за
його відсутності та заперечень проти
позову не надав.

Заслухавши пояснення сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлені такі факти та відповідні
ним правовідносини.

21.09.2007 року між АК Регіональний
Банк «Регіон-Банк» (іпотекодержателем),
з одного боку, та ОСОБА_3, ОСОБА_4, з
іншого боку, які є іпотекодавцями
майновими поручителями ОСОБА_7,
укладено Договір іпотеки № 06-1-11-2-271,
посвідчений приватним нотаріусом ХМНО
ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за №
668 (далі - Договір іпотеки). Відповідно
до пункту 1.2 Договору іпотеки предметом
іпотеки є вказана вище Квартира, яка
належить іпотекодавцям на праві
приватної спільної часткової
власності, а саме ОСОБА_4 належить 1/4
частина Квартири, ОСОБА_3 - 3/4 частини
Квартири. Вказаним Договором іпотеки
забезпечуються вимоги
іпотекодержателя, що випливають з
кредитного договору № 06-2-9-127 від 21.09.2007
року, укладеного між АКРБ "Регіон-Банк"
та ОСОБА_7

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 11.04.2012 року у
цивільній справі №2-5558/11 позов АТ
«Регіон-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 про звернення стягнення на
предмет іпотеки в рахунок погашення
заборгованості по кредиту та виселення
мешканців - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 солідарно на
користь АТ «Регіон-Банк» суму
заборгованості за кредитним договором
№ 06-2-9-127 від 21.09.2007 року в сумі 5461450,19
грн., держмито в сумі 1700 грн. та витрати
на інформаційно - технічне
забезпечення розгляду справи в сумі 120
грн., а всього 5463270,19 грн., шляхом
звернення стягнення на предмет іпотеки
- Квартиру, що належить на праві
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 Вказане
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 11.04.2012 року набрало
законної сили.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 21.11.2013 року, посвідченого
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованого в реєстрі за № 4745,
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 придбали у ПАТ
«Регіон-Банк», що є іпотекодержателем
за Договором іпотеки, вказану вище
Квартиру, власниками якої були ОСОБА_3 в
3/4 частині та ОСОБА_4 - в 1/4 частині.

Згідно довідки з місця проживання
про склад сім`ї та прописку № 1916 від
03.12.2013 року, виданої дільницею № 36 КП
«Жилкомсервіс», у Квартирі проживають
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які зареєстровані за
вказаною адресою з 12.02.2013 року та 16.08.2005
року відповідно. Будь-які інші особи у
Квартирі не зареєстровані. Зазначена
обставина також підтверджується
довідками адресно-довідкового бюро
Управління МВС України в Харківській
області від 11.12.2013 року, відповідно до
яких відповідачі за первісним позовом
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані в
Квартирі.

Представником позивача за
первісним позовом надано суду письмову
вимогу від 24.01.2014 року, адресовану
відповідачам за первісним позовом,
щодо звільнення Квартири та зняття з
реєстраційного обліку протягом 30 днів.

Як вбачається з рекомендованого
повідомлення про вручення поштового
відправлення, вказану вимогу
відповідачами за первісним позовом
отримано 27.01.2014 року.

В судовому засіданні 16.04.2014 року
представником ОСОБА_3 не
заперечувалось, що відповідачі за
первісним позовом фактично володіють
Квартирою, в ній зберігаються їх речі.

Згідно ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом.
Після прийняття кредитором рішення
про звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги, якщо
сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Статтею 40 Закону України "Про
іпотеку" також передбачено, що
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення є підставою для виселення
всіх мешканців, за винятком наймачів
та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом. Після прийняття рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове
приміщення протягом одного місяця з
дня отримання цієї вимоги. Якщо
мешканці не звільняють житловий
будинок або житлове приміщення у
встановлений або інший погоджений
сторонами строк добровільно, їх
примусове виселення здійснюється на
підставі рішення суду.

За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст.
319 ЦК України власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном і він
реалізовує їх на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України
передбачено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Стаття 379 ЦК України вказує, що
житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Глава 28 ЦК України визначає житло
об'єктом права приватної власності

Права власника житлового
будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК
України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Згідно ст. 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, право приватної власності є
непорушним.

Відповідно до ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Право власника квартири на
користування квартирою та проживання в
ній є похідним від його права власності
на квартиру.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 є колишніми власниками
Квартири, яка була придбана позивачами
за первісним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 в
спільну часткову власність, по 1/2
частці кожному.

Право власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
1/2 частину Квартири кожного
зареєстровано у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно.

Нові власники Квартири ОСОБА_1,
ОСОБА_2 звертались до колишніх
власників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з письмовою
вимогою щодо звільнення Квартири
протягом 30 днів, проте останні Квартиру
не звільнили.

Доводи ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, відносно того, що
письмова вимога про виселення була
пред'явлена відповідачам за первісним
позовом вже після звернення позивачів
до суду з первісним позовом, в зв'язку з
чим права позивачів за первісним
позовом на момент звернення з вказаним
позовом до суду не були порушены, через
що відсутні підстави для задоволення
первісного позову, не можуть бути
прийняті судом до уваги з огляду на
наступне.

Судом встановлено, що під час
звернення ОСОБА_1, ОСОБА_2 до суду з
первісним позовом 03.12.2013 року до
матеріалів вказаного позову
відповідну письмову вимогу надано не
було.

Згідно ст. 131 ЦПК України сторони
зобов'язані подати свої докази суду до
або під час попереднього судового
засідання, а якщо попереднє судове
засідання в справі не проводиться - до
початку судом розгляду справи по суті.

Згідно роз'яснень, викладених в
Постанові Пленуму Верховного суду
України № 2 від 12.06.2009 року «Про
застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ в суді першої
інстанції», не допускається відмова у
відкритті провадження у справі з
мотивів недоведеності заявленої
вимоги, відсутності доказів та інших не
передбачених законом підстав. Подання
доказів можливе на наступних стадіях
судового процесу, тому суд не вправі
через неподання доказів при
пред'явленні позову залишати заяву без
руху та повертати заявнику.

Таким чином, на стадії відкриття
провадження у даній цивільній справі у
суду були відсутні підстави залишати
позовну заяву без руху, повертати її
або відмовляти у відкритті провадження
у справі з мотивів недоведеності
позивачами за первісним позовом факту
пред'явлення письмової вимоги до
відповідачів щодо виселення та
ненадання позивачами відповідних
доказів, що підтверджують звернення із
такою вимогою.

Попереднє судове засідання в
даній цивільній справі не
призначалось.

Представником ОСОБА_1 до початку
судом розгляду справи по суті, тобто в
строки, передбачені ст. 131 ЦПК України,
суду було надано докази пред'явлення
відповідачам за первісним позовом
письмової вимоги про виселення.

Судом встановлено, що станом на
день ухвалення рішення в даній
цивільній справі сплинув передбачений
ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40 Закону України
"Про іпотеку" строк добровільного
звільнення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вказаної
Квартири. Квартира зазначеними особами
не звільнена.

Таким чином, суд вважає доведеним
факт порушення колишніми власниками
Квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прав
нинішніх власників Квартири ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, в зв'язку з чим наявні
передбачені чинним законодавством
України підстави для виселення ОСОБА_3
та ОСОБА_4

Доводи ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, відносно того, що
позивачами за первісним позовом обрано
неналежний спосіб захисту їх прав,
оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
недобросовісними володільцями
Квартири, в зв'язку з чим належним
способом захисту прав позивачів за
первісним позовом має бути вимога
власника майна про витребування майна
від володільця, пред'явлена в порядку
ст. 399, 400 ЦК України, не можуть бути
прийняті судом до уваги з огляду на
наступне.

Такий спосіб захисту прав нового
власника житлового приміщення, що було
предметом іпотеки, як виселення
попередніх власників, прямо
передбачений чинним законодавством
України, зокрема ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, ст. 40
Закону України "Про іпотеку".

За таких обставин суд не може
визнати обґрунтованими посилання
ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, на
обрання позивачами за первісним
позовом неналежного способу захисту їх
прав.

Оцінюючи доводи ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, відносно того, що
позивачі за первісним позовом в
обґрунтування позовних вимог
посилались лише на ст. 391 ЦК України та
не посилались на інші положення
чинного законодавства, якими
регулюються виниклі між сторонами
спірні правовідносини, суд керується
наступним.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 8
Постанови № 5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», суд має
визначити, які правовідносини виникли
між сторонами та які норми права
підлягають застосуванню при вирішенні
справи. Оскільки суд визначає, яка
правова норма підлягає застосуванню до
встановлених обставин (пункт 4 частини
першої статті 214 ЦПК), то посилання
позивача у позовній заяві на норму
права, яка не підлягає застосуванню,
саме по собі не є підставою для відмови
у задоволенні заявлених вимог.

За таких обставин суд визнає вказані
вище доводи ОСОБА_5 необґрунтованими.

Доводи ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, відносно того, що
виселення ОСОБА_3, ОСОБА_4 можливо лише в
ході процедури звернення стягнення на
предмет іпотеки, а вказана процедура є
закінченою з моменту укладення
Договору купівлі-продажу Квартири, яка
була предметом іпотеки, в зв'язку з чим
нові власники Квартири не мають права
пред'являти вимоги про виселення
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поза межами процедури
звернення стягнення на Квартиру, також
не можуть бути прийняті судом до уваги
з огляду на наступне.

Згідно ст. 17 Закону України "Про
іпотеку" іпотека припиняється в тому
числі у разі реалізації предмета
іпотеки.

Як вбачається з приписів ч. 3 ст. 109
ЖК УРСР, а також ст. 40 Закону України
"Про іпотеку", вказаними нормами прямо
передбачено можливість пред'явлення
вимоги про виселення не тільки
іпотекодержателем, тобто в ході
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а і новим власником, тобто
після припинення іпотеки.

Щодо посилання ОСОБА_5 на умови п. 8
Договору купівлі-продажу Квартири,
згідно якого покупці ОСОБА_1 та ОСОБА_2
повідомляють, що їм відомо про
наявність заборгованості з оплати
комунальних послуг по вказаній вище
квартирі, а також те, що на момент
укладення вказаного договору в
Квартирі є зареєстровані особи,
повністю розуміють наслідки з цим
пов'язані та згодні з такими умовами
продажу, то суд враховує наступне.

Як вбачається з вказаних положень
договору, в них лише констатується факт
обізнаності покупців щодо реєстрації в
Квартирі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та згода
покупців на придбання Квартири за
вказаних умов.

З умов Договору купівлі-продажу
Квартири не вбачається наявність згоди
покупців ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на
збереження за колишніми власниками
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування
Квартирою.

Непред'явлення заінтересованими
особами вимоги про виселення ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на момент укладення Договору
купівлі-продажу Квартири не позбавляє
нових власників Квартири права
звернутись до суду із вказаними
вимогами в подальшому, оскільки таке
право прямо передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК
УРСР, ст. 40 Закону України "Про іпотеку".

За таких обставин суд не може
визнати умови п. 8 Договору
купівлі-продажу Квартири підставою для
збереження за колишніми власниками
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права користування
Квартирою та, як наслідок, підставою
для відмови в задоволенні вимог
первісного позову.

Також суд враховує, що з правових
позицій, викладених в узагальненні
судової практики розгляду цивільних
справ про захист права власності та
інших речових прав, яке було обговорено
та взято до відома 21 грудня 2012 року на
засіданні пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, вбачається наступне. У постанові
Верховного Суду України від 16 січня 2012
року зазначено, що вирішення питання
про зняття особи з реєстраційного
обліку залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР;
стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред'явивши водночас одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.
Закон № 1382-IV є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані зі
зняттям з реєстрації місця проживання,
положення статті 7 цього Закону
підлягають застосуванню до всіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Згідно ст. 7 Закону України № 1382-IV
"Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі в тому
числі судового рішення, яке набрало
законної сили, про виселення.

Враховуючи наведене вище, суд не
може визнати обґрунтованими доводи
ОСОБА_5 відносно того, що вимоги про
зняття особи з реєстрації місця
проживання не підсудні загальним судам
та не можуть бути розглянуті по суті в
рамках даної цивільної справи.

За таких обставин суд приходить
до висновку, що пред'явлення позивачами
за первісним позовом разом із вимогою
про виселення відповідачів з Квартири
вимоги щодо їх зняття з реєстрації
місця проживання в Квартирі, є належним
способом захисту їх порушених прав як
нових власників Квартири.

Враховуючи наведене, суд
приходить до висновку щодо
обґрунтованості вимог позивачів за
первісним позовом, в зв'язку з чим
задовольняє вказаний позов в повному
обсязі.

Вирішуючи питання щодо
зустрічного позову ОСОБА_5, який діє в
інтересах ОСОБА_3, суд керується
наступним.

Доводи ОСОБА_5 відносно того, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 всупереч вимог
чинного законодавства України не були
повідомлені про звернення стягнення на
предмет іпотеки, а також що у зв'язку з
таким неповідомленням було порушено
переважне право ОСОБА_3 на придбання
належної ОСОБА_4 1/4 частки в праві
власності на Квартиру, не можуть бути
визнані судом обґрунтованими з огляду
на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», якщо рішення
суду або договір про задоволення
вимог іпотекодержателя (відповідне
застереження в іпотечному договорі)
передбачає право іпотекодержателя на
продаж предмета іпотеки будь-якій
особі-покупцеві, іпотекодержатель
зобов'язаний за 30 днів до укладення
договору купівлі-продажу письмово
повідомити іпотекодавця та всіх осіб,
які мають зареєстровані у
встановленому законом порядку права
чи вимоги на предмет іпотеки, про свій
намір укласти цей договір.

Як вбачається з наданих приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_6 та
представником ПАТ "Регіон-банк"
доказів, 09.08.2011 року ПАТ «Регіон-Банк»
було надіслано ОСОБА_3 та ОСОБА_4
письмові вимоги № 06-2-07/1647/2 та №
06-2-07/1647/3, в яких вони попереджалися про
необхідність погашення кредиту,
відсотків та пені по Кредитному
договору № 06-2-9-127 від 21.09.2007 року. Крім
того, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
повідомлено, що в разі невиконання
вимог щодо сплати заборгованості буде
розпочата процедура примусового
стягнення та реалізації Квартири.
Також у вказаних вимогах ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 пропонувалось скористатись
переважним правом купівлі часток
іншого співвласника в праві спільної
часткової власності на Квартиру.

З рекомендованих повідомлень про
вручення поштових відправлень
вбачається, що вказані вище вимоги №
06-2-07/1647/2 та № 06-2-07/1647/3 були направлені
ПАТ «Регіон-Банк» на ім'я ОСОБА_4 на
адресу: АДРЕСА_1 та ОСОБА_3 на адресу:
АДРЕСА_1. Вказані поштові повідомлення
були повернуті у зв'язку із закінченням
терміну зберігання.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належним чином
повідомлялись про намір банку звернути
стягнення на предмет іпотеки, а саме на
належну їм Квартиру, а також про наявне
у них право переважної купівлі частки у
справі спільної часткової власності на
Квартиру.

Доводи ОСОБА_5 відносно того, що
ОСОБА_3 на праві власності належали 3/4
частини Квартири, ОСОБА_4 - 1/4 частина
Квартири, проте ОСОБА_1, ОСОБА_2 придбали
у власність кожний по 1/2 частині
Квартири, в зв'язку з чим ОСОБА_3
позбавлена можливості встановити, ким
саме придбана 1/4 частка ОСОБА_4, та,
відповідно, до кого з вказаних осіб нею
може бути пред'явлена вимога про
переведення прав та обов'язків покупця,
в зв'язку з чим наявні підстави для
визнання Договору купівлі-продажу
Квартири недійсним, також не можуть
бути визнані судом обґрунтованими з
огляду на наступне.

Чинним законодавством України в
якості способу захисту прав
співвласника, переважне право купівлі
частки якого порушено, передбачено
лише можливість звернення до суду з
вимогою про переведення на нього прав
та обов'язків покупця. Чинним
законодавством України не передбачено
можливість визнання правочину
недійсним з вказаної підстави.

Між тим в п. 7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» роз'яснено, що
правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Крім того, як встановлено судом,
ОСОБА_3 належним чином повідомлялась
про намір банку продати Квартиру та про
наявність у неї переважного права
купівлі частки ОСОБА_4

Також, як вбачається з умов
Договору іпотеки, укладеного ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, предметом іпотеки була
Квартира в цілому, як єдиний об'єкт.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не
скористались правом переважної
купівлі часток співвласників, то
ОСОБА_1 та ОСОБА_2, придбаваючи Квартиру
як єдиний об'єкт у спільну часткову
власність, самостійно визначили розмір
їх часток у придбаному майні, що не
суперечить положенням ЦК України.

Враховуючи наведене, суд
приходить до висновку щодо відсутності
підстав для задоволення зустрічного
позову.

Як вбачається з квитанції № 2934
від 02.12.2013 року, судовий збір за
пред'явлення до суду первісного позову
в розмірі 229,40 грн. був сплачений ОСОБА_1
На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує
з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
понесені останньою витрати по сплаті
судового збору в рівних частках, по 114,70
грн. з кожного.

Керуючись 10, 11, 60, 208-209, 212-215 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 -
задовольнити.

Усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні приватною власністю
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та виселити ОСОБА_3,
ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, без надання
ним іншого житлового приміщення. Зняти
ОСОБА_3, ОСОБА_4 з реєстрації місця
проживання за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_3, -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, та
ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2,
на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний
номер НОМЕР_3, судові витрати по сплаті
судового збору в розмірі 229,40 грн. в
рівних частках, по 114,70 грн. (сто
чотирнадцять гривень сімдесят копійок)
з кожного.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Московський районний суд м. Харкова
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
розгляді справи, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя
Крівцов Д.А.