Справа № 404/9114/13-ц
Номер провадження 2/404/129/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року Кіровський
районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого - судді Галагана О.В.,

при секретарі - Кульчицькій В.В.,

за участю прокурора - Платонової М.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
відібрання малолітньої дитини, за
участю третіх осіб: ОСОБА_4, служба у
справах дітей виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, до
ОСОБА_2 про відібрання малолітньої
дитини та передачі її йому, як батьку
(а.с.2-5).

В подальшому збільшив позовні вимоги в
наслідок чого ухвалою суду від 25 грудня
2013 року на задоволення письмового
клопотання позивача залучено до
розгляду у справі в якості
співвідповідача ОСОБА_3 (а.с.55).

Остаточно просив суд :

Відібрати малолітню дитину ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Запоріжжя у
діда ОСОБА_2, який мешкає за адресою:
АДРЕСА_1 та у тітки ОСОБА_3, яка мешкає за
адресою : АДРЕСА_2 і передати дитину
батьку - ОСОБА_1 (а.с.51-52).

На обґрунтування вимог у позові та
заяві про залучення співвідповідача,
зазначено, що позивач та ОСОБА_4 мають
спільну дитину - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. У
зареєстрованому шлюбі вони не
перебували, разом проживали у м.
Запоріжжі. Син мешкав з матір'ю, а він
приймав участь у його вихованні,
постійно з ним спілкувався.

У 2011 році ОСОБА_4 виїхала за кордон на
довгий час і дитина проживала з
позивачем у м. Запоріжжя з серпня 2011
року до травня 2012 року. Позивач разом з
сином їздили до ОСОБА_4 в Румунію.

В кінці липня 2013 року ОСОБА_4 звернулась
до позивача з проханням дати згоду на
виїзд дитини за кордон для проживання,
на що він відмовив їй та заявив, що
дитина буде проживати з ним в Україні, і
у разі її виїзду згоден утримувати сина
і жити з ним. ОСОБА_4 заявила, що позивач
більше сина не побачить і 02 серпня 2013
року виїхала за кордон, а дитину
залишила у свого батька ОСОБА_2 в м.
Кіровограді.

Позивач неодноразово звертався з
проханням до відповідача про зустрічі
з дитиною, про те останній заявив, що в
нього немає дитини і він не обізнаний
про її місцезнаходження.

20 серпня 2013 року під час чергового
приїзду до м. Кіровограда, позивач не
зміг розшукати сина і звернувся до
міліції з заявою про зникнення дитини.
Працівники міліції провели відповідну
перевірку і з'ясували, що дитина
знаходиться з дідом ОСОБА_2.

Таким чином, позивач позбавлений
можливості бачитись з дитиною,
спілкуватись з ним, займатись його
вихованням, піклуватись про здоров'я,
його фізичний, духовний та моральний
розвиток, готувати його до
самостійного життя.

Зазначено, що матір дитини виїхала
проживати за кордон, покинула дитину
своєму батькові, який мешкає з жінкою,
яка є чужою для дитини, регулярно
виїжджає у відрядження і залишає
дитину з чужими людьми.

Вимоги до ОСОБА_3, яка доводиться
ОСОБА_2 дочкою обґрунтовані тим, що
дитина періодично проживає разом з нею
за адресою : АДРЕСА_2.

Позивач вважає, що виникли
правовідносини регулюються ст.ст. 141, 150,
151, 153, 157, 163 СК України.

Під час розгляду справи позивач та його
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі та просили їх
задовольнити з підстав викладених у
позові. В судове засідання 18 березня 2014
року позивач не з'явився, надав заяву
про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 просив у задоволенні
позову відмовити. Зазначав, що з часу
перебування дитини у нього ніколи не
перешкоджав у зустрічах батька з нею,
крім випадку коли позивач з'явився в
нічний час і дитина вже спала.

Вказав, що проживання дитини з ним була
вимушеною та тимчасовою мірою,
оскільки її мати - ОСОБА_4 виїхала
працювати за кордоні, а батько дитини
не дозволив її виїзд. Залишити дитину
з батьком не йшло мови, із-за його
байдужого відношення до неї, та одна з
підстав розлучення його доньки з
позивачем було побутове насилля в
сім'ї, свідком чого була дитина.

Дійсно спочатку дитина проживала з ним,
проте молодша донька - другий
відповідач у справі, звільнилась з
роботи та присвятила себе догляду за
дитиною за місцем реєстрації по вулиця
Жовтневої революції на час доки
вирішиться питання з виїздом дитини за
кордон. При цьому ОСОБА_4 постійно
підтримувала спілкування з сином за
допомогою Інтернету, та звернулась до
суду за місцем реєстрації позивача з
позовом про надання дозволу на виїзд
дитини за кордон.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з'явилась, повідомлялась належним
чином.

Третя особа ОСОБА_4 просила у
задоволенні позову відмовити,
посилаючись на зміст письмових
заперечень (а.с.107-110).

Зазначала, що ніколи не полишала
дитину, тимчасове її проживання з
дідусем та тіткою пов'язано з
неможливістю вивезти за кордон де вона
зараз працює із-за відсутності згоди на
це позивача. Спір з цього приводу з
відповідачем наразі триває. Працюючи
за кордоном постійно надсилала кошти
на утримання дитини, натомість позивач
на утримання дитини коштів добровільно
ніколи не надавав, а після подачі
позову про стягнення з нього аліментів
письмово просив у задоволенні позову
відмовити заперечуючи своє
батьківство (а.с.113-115).

Доводи позивача про існування періоду
з серпня 2011 р. по травень 2012 р. коли він
опікувався їх спільною дитиною не
відповідає дійсності, оскільки вони в
цей час всі разом перебували в Румунії,
та ОСОБА_1 у травні 2012року повернувся
додому сам після її побиття.
Спричинення їй тілесних ушкоджень
підтверджується медичною довідкою
(а.с.111, 112).

Вказувала, що решта доводів
позивача наведених у позові на його
обґрунтування не підтверджена
належними та допустимими доказами.
Після припинення спільного проживання
із позивачем син залишився проживати з
нею, спору з цього приводу не було,
вимог до неї про визначення місця
проживання сина із батьком не
пред'являлось.

Вважає, що оскільки на час
розгляду справи вона та дитина
проживають знову разом, то предмет
спору відсутній.

Прокурор проти задоволення позову
заперечила, зазначаючи, що
законодавчо-визначених підстав до
задоволення позову в межах його
обґрунтування не має.

Представник служби у справах дітей
виконавчого комітету Кіровоградської
міської ради вказала, що позов не
підлягає задоволенню, дитина проживає
в належних умовах, мати докладає всіх
зусиль щоб дитина проживала з нею.
Зазначила, що проживання дитини з
дідусем та тіткою є тимчасовим,
оскільки батько перешкоджає її виїзду
з матір'ю за кордон, що не суперечить
нормам чинного законодавства. Крім
того, умови проживання у батька значно
гірші ніж створені для дитини
відповідачами.

Суд, заслухавши думку учасників
процесу, дослідивши матеріали справи,
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог з наступних
підстав.

Судом встановлено, що 10 листопада 2009
року народився ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про
народження виданого Шевченківським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Запорізького міського
управління юстиції 16 січня 2010 року
(а.с.6). Батьками ОСОБА_5 вказано: ОСОБА_1
та ОСОБА_4. У зареєстрованому шлюбі
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не перебували.

Сторони підтвердили, що після
розірвання між ними стосунків, син
ОСОБА_5 залишився проживати з матір'ю,
проте коли виникло питання виїзду
дитини на постійне проживання з матір'ю
у Румунію, де остання професійно грає в
гандбол , позивач відмовився надати
відповідний дозвіл.

Сторони підтвердили, що на час
розгляду справи ОСОБА_5 вже проживав
переважно із тіткою - ОСОБА_3 за адресою:
АДРЕСА_2.

Згідно актів обстеження умов
проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за
адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, для
проживання дитини створені належні
умови, в наявності окрема кімната,
дитяче ліжко, іграшки та дитячий одяг
(а.с. 103, 104).

ОСОБА_2 за місцем проживання
характеризується позитивно, є фізичною
особою-підприємцем (а.с.105,106).

Квартира в якій проживає та
зареєстрований позивач, належить його
матері ОСОБА_7, розташована в АДРЕСА_3.
Згідно акту обстеження умов проживання
вказаної квартири, в квартирі наявні
умови для проживання малолітньої
дитини, проте відсутнє окреме спальне
місце для дитини (а.с.11, 12, 13-14, 71).

Позивач працює на посаді
менеджера по продажам з 02.09.2013 року на
ВАТ «НПП «Укрспецтех» (а.с.15).

Згідно судово-медичного
свідоцтва, зафіксовано отримання
ОСОБА_4 07.05.2012 року в Румунії тілесних
ушкоджень завданих з її слів внаслідок
протиправних дій позивача (а.с.111, 112).

Існування спору з приводу виїзду
дитини за кордон підтверджено як
сторонами в судовому засіданні, так і
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами (а.с.121, 122).

Згідно ст.141 СК України мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що
питання виховання дитини вирішується
батьками спільно. Той із батьків, хто
проживає окремо від дитини,
зобов'язаний брати участь у її
вихованні і має право на особисте
спілкування з нею. Той із батьків, з ким
проживає дитина, не має права
перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини. Батьки
мають право укласти договір щодо
здійснення батьківських прав та
виконання обов'язків тим з них, хто
проживає окремо від дитини. Договір
укладається у письмовій формі та
підлягає нотаріальному посвідченню.
Той з батьків, хто проживає з дитиною, у
разі його ухилення від виконання
договору зобов'язаний відшкодувати
матеріальну та моральну шкоду, завдану
другому з батьків.

Згідно з частиною 1 статті 3
Конвенції «Про права дитини»,
схваленої резолюцією 44-сесії
Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20
листопада 1989 року, ратифікованої
Постановою ВР України від 27 лютого 1991
року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до принципу 6
Декларації прав дитини від 20 листопада
1959 року, яким проголошено, що дитина для
повного і гармонійного розвитку її
особистості потребує любові і
розуміння. Вона має, коли це можливо,
рости під опікою і відповідальністю
своїх батьків і в усякому випадку в
атмосфері любові і моральної та
матеріальної забезпеченості,
малолітня дитина не повинна, крім тих
випадків, коли є виключні обставини,
бути розлучена зі своєю матір'ю.

Дійсно, батьки мають переважне
право перед іншими особами на те, щоб
малолітня дитина проживала з ними, як
то передбачено ч.1 ст.163 СК України.

Згідно ч. 2 ст. 151 СК України,
батьки мають право залучати до
виховання дитини інших осіб,
передавати її на виховання фізичним та
юридичним особам.

У відповідності до ч.2 статті 163 СК
України батьки мають право вимагати
відібрання малолітньої дитини від
будь-якої особи, яка тримає її у себе не
на підставі закону або рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 163 СК України суд
може відмовити у відібранні
малолітньої дитини і переданні її
батькам або одному з них, якщо буде
встановлено, що це суперечить її
інтересам.

Очевидним є, що із права
батьків на особисте виховання дитини
випливає їхнє переважне право перед
іншими особами на те, щоб малолітня
дитина проживала з ними Право
батьків проживати з дитиною включає в
себе право батьків:

- на визначення місця проживання
малолітньої дитини (ст. 160 СК),

- право батьків вимагати від інших осіб
утримуватися від самочинних дій щодо
зміни місця проживання малолітньої
дитини (ст. 162 СК),

- їхнє право вимагати повернення дітей
від будь-якої особи, яка тримає її у
себе не на підставі закону або рішення
суду (ч. 2 ст. 163 СК). :

Проте, згідно вимог статей 160, 161 СК
України передбачено, що місце
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків. У випадку, якщо мати та батько,
які проживають окремо, не дійшли згоди
щодо того, з ким із них буде проживати
малолітня дитина, спір між ними може
вирішуватися органом опіки та
піклування або судом. Під час
вирішення спору щодо місця проживання
малолітньої дитини беруться до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особиста
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 162 Сімейного
Кодексу України якщо один з батьків або
інша особа самочинно, без згоди другого
з батьків чи інших осіб, з якими на
підставі закону або рішення суду
проживала малолітня дитина, або
дитячогр закладу (установи), в якому за
рішенням органу опіки та піклування
або суду проживала дитина, змінить її
місце проживання, у тому числі способом
її викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Судом не встановлено підстав для
відібрання дитини та передачі її
батьку.

Так, місце проживання дитини є
невизначеним. ОСОБА_1 не заперечував, що
після розірвання відносин з ОСОБА_4
дитина залишилась проживати разом з
нею. Позивач не намагався встановити
час та місце зустрічей з дитиною у
визначений законом спосіб, як і
визначити місце проживання дитини в
разі наявного спору з цього приводу.
Саме в останньому випадку суд при
розгляді справ такої категорії
з'ясовує прихильність дитини до
кожного з батьків, запобігає в
отриманні нею психологічних травмам
за різкої зміни обстановки та оточення.

Також, Сімейний кодекс не містить
обмежень у проживанні дитини з
дідусем, бабусею або іншим родичем в
разі тимчасової відсутності когось із
батьків з ким проживала дитина, в той
час, як зміст ст. 163 СК України визначає
переважне право проживання дитини з
батьками на постійній основі за
неможливості одного з них опікуватись
нею.

Крім наведеного, суд бере до
уваги, що в судовому засіданні 18
березня 2014 року ОСОБА_4, пояснила, що
дитина зараз проживає з нею і вона
продовжує вирішувати питання його
виїзду з нею за кордон. Суд вважає
доведеним, що ОСОБА_4 весь час після
отримання роботи у Румунії вчиняла дії
направлені на можливість спільно
проживати із сином, проте саме
відсутність згоди позивача, а не інші
наведені у позові обставини
перешкоджають перебуванню разом
матері та дитини.

Розглянувши справу в межах заявлених
позовних вимог, дослідивши всебічно,
повно, безпосередньо та об'єктивно
наявні у справі докази, оцінив їх
належність, допустимість,
достовірність, достатність і взаємний
зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі
обставини справи, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, з урахуванням того, що
відповідно до ст.1 ЦПК України
завданням цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених або оспорюваних прав, свобод
чи інтересів фізичної особи, суд дійшов
висновку про відмову у задоволенні
позову.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про відібрання малолітньої
дитини, за участю третіх осіб: ОСОБА_4,
служба у справах дітей виконавчого
комітету Кіровоградської міської ради
- відмовити.

Судові витрати залишити по фактично
понесеними позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Кіровоградської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Кіровського районного суду
м.Кіровограда О. В. Галаган