АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5337/13
інстанції - Виниченко Л.М.
Доповідач - Желепа О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних спав
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Кабанченко О.А., Рубан
С.М.

при секретарі: Онищенко О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 26 лютого 2014
року в справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, треті особи: Головне управління
юстиції в м. Києві, Реєстраційна служба
Головного управління юстиції в м.
Києві, Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання договору дарування
кватири недійсним та застосування
наслідків недійсності правочину, -
Заслухавши доповідь судді Желепи
О.В., пояснення представників сторін,
експерта, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 у якому за уточненими вимогами
просила визнати недійсним договір
дарування квартири від 31 січня 2011 року,
посвідчений та зареєстрований в
реєстрі за № 84 приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, повернути сторони у
попередній стан та скасувати державну
реєстрацію права власності на квартиру
АДРЕСА_1 за відповідачем (а.с. 163-166 т. 1).

Вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1
року померла їхня з відповідачем мати
ОСОБА_6. За її заявою від 23.09.2011 р.
Десятою Київською державною
нотаріальною конторою було відкрито
спадкову справу. З відповіді на запит
нотаріуса до Київського міського БТІ
з`ясувалось, що квартира АДРЕСА_1 була
подарована ОСОБА_6 відповідачу 31 січня
2011 року.

Договір дарування квартири позивачка
вважає недійсним у зв»язку з тим, що на
час його укладення її мати ОСОБА_6 за
станом здоров`я не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла ними
керувати.

При цьому зазначала, що ОСОБА_6 з 2009 року
часто відчувала болі в області серця,
головний біль, нерідко забувала імена,
хвилювалась за свого чоловіка, який вже
помер, плутала відповідача зі своїм
онуком, систематично чула неіснуючі
звуки, їй ввижалось, що хтось постійно
дзвонить у двері. Стан здоров»я
свідомості її матері різко погіршився
з осені 2011 року коли вона вже не
усвідомлювала де знаходиться, бачила
неіснуючих тарганів, інших комах.

14.01.2011 року ОСОБА_6 була госпіталізована
до Київської міської клінічної лікарні
швидкої медичної допомоги, де також
виявляла ознаки неадекватності
сприйняття оточуючої реальності,
оскільки не розуміла де знаходиться, не
пам`ятала свого імені, своїх дітей,
намагалась знищувати неіснуючих комах,
вживати будь-що схоже на ліки,
намагалась кудись йти, чула неіснуючі
звуки. 11 лютого 2011 року лікарем
відділення до ОСОБА_6 був викликаний
лікар-психіатр, яка діагностувала
психічні розлади у їх матері.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 26 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи Головне
управління юстиції в м. Києві,
Реєстраційна служба Головного
управління юстиції в м. Києві,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання договору дарування
квартири недійсним та застосування
наслідків недійсності правочину
задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування
квартири АДРЕСА_1 від 31 січня 2011 року,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4, зареєстрований у
реєстрі за № 84.

В решті вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням
відповідач через свого представника
подав апеляційну скаргу, в якій просив
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення яким в задоволенні позову
відмовити.

Скаргу обгрутовував тим, що суд не
надав належної правової оцінки
висновку судово-психіатричної
експертизи , який є суперечливим та
показам всіх допитаних судом свідків.

Так суд не врахував покази свідків:
нотаріуса, яка посвідчувала правочин,
та ОСОБА_7, який також є лікарем і
повідомив суду, що ОСОБА_6 була
адекватною та його впізнавала.

Суд не врахував, що висновок експертів
ґрунтується лише на показах свідка
ОСОБА_8, яка є лікарем психіатром і
давала суду пояснення у вигляді
припущень.

На підтвердження того, що висновок
проведеної судом експертизи є
суперечливим до апеляційної скарги
представник відповідача надав
висновок спеціаліста відповідно до
якого, діагноз встановлений лікарем
психіатром ОСОБА_6 не відповідає даним
медичної документації . Також у
висновку спеціаліста рекомендовано
проведення повторної
судово-психіатричної експертизи.

В судовому засіданні апеляційного суду
представники відповідача доводи
скарги підтримали.

Представник позивача заперечував
проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів
поданої апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість постановленого судом
рішення, колегія суддів приходить до
висновку, що вона не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов»язується передати в майбутньому
другій стороні (обдарованому)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п»ятою ст. 203 цього
Кодексу.

Перелік вказаних норм включає в себе
вимоги про те, що волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі (ч. З
ст. 203 ЦК України).

Відповідно ст. 225 ЦК України, правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Задовольняючи позов частково, суд
вважав встановленими такі обставини.

Згідно договору дарування квартири від
31 січня 2011 року, посвідченого приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі за № 84,
ОСОБА_6 подарувала квартиру АДРЕСА_1
своєму сину - відповідачу ОСОБА_2,а (а.с. 1
т. 1).

Як вбачається із свідоцтва про смерть,
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 7
т. 1).

Згідно довідки про причину смерті № 32
від 25.03.2011 р., причиною смерті ОСОБА_6
стало ЛІХС: атеросклеротичний
кардіосклероз (а.с. 108 т. 1).

Як вбачається із записів у медичній
карті стаціонарного хворого та із
виписки № 1272, ОСОБА_6 з 14.01.2011 року по
15.02.2011 року знаходилась на
стаціонарному лікуванні в Київській
міській клінічній лікарні швидкої
медичної допомоги. В медичній
документації міститься запис огляду
хворої 11.02.2011 року психіатром, при цьому
встановлений діагноз: церебральний
артеросклероз з недоумством,
сплутаність свідомості у вечірній та
нічний час, іпохондричний синдром.

Судом першої інстанції була допитана у
якості свідка лікар психіатр ОСОБА_8,
яка засвідчила, що вона оглядала хвору
ОСОБА_6 та поставила вищевказаний
діагноз, оскільки ОСОБА_6 мала сплутану
свідомість, не могла відповісти на
жодне її питання, була дезінформованою
у часі та просторі, нічого не знала та
не розуміла, не могла пояснити дату
свого народження, який зараз рік, була в
глибокому недоумстві.

Відповідно до вимог ст. 145 ЦПК України,
ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 16.07.2013 року у даній справі
була призначена посмертна
судово-психіатирична експертиза (а.с.
179,180 т. 1).

За складеним висновком в Акті
посмертної комісійної
судово-психіатичної експертизи № 713
від 30.08.2013 року, ОСОБА_6 у період
укладення договору дарування квартири
31.01.2011 року страждала на стійкий
хронічний психічний розлад у вигляді
органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу з недоумством, за
своїм психічним станом не
усвідомлювала значення своїх дій та не
могла керувати ними (а.с. 230-237 т. 1).

Оцінивши вказаний висновок в
сукупності з іншими доказами,
допитавши в судовому засіданні
експерта ОСОБА_9, колегія суддів
приходить до висновку, що ті обставини
справи, які суд вважав встановленими є
доведеними.

Висновок суду про доведеність позовних
вимог відповідає встановленим
обставинам справи та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги з приводу
ненадання належної оцінки показам
нотаріуса, яка посвідчувала правочин, а
також свідка ОСОБА_7, колегія суддів не
приймає тому, що суд правильно оцінив
покази цих свідків в сукупності з
іншими доказами.

При цьому колегія суддів також
виходить з правових позицій Верховного
Суду України, висловлених при розгляді
аналогічних справ, які відповідно до
ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими до
застосування, відповідно до яких,
висновок про тимчасову недієздатність
учасника правочину, слід перш за все
робити, на основі доказів, які свідчать
про внутрішній, психічний стан особи в
момент вчинення правочину. Хоча
висновок експертизи є лише одним із
доказів у справі і йому слід давати
належну оцінку в сукупності з іншими
доказами, будь-які зовнішні обставини
(показання свідків про поведінку особи
тощо) мають лише побічне значення для
встановлення того, чи була здатною
особа в конкретний момент вчинення
правочину розуміти значення своїх дій
та керувати ними.

Доказів на спростування висновку,
проведеної судом першої інстанції
судово-психіатричної експертизи
відповідач до суду першої інстанції не
надав.

Посилання на висновок спеціаліста
долучений відповідачем до апеляційної
скарги, колегія суддів не приймає
виходячи з вимог ст.. 303 ЦПК України. Так
як про цей доказ не заявлялось в суді
першої інстанції, не зважаючи на те, що
судове засідання 26 лютого 2014 року
відбувалось за участі представника
відповідача. Крім того спеціаліст який
зробив висновок на вимогу відповідача
не попереджався про кримінальну
відповідальність, а також надав
висновок з правового питання, щодо
необхідності призначення в справі
повторної судово-психіатричної
експертизи. При цьому таке рішення
відповідно до ст. 150 ЦПК України, за
наявності правових підстав приймає
суд. В суді першої інстанції клопотання
про проведення повторної
судово-психіатричної експертизи не
заявлялось.

Враховуючи , що висновок
проведеної судом експертизи містить
детальний аналіз психічного стану
ОСОБА_6 в період складання договору, з
врахуванням показів лікаря психіатра,
яка обстежувала хвору в лютому 2011 року,
та пояснила суду , що остання
перебувала в тяжкому психічному стані,
який не міг суттєво змінитись за
короткий проміжок часу з кінця січня по
лютий 2011 року, а також з урахуванням
показів експерта ОСОБА_9, які були
надані в судовому засіданні
апеляційного суду підстави для
призначення в справі повторної
судово-психіатричної експертизи
відсутні, так як у суду відсутні
підстави вважати що висновок
експертів, досліджений судом першої
інстанції є необґрунтованим, або таким
що суперечить іншим матеріалам справи.

Доводи представників відповідача з
приводу відсутності в медичній
документації ОСОБА_6 до лютого 2011 року
будь-яких відомостей щодо психічних
розладів останньої, колегією не
приймаються, так як відсутність таких
записів, як пояснив експерти в судовому
засіданні, пояснюється тим, що до
лютого 2011 року хвора не обстежувалась
лікарями-психіатрами, а лікарі
терапевти не завжди відображають
психічний стан хворих.

Враховуючи, що ні суду першої
інстанції ні апеляційному суду
відповідачем не було надано
беззаперечних доказів про те, що
лікар-психіатр ОСОБА_8 встановила 11
лютого 2011 року не вірний діагноз
ОСОБА_6, а також, що мала підстави
давати суду завідомо-неправдиві покази
в якості свідка, щодо психічного стану
особи на час укладання правочину,
колегія суддів вважає, що висновок
проведеної судом посмертної
судово-психіатричної експертизи, в
основу якого були покладені записи та
покази вказаного лікаря є належним та
допустимим доказом по справі. Інші
докази на які посилається відповідач,
покази нотаріуса, інших свідків, які не
узгоджуються з проведеною судом
експертизою не можуть бути враховані,
тому, що вказані особи не мають
відповідної спеціальної освіти в
галузі психіатрії і не можуть
кваліфіковано визначати психічний
стан особи.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду не
спростовують .

Рішення суду першої інстанції ухвалене
без порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому керуючись
ст. 308 ЦПК України, колегія суддів
відмовляє в задоволенні апеляційної
скарги.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 26 лютого 2014 залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді: