Справа № 444/2843/13
Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/1927/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Жовківського районного суду
Львівської області від 13 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Рава-Руської міської ради Львівської
області, треті особи - ОСОБА_5,
Рава-Руська державна нотаріальна
контора, про визнання права власності
на спадкове майно, визнання недійсними
та скасування рішень, свідоцтв,
реєстрації, -

встановила:

рішенням Жовківського районного суду
Львівської області від 13 грудня 2013 року
у задоволені позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач, просить
його скасувати й ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його вимоги, визнати
прийняття ним ? частки спадкового майна
шляхом фактичного вступу у володіння
спадковим майном та визнати недійсними
оспорюванні правочини, посилаючись на
те, що районний суд невірно застосував
норми матеріального права та прийшов
до висновків, які не відповідають
фактичним обставинам справи. Так,
зокрема, апелянт зазначає, що він у
шестимісячний строк після смерті
батька прийняв спадкове майно,
оскільки став проживати у спірному
будинковолодінні та був
зареєстрований у будинку, що
підтверджується матеріалами справи.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників
процесу - позивача ОСОБА_2 на
підтримання апеляційної скарги,
відповідача ОСОБА_3 та її представника
ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5 на
заперечення апеляційної скарги,
вивчивши матеріали та обставини
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід задовольнити частково з наступних
підстав.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва (створення
майна).

Якщо договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

До завершення будівництва (створення
майна) особа вважається власником
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в
абзаці першому цієї частини, може
укласти договір щодо об'єкта
незавершеного будівництва, право
власності на який реєструється
органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно на
підставі документів, що підтверджують
право власності або користування
земельною ділянкою для створення
об'єкта нерухомого майна,
проектно-кошторисної документації, а
також документів, що містять опис
об'єкта незавершеного будівництва.

Встановлено, що в вересні 2013 року
ОСОБА_2 звернувся до суду та, з
уточненням і доповненням позовних
вимог, просив визнати недійсними та
скасувати: рішення виконкому
Рава-Руської міської ради від 24.10.2010
року № 154 «Про оформлення права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
на ОСОБА_6»; Свідоцтво про право
власності на нерухоме майно від 15.10.2010
року, виданого на ім'я ОСОБА_6 на
житловий будинок АДРЕСА_1 рішення від
10.11.2010 року про державну реєстрацію
прав ОСОБА_6 на житловий будинок
АДРЕСА_1; Свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, видане
Рава-Руською державою нотаріальною
конторою ОСОБА_3 17.06.2013 року; державну
реєстрацію прав власності ОСОБА_3 на
житловий будинок АДРЕСА_1 рішення
виконкому Рава-Руської міської ради №
329 від 21.12.1994 року про передачу в
приватну власність земельної ділянки
у АДРЕСА_1 і виданий на підставі цього
рішення Акт про право приватної
власності на землю.

Крім того, позивач просив визнати за
ним право власності на 1/3 частину
будинковолодіння і 1/3 частину
земельної ділянки у АДРЕСА_1, що є
спадковим майном після смерті батька
ОСОБА_7

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що його батьку - ОСОБА_7, належало
будинковолодіння АДРЕСА_1 Після
смерті батька спадщину фактично
прийняла його дружина - ОСОБА_6, він
(позивач) та дочка спадкодавця ОСОБА_5,
яка на момент смерті батька була
неповнолітньою. А відтак, посилаючись
на викладене, апелянт зазначав, що
оформлення будинковолодіння на матір,
яка згодом заповіла це
будинковолодіння на дочку ОСОБА_3
(сестру позивача), та подальше
оформлення права власності на останню,
є протиправним. Тому просив
задовольнити його вимоги.

Відмовляючи у задоволенні вимог
позивача районний суд виходив з того,
що після смерті батька, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, позивач у
шестимісячний строк не прийняв
спадщину, був зареєстрованим у спірне
будинковолодіння після цього строку,
до нотаріальної контори про прийняття
спадщини не звертався.

Але повністю з таким висновком колегія
суддів погодитись не може з наступних
підстав.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
районного суду не відповідає.

Встановлено, що 21 лютого 1973 року
рішенням виконавчого комітету
Рава-Руської міської Ради депутатів
трудящих за № 24 «Про відведення
земельної ділянки під будівництво
житлового будинку гр. ОСОБА_7», батьку
позивача, було виділено земельну
ділянку під будівництво житлового
будинку в АДРЕСА_1 (на даний час АДРЕСА_1)
площею 600 кв. м. (а.с.8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 році ОСОБА_7 помер, що
стверджується свідоцтвом про смерть
(а.с.15).

Відносини спадкування регулюються
правилами ЦК 2003 р., якщо спадщина
відкрилася не раніше 1 січня 2004 р.

У разі відкриття спадщини до
зазначеної дати застосовується чинне
на той час законодавство, зокрема
відповідні правила ЦК 1963 р., у тому
числі щодо прийняття спадщини, кола
спадкоємців за законом. (п.1 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
30.05.2008 р. «Про судову практику у справах
про спадкування» та виходячи із змісту
п.п.4, 5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 р.).

Відповідно до ст.525 ЦК УРСР (який діяв на
час виникнення спірних правовідносин)
часом відкриття спадщини визнається
день смерті спадкодавця, а при
оголошенні його померлим - день,
зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Встановлено, що до дня смерті ОСОБА_2
спірний будинок не був завершений
будівництвом та прийнятий в
експлуатацію, а відтак спадкоємець
також не набуває права власності у
порядку спадкування.

В п.8 постанови від 30.05.2008 №7 «Про судову
практику у справах про спадкування»
Пленум Верховного Суду України
зазначив, що якщо будівництво
здійснювалося згідно із законом, то у
разі смерті забудовника до завершення
будівництва його права та обов'язки як
забудовника входять до складу
спадщини. Таким чином, до спадкоємців
переходить не право власності на об'єкт
нерухомості, а права і обов'язки
забудовника-спадкодавця.

А відтак, якщо за життя спадкодавець не
набув права власності на житловий
будинок, земельну ділянку, то
спадкоємець також не набуває права
власності у порядку спадкування. До
спадкоємця переходять лише визначені
майнові права, які належали
спадкодавцеві на час відкриття
спадщини. Для набуття права власності у
встановленому законодавством порядку
спадкоємець повинен здійснити дії, які
необхідні для набуття права власності
на визначене нерухоме майно, зокрема на
житловий будинок, іншу споруду. Однак
таких дій ОСОБА_2 не вчиняв.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
на час спорудження спірного будинку
підзаконним нормативним актом, а саме -
Інструкцією про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56.

Відповідно до п.4 цієї Інструкції
реєстрації підлягали всі будинки і
домоволодіння в межах міст і селищ
міського типу УРСР, що належали
місцевим Радам депутатів трудящих,
державним, кооперативним і громадським
установам, підприємствам і
організаціям, а також ті будинки і
домоволодіння, які належали громадянам
на праві особистої власності.

Будинки, що підлягали реєстрації,
повинні були бути закінчені
будівництвом і прийняті в експлуатацію
за актом, затвердженим виконкомом
місцевої Ради депутатів трудящих.

Згідно спадкової справи № 106
спадкодавця ОСОБА_7, за прийняттям
спадщини після смерті ОСОБА_7
звернулась його дружина ОСОБА_6 і їй
було видане свідоцтво про право на
спадщину по закону (а.с.64-69).

Як вбачається з матеріалів справи та
інвентаризаційної справи спірного
будинковолодіння лише у вересні 2010
року виконавчим комітетом Рава-Руської
міської ради при розгляді заяви ОСОБА_6
(дружини спадкодавця та матері
позивача) про оформлення права
власності на спірний житловий будинок,
було встановлено, що заявниця
самовільно, без дозволу на виконання
будівельних робіт, завершила
будівництво індивідуального житлового
будинку житловою площею 92,2 кв. м.,
загальною площею 125,8 кв. м.

А відтак, виконком враховуючи
зазначене, подані ОСОБА_6 документи та
керуючись Тимчасовим порядком
прийняття в експлуатацію закінчених
будівництвом приватних житлових
будинків садибного типу, дачних та
садових будинків з господарськими
спорудами і будівлями, споруджених без
дозволу на виконання будівельних
робіт», Тимчасовим положенням про
порядок державної реєстрації права
власності на об'єкт нерухомого майна»
прийняв рішення про оформлення права
власності на спірний будинок за ОСОБА_6,
що стверджується рішенням виконавчого
комітету Рава-Руської міської ради від
24 вересня 2010 року № 154 «Про оформлення
права власності на житловий будинок
АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6.» (а.с.13).

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_6
15.10.2010 р. видано свідоцтво про право
власності на нерухоме майно
(вищевказаний житловий будинок) і це
право власності було зареєстроване за
ОСОБА_6, що стверджується витягом про
державну реєстрацію прав від 10.11.2010 р.
(а.с.6, 7).

Рішенням виконавчого комітету
Рава-Руської міської ради від 21.12.94 р. №
329 «Про передачу земельних ділянок у
приватну власність громадянам міста
Рава-Руська» виконкоми надав дозвіл
ОСОБА_6 на приватизацію присадибної
земельної ділянки по АДРЕСА_1, 2 площею
0,06 га для обслуговування житлового
будинку (а.с.50, 51).

Державним актом на право приватної
власності на землю, який виданий на
підставі вказаного вище рішення
виконкому, підтверджується
знаходження земельної ділянки площею
0,097 га для обслуговування житлового
будинку у власності ОСОБА_6 (а.с.10).

16 березня 2011 року ОСОБА_6 склала
заповіт, що посвідчений державним
нотаріусом Рава-Руської державної
нотаріальної контори Львівської
області, відповідно до якого все своє
майно заповіла дочці ОСОБА_3 (а.с.18).

Відповідно до положень ст.ст.1216-1218 ЦК
спадкування є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом. До складу спадщини входять усі
права та обов'язки, що належали
спадкодавцеві на момент відкриття
спадщини і не припинилися внаслідок
його смерті.

Як вбачається з свідоцтва про смерть
ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с.14).

З матеріалів спадкової справи № 44/2012,
спадкодавець ОСОБА_6, вбачається, що із
заявою про прийняття спадщини
звернулись позивач та ОСОБА_3

17 червня 2013 року ОСОБА_3 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом після смерті матері ОСОБА_6
(а.с.26).

Таким чином, встановлено, що за життя
спадкодавець (ОСОБА_7.) не набув права
власності на житловий будинок, а відтак
і позивач, як спадкоємець також не
набув права власності у порядку
спадкування.

Відповідно до ст.549 ЦК 1963 р., що діяв на
час відкриття спадщини після смерті
ОСОБА_7, визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину, якщо він фактично
вступив в управління або володіння
спадковим майном; якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути
вчинені протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини.

Відтак, з огляду на зазначену правову
норму для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв,
а саме вчинив певні передбачені
законом дії, які свідчать про його
волевиявлення на прийняття спадщини. У
протилежному випадку спадкоємець
вважається таким, що не прийняв
спадщину, і може порушувати питання
лише про продовження строку для
прийняття спадщини (в разі
застосування ст. 550 ЦК 1963 р.).

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням виконавчого комітету
Рава-Руської сільської Ради від 10
вересня 1987 року № 217-а «Про дозвіл на
прописку в незакінчений житловий
будинок гр. ОСОБА_2, АДРЕСА_1» було
надано дозвіл матері позивача на
прописку останнього в незакінчений
будівництвом житловий будинок (а.с.16).
Зазначені обставини не заперечив і
апелянт.

Таким чином, виходячи з пояснень
позивача, зазначеного рішення
виконавчого комітету, часу,
необхідного для оформлення реєстрації
позивача за вказаною адресою спірного
будинку позивач став проживати в
спірному будинку в шестимісячний строк
після смерті батька, однак будинок на
той час не був закінчений будівництвом
та прийнятий в експлуатацію, а відтак
не міг належати батьку позивача.

А відтак, з урахуванням викладеного,
посилання районного суду як на
підставу для відмови у задоволені
вимог позивача на те, що він у
шестимісячний строк не прийняв
спадщину, був зареєстрованим у спірне
будинковолодіння після цього строку та
те, що до нотаріальної контори про
прийняття спадщини не звертався, є
безпідставним з вище викладених
обставин.

А тому, рішення районного суду слід
скасувати й ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені вимог позивачу з
інших підстав обґрунтування відмови у
задоволені вимог, які викладені вище.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст.303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1
ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст.313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Жовківського районного суду
Львівської області від 13 грудня 2013 року
скасувати й ухвалити нове рішення, яким
у задоволені вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням законної сили.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.