Справа №442/2125/14-ц
Провадження №2/442/1019/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

заочне

23 квітня 2014 року Дрогобицький
міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Грабар Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Дрогобичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, в якому просить визнати
його таким, що втратив право на
користування житловим будинком
АДРЕСА_2. В обґрунтування вимог
покликається на те, що йому на праві
приватної власності належить вказаний
житловий будинок. Після одруження його
дочки, її чоловік ОСОБА_2 зареєстрував
своє місце проживання в такому будинку.
Однак він в даному будинку довгий час
не проживає, так як оселився з дружиною
та дітьми у м. Стебнику Львівської
області, проживає окремо від таких, а
саме АДРЕСА_1. Формальна реєстрація
відповідача у спірному будинку змушує
його інваліда ІІІ групи нести
додаткові витрати по оплаті
комунальних послуг, перешкоджає
вільному користуванню та
розпорядженню належним майном, а
добровільно знятися з реєстрації
відповідач не бажає.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримала та дала пояснення, які по
суті, змісту і мотивам відповідають
викладеному в позовній заяві. Жодних
речей відповідача у вказаному
житловому будинку немає. Більше того, у
нього є інше житло, де такий проживає зі
своїми родичами, його дії свідчать про
відсутність наміру повертатися до
спірного житла. Жодних перешкод щодо
користування вищевказаним житлом йому
не чинилося.

Відповідач на розгляд справи не
з'явився не повідомивши причин своєї
неявки, хоча належним чином був
повідомлений про час та місце розгляду
справи через оголошення в пресі, а тому
суд визнав його неявку неповажною та
провів розгляд у його відсутності.

Небажання відповідача надавати докази
в обґрунтування своїх заперечень проти
позову, зокрема з причини ухилення від
участі в судових засіданнях, дає суду
право при заочному розгляді справи
обмежитися доказами, наданими
позивачем, що повністю відповідає
положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України.

Суд, заслухавши пояснення учасників
судового засідання, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази у
сукупності, дійшов висновку, що позовна
заява підлягає до задоволення з огляду
на таке.

Позивач ОСОБА_1 є власником житлового
будинку АДРЕСА_2 (а.с.3-5).

Відповідно до копії будинкової книги, у
зазначеному вище житловому будинку є
зареєстрованими, зокрема, позивач та
відповідач ОСОБА_2 з 23.03.2007 року (а.с. 7- 8),
однак останній так і не проживав у
такому будинку ( довідка
Старокропивницької сільської ради від
20.03.2014 року №285 -а.с.9), а проживає АДРЕСА_1
(рішення Дрогобицького міськрайонного
суду від 23.01.2014 року у справі №442/149/14-ц -
а.с.11).

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном, власник має право
вимагати усунення відповідних
перешкод, зокрема, шляхом зняття особи
з реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом з тим одну із таких
вимог: 1) про позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2) про
позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою за
змістом ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні».

Права власника житлового будинку
визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником. Член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Відповідно ч. 4 ст. 156 ЦК України, до
членів сім`ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій ст. 64 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права і
обов'язки.

Згідно ст. 3 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" місце проживання
- адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

З роз'яснень, які містяться у п.11
Пленуму Верховного Суду України №2 від
12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" вбачається,
що на ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Беручи до уваги наведене та те, що
відповідач фактично добровільно
залишив спірне житло і в ньому не
проживає понад встановлені законом
терміни - понад один рік, не сплачує
комунальних послуг, його особисте
майно в будинку відсутнє, не бере
участі в утриманні житла, проживає
разом зі своїми родичами за іншою
адресою, суд приходить до висновку про
те, що такі його дії свідчать про втрату
інтересу до вказаного житла. Окрім
цього, будь-яких доказів щодо наявності
домовленостей щодо порядку
користування житловим будинком між
позивачем та відповідачем не здобуто, а
з наданих доказів вбачається, що він
самостійно залишив жиле приміщення і
протягом тривалого часу не намагався
вселитись у таке, тому його слід
визнати таким, що втратив право
користування житлового будинку
АДРЕСА_2.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 169, 209, 212-215, 224,226 ЦПК
України, суд -,

ВИРІШИВ :

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що
втратив право користування житловим
будинком АДРЕСА_2.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Львівської області через суд
першої інстанції шляхом подачі в
10-денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги, з подачею
її копії до апеляційної інстанції, а
особами, які не були присутні у
судовому засіданні під час його
проголошення -з дня отримання такого.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя А.П.
Івасівка