22-ц/775/160/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції
н е м У к р а ї н и
26 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
головуючого -
суддів -
Мальцевої Є.Є., Ткаченко Т.Б.,
при секретарі -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення порядку участі у
вихованні дитини і усунення перешкод у
вихованні дитини і спілкуванні з
дитиною, та зустрічним позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських
прав, третя особа - орган опіки та
піклування Орджонікідзевської
районної адміністрації Маріупольської
міської ради Донецької області, за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя Донецької області від
16 грудня 2013 року, -
В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_2, в якому просив встановити йому
порядок участі у вихованні і
спілкуванні з малолітнім сином ОСОБА_1
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без присутності
матері - відповідачки ОСОБА_2 щотижня в
понеділок, середу, п'ятницю, суботу,
неділю, із тривалістю кожного
побачення не менш трьох години, з її
дозволу, наданого йому письмово
безпосередньо перед побаченням із
сином, зобов'язати ОСОБА_2 припинити
чинити йому перешкоди у спілкуванні з
сином і в здійсненні його виховання. В
обґрунтування вимог зазначив, що в
період з 2006 року по липень 2007 року
проживав з відповідачкою ОСОБА_2 однією
сім'єю в Татарстані. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у
них народився син - ОСОБА_3. В липні 2007
року ОСОБА_2 разом із сином поїхала до
своїх батьків у Маріуполь, де
залишилася і не повернулася до
позивача. Однак він не переставав
цікавитися життям своєї сім»ї. Згодом
родина розпалася, відповідачка почала
чинити йому перешкоди у спілкуванні з
дитиною. 20 лютого 2009 року ОСОБА_1
звернувся до Орджонікідзевської
райдержадміністрації, комісією по
захисту прав дитини винесено рішення ,
яким встановлено порядок його участі у
вихованні сина, зокрема, щотижня в
суботу з 16-00 год до 19-00 год. за місцем
проживання відповідачки в АДРЕСА_1 в
присутності матері. Однак ОСОБА_2
продовжує чинити перешкоди позивачу у
спілкуванні з дитиною, чим порушує
права ОСОБА_1 та шкодить повноцінному
Заперечуючи проти первісного позову,
ОСОБА_2 звернулася до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому
просила позбавити його батьківських
прав відносно малолітнього сина -
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На мотивування
позову вказувала, що в період з 2006 року
по липень 2007 року проживала з
позивачем однією сім'єю у Російській
Федерації. ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них
народився син ОСОБА_3. В липні 2007 року
вона переїхала до своїх батьків у м.
Маріуполь, в серпні 2007 року до неї
переїхав ОСОБА_1, вони прожили однією
сім'єю до грудня 2007 року. Спільне життя
з відповідачем не склалося, він не мав
наміру створювати сім'ю, між сторонами
часто виникали сварки. З січня 2008 року
по травень 2009 року відповідач
відвідував дитину лише декілька разів.
З травня 2009 року по лютий 2010 року
відповідач не відвідував сина, за рік
його відсутності син забув про батька,
а з березня 2010 року по січень 2011 року
відповідач бачився із сином всього
декілька разів. ОСОБА_2 не чинила
перешкод відповідачу у зустрічах із
сином, однак при кожній зустрічі він
сам влаштовував конфлікти. Його
поведінка негативно вплинула на
психічний стан дитини. Позивачка
декілька разів зверталася з цього
приводу до міліції. Особисті дані
ОСОБА_1 не дозволяють довіряти йому
дитину, оскільки він був судимий за
кримінальні злочини. Дитина постійно
проживає разом із матір'ю, яка створила
всі умови для проживання та утримання
дитини. Відповідач більше двох років не
спілкується із сином, не турбується про
нього, таким чином ухиляється від його
виховання. Крім того, відповідач не має
постійного місяця проживання у
м.Маріуполі, тобто відсутні умови для
його зустрічей із дитиною.
Рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 16 грудня 2013 року
в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення порядку участі
у вихованні дитини і усунення перешкод
у вихованні дитини і спілкуванні з
дитиною, третя особа - орган опіки та
піклування Орджонікідзевської
районної адміністрації Маріупольської
міської ради Донецької області -
відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено -
позбавлено батьківських прав ОСОБА_1
відносно малолітнього сина - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

З рішенням суду не погодився ОСОБА_1, в
апеляційній скарзі просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
задовольнити його позовні вимоги у
повному обсязі, а в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити. В
скарзі посилається на порушення норм
матеріального та процесуального права,
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають істотне значення для справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_1, його представника ОСОБА_5, які
просили апеляційну скаргу
задовольнити, заперечення ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_6, які просили
скаргу відхилити, розглянувши справу
згідно із ч. 2 ст. 305 ЦПК України у
відсутність повідомленого про дату і
час розгляду справи представника
органу опіки і піклування
Орджонікідзевської рай адміністрації
Маріупольської міської ради,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, з наступних підстав.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права, а також розгляд і вирішення
справи неповноважним судом; участь в
ухваленні рішення судді, якому було
заявлено відвід на підставі обставин,
що викликали сумнів у неупередженості
судді, і заяву про його відвід визнано
судом апеляційної інстанції
обґрунтованою; ухвалення чи підписання
рішення не тим суддею, який розглянув
справу.

Як встановлено судом і
підтверджується матеріалами справи,
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає з матір'ю;
батько має аліментні зобов"язання щодо
дитини за судовим рішенням.

Задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_2 достатньо довела суду, що ОСОБА_1
ухиляється від виконання своїх
обов'язків відносно малолітнього
сина: не піклується про його фізичний
і духовний розвиток, відвідування
навчального закладу, не забезпечує
лікування дитини, що негативно впливає
на фізичний розвиток сина як складову
виховання; не спілкується з сином в
обсязі, необхідному для його
нормального самоусвідомлення; не надає
дитині доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяє
засвоєнню ним загальновизнаних норм
моралі, не виявляє інтересу до його
внутрішнього світу, що дало підстави
суду прийти до висновку про
позбавлення його батьківський прав, і,
відповідно, для відмови в первісному
позові про встановлення порядку участі
у вихованні дитини.

З такими висновками суду колегія
суддів не може погодитися з огляду на
наступне.

Відповідно до ст.213 України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обгрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Але оскаржуване рішення таким вимогам
не відповідає.

Судом встановлено і підтверджується
матеріалами справи, що згідно з
висновком психолога від 17.04.2009 року, як
батько ОСОБА_1, так і мати ОСОБА_2 за
своїми психологічними діагностиками
не позбавлені можливості виховувати
дитину - малолітнього ОСОБА_1 ОСОБА_3.

Також встановлено, що ОСОБА_1 проживає
на території Російської Федерації,
працює, отримує заробітну плату в
розмірі 11 000 руб. З 05.05.2011 року, на роботі
характеризується позитивно.

ОСОБА_1 ОСОБА_3 проживає по АДРЕСА_2
разом із матір'ю ОСОБА_2. Згідно з
довідкою ПП «Альянс-Гіс» ОСОБА_1 ніколи
не проживав та не був зареєстрований за
вищевказаною адресою.

Малолітній ОСОБА_1 ОСОБА_3 за місцем
відвідування ясел-садочка № 47
характеризується позитивно. Його
вихованням та навчанням займається
мати, баба і дід. Отримує
консультативну допомогу у педіатра і
спостерігається у нього з лютого 2011
року. Потребує спостереження
гастроентеролога, лікування і
санаторно-курортного лікування. На
прийом до лікарів приходить завжди
тільки мати дитини та виконує всі
рекомендації та призначення. Крім того,
дитина отримує консультативну
допомогу у невролога, відвідує
психокорекційні заняття по мірі
необхідності, спостерігається у
дитячого ендокринолога, відвідує
заняття логопеда з 01.03.2011 року. При
цьому до лікарів приходить тільки
мати.

Мати дитини - ОСОБА_2 працює в
Центральній юридичній консультації на
посаді помічника адвоката з 16.03.2013 року,
середній розмір заробітної плати - 1163,75
грн. На обліках в наркологічному
диспансері та психіатричній лікарні
не перебуває.

Згідно актів обстеження умов
проживання, дитина - ОСОБА_1 ОСОБА_3
проживає разом із матір'ю ОСОБА_2 та
бабусею у двокімнатній квартирі. Мати
займається вихованням сина, в квартирі
створені усі необхідні умови для
проживання і виховання дитини.

Висновок спеціаліста
міжрегіонального юридичного центру
бюро експертиз від 10.06.2013 року свідчить
про те, що дитина - ОСОБА_1 ОСОБА_3 до
своєї матері ОСОБА_2 відноситься як до
частини себе, любить її, сприймає свого
біологічного батька ОСОБА_1 з почуттям
страху, спогади про батька носять
негативний емоційний досвід для нього,
а ситуації, пов'язані з ним є
психотравмуючими для дитини.
Відсутність взаємовідносин з
біологічним батьком позитивним чином
впливає на його психоемоційний стан. З
роками спогади, пов'язані з батьком і
які нанесли визначний негативний
досвід, при формуванні особистості
хлопчика втрачають свою кольоровість
і не будуть провокувати психоемоційні
неадекватні спалахи у хлопчика.

З відповіді служби у справах дітей
Орджонікідзевської районної
адміністрації від 05.06.2013 року
вбачається, що ОСОБА_1 до органу опіки
та піклування і служби у справах дітей
з питань усунення перешкод з боку
ОСОБА_2 у вихованні сина і спілкуванні
з ним в період з січня 2011 року і по
даний час не звертався.

Постановами від 13 січня 2013 року та від 16
лютого 2009 року за заявами ОСОБА_2
відмовлено в порушенні кримінальних
справ відносно ОСОБА_1 за фактом
погроз ОСОБА_2 та її родині фізичною
розправою. Як пояснювали сторони
апеляційному суду, конфлікти
виникали між ним, коли ОСОБА_1 приходив
до неї для зустрічей із сином, і у
ініціюванні конфліктів сторони
звинувачують одне одного.

Згідно з висновком органу опіки та
піклування Орджонікідзевської
районної адміністрації Маріупольської
міської ради від 13 грудня 2013 року,
враховуючи малолітній вік та стан
здоров'я дитини, орган опіки та
піклування клопоче перед судом про
залишення графіку спілкування ОСОБА_1
з малолітнім сином ОСОБА_3, який було
встановлено комісією з питань захисту
прав дитини - щотижня у суботу з 16-00
год. по 19-00 год. за місцем фактичного
проживання матері ОСОБА_2.

Обгрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1
посилався на те, що відповідачка
перешкоджає йому брати участь у
вихованні дитини. Апеляційному суду
пояснював, що він проживає в іншій
країні, має рідкі можливості для
відвідування дитини, але кожний раз в
нього виникав конфлікт при зустрічі з
ОСОБА_2 з приводу його участі у
вихованні дитини, тому він не намагався
більш відвідувати сина до вирішення
спору в законному порядку. ОСОБА_2 на
мотивування позову посилалася на те, що
ОСОБА_1 не часто буває в Україні, не дбає
регулярно про фізичний розвиток і
здоров'я дитини, ухиляється від
виконання своїх батьківських
обов'язків щодо виховання та
матеріального утримання дитини,
захисту прав її прав та інтересів,
оскільки має заборгованість по сплаті
аліментів. Крім того, посилалася на те,
що дитина є маленькою, і рідкі зустрічі
сина з батьком руйнують його душевний
спокій, а батько негативно впливає на
дитячу психіку.

Як встановлено законом, батьки можуть
бути позбавлені батьківських прав
тільки з підстав, передбачених статтею
164 СК України у випадках: якщо вони не
забрали дитину з пологового будинку;
або з іншого закладу охорони здоров'я
без поважної причини і протягом шести
місяців не виявляли щодо неї
батьківського піклування; ухиляються
від виконання своїх обов'язків по
вихованню дитини; жорстоко поводяться
з дитиною; є хронічними алкоголіками
або наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини; засуджені
за вчинення умисного злочину щодо
дитини.

Пленум Верховного Суду України в п.15
постанови від 30 березня 20107 року №3
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»
роз'яснив, що, розглядаючи справи даної
категорії, судам слід мати на увазі, що
позбавлення батьківських прав, тобто
наданих батькам до досягнення дитиною
повноліття прав на її виховання, захист
її інтересів, є крайнім заходом впливу
на осіб, які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування вирішується лише після
повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи та
характеру ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема, не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування своїми
обов'язками.

Відповідно до положень ч.4,5 ст.19 СК
України при розгляді судом спорів щодо
участі одного з батьків у вихованні
дитини, місця проживання дитини,
позбавлення та поновлення
батьківських прав обов'язковою є
участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Всупереч вимогам закону суд першої
інстанції ухвалив рішення про
позбавлення батьківських прав без
письмового висновку органу опіки та
піклування про доцільність такого
рішення. Наданий суду висновок органу
опіки та піклування щодо графіку
спілкування позивача з дитиною не може
розцінюватися як такий, що виключає
позбавлення батьківських прав,
оскільки з висновку вбачається, що таке
питання на обговорення комісії не
ставилося.

За дорученням апеляційного суду
комісія з питань захисту прав дитини
Орджонікідзевської районної
адміністрації Маріупольської міської
ради обговорила таке питання і надала
колегії суддів виписку з протоколу
комісії від 12.02.2014 року. З виписки
вбачається, що даний орган не має
можливості підготувати висновок щодо
доцільності позбавлення батьківських
прав ОСОБА_1 у зв'язку із тим, що він не
проживає на території України і не є
громадянином України, одночасно,
всупереч такому висновку комісія
рекомендує суду звернути увагу на те,
що факти, встановлені під час
обговорення даного питання на комісії,
можуть бути підставою для позбавлення
його батьківських прав. При цьому у
протоколі не зазначено, які саме факти
встановлені, і чим вони
підтверджуються.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
вищезазначених роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України не врахував, у
порушення ст.212-214 ЦПК України не
з'ясував, які безспірні докази свідчать
про ухилення ОСОБА_1 від виконання
своїх обов'язків щодо виховання
дитини, у чому полягає його винна
поведінка, свідоме нехтування ним
своїми обов'язками, чи вживалися до
нього заходи реагування. З'ясування
таких обставин має істотне значення
для правильного вирішення спору.

Враховуючи наведене, приймаючи до
уваги, що ОСОБА_1 проживає на значній
відстані від сина, що утруднює
систематичне спілкування з дитиною, і
що позбавлення батьківських прав є
крайнім заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
беззаперечних доказів його ухилення
від виконання батьківських обов'язків
не надано, колегія вважає, що підстав
для позбавлення батьківських прав
ОСОБА_1 немає. Доводи ОСОБА_2 про
наявність судимості у ОСОБА_1 не можуть
вплинути на рішення колегії суддів з
цього приводу, оскільки судимість
погашена в установленому законом
порядку.

Разом з тим, згідно зі ст.12 Закону
України «Про охорону дитинства»
виховання в сім'ї є першоосновою
розвитку особистості дитини. На
кожного з батьків покладається
однакова відповідальність за
виховання, навчання і розвиток дитини.
Батьки або особи, які їх замінюють,
мають право і зобов'язані виховувати
дитину, піклуватися про її здоров'я,
фізичний, духовний і моральний
розвиток, навчання, створювати належні
умови для розвитку її природних
здібностей, поважати гідність дитини,
готувати її до самостійного життя та
праці.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону
України «Про охорону дитинства»
дитина, яка проживає окремо від батьків
або одного з них, має право на
підтримання з ними регулярних
особистих стосунків і прямих
контактів. Батьки, які проживають
окремо від дитини, зобов'язані брати
участь у її вихованні і мають право
спілкуватися з нею, якщо судом визнано,
що таке спілкування не перешкоджатиме
нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати,
батько та дитина мають право на
безперешкодне спілкування між собою,
крім випадків, коли таке право обмежене
законом. За правилами ч.3 ст.151 СК
України батьки мають право обирати
форми та методи виховання, крім тих, які
суперечать закону, моральним засадам
суспільства.

Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 ст.157 СК
України, той із батьків, хто проживає
окремо від дитини, зобов'язаний брати
участь у її вихованні і має право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитина, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 4 "Конвенція про
контакт з дітьми", № ETS N 192, № ETS N 192,
ратифікованої Україною 20.09.2006 р., дитина
та її батьки мають право встановлювати
й підтримувати регулярний контакт один
з одним. Такий контакт може бути
обмежений або заборонений лише тоді,
коли це необхідно в найвищих інтересах
дитини. Якщо підтримання
неконтрольованого контакту з одним з
батьків не відповідає найвищим
інтересам дитини, то розглядається
можливість контрольованого особистого
контакту чи іншої форми контакту з
одним з таких батьків.

Відповідно до ч. 2 ст. 159 СК України суд
визначає способи участі одного з
батьків у вихованні дитини (періодичні
чи систематичні побачення, можливість
спільного відпочинку, відвідування
дитиною місця його проживання тощо),
місце та час їхнього спілкування. В
окремих випадках, якщо це викликано
інтересами дитини, суд може обумовити
побачення з дитиною присутністю іншої
особи. Під час вирішення спору щодо
участі одного з батьків у вихованні
дитини береться до уваги ставлення
батьків до виконання своїх обов'язків,
особиста прихильність дитини до
кожного з них, вік дитини, стан її
здоров'я та інші обставини, що мають
істотне значення, в тому числі стан
психічного здоров'я одного з батьків,
зловживання ним алкогольними напоями
або наркотичними засобами.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо
мати та батько, які проживають окремо,
не дійшли згоди щодо того, з ким із них
буде проживати малолітня дитина, спір
між ними може вирішуватися органом
опіки та піклування або судом.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 року № 16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»
роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між
батьками, які проживають окремо (в тому
числі в одній квартирі), про те, з ким із
них і хто саме з дітей залишається,
мають виходити із рівності прав та
обов'язків батька й матері щодо своїх
дітей, повинні постановити рішення, яке
відповідало б інтересам дітей. При
цьому суд враховує, хто з батьків
виявляє більшу увагу до дітей і турботу
про них, їхній вік і прихильність до
кожного з батьків, особисті якості
батьків, можливість створення належних
умов для виховання, маючи на увазі, що
перевага в матеріально-побутовому
стані одного з батьків сама по собі не є
вирішальною умовою для передачі йому
дітей.

Таким чином, законодавством України
закріплено обов'язок того із батьків,
який проживає окремо, брати участь у
вихованні дитини, окрім того,
законодавством зобов'язано батьків
вирішувати всі питання виховання
дитини спільно. (ст. 157 СК України).

Законодавством також встановлено
правовий механізм визначення способу
участі у вихованні дитини того з
батьків, який проживає окремо у випадку
неможливості досягнення батьками
згоди стосовно такого способу, а саме:
рішення про визначення способу участі
у вихованні дитини та спілкуванні з нею
того з батьків, хто проживає окремо від
неї, приймається органом опіки та
піклування на підставі вивчення умов
життя батьків, їхнього ставлення до
дитини, інших обставин, що мають
істотне значення. Слід зазначити, що
прийняте рішення органу опіки та
піклування є обов'язковим для батьків
(ст. 158 СК України). І лише у випадку
вчинення перешкод того із батьків, з
ким проживає дитина, тому з батьків, хто
проживає окремо, у спілкуванні з
дитиною та у її вихованні, зокрема якщо
він ухиляється від виконання рішення
органу опіки та піклування, другий із
батьків має право звернутися до суду з
позовом про усунення цих перешкод.

У випадку встановлення судом перешкод
з боку того з батьків з ким проживає
дитина, тому з батьків, який проживає
окремо, суд визначає способи участі
одного з батьків у вихованні дитини
(періодичні чи систематичні побачення,
можливість спільного відпочинку,
відвідування дитиною місця його
проживання тощо), місце та час їхнього
спілкування.

Суд при встановленні способу
спілкування, має дотримуватись
розумного балансу на участь обох
батьків у вихованні дитини, зокрема
кожен із батьків зобов'язаний приймати
участь у вихованні дитини не тільки в
період канікул, тобто відпочинку, а й
під час навчального процесу.
Неврахування цього при вирішенні спору
і встановлення способу спілкування
одного з батьків з дитиною виключно під
час канікул, може обмежити його участь
у вихованні дитини під час навчального
процесу, який в житті дитини займає
значний проміжок часу та має вагоме
значення у розвитку особистості
дитини.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла
до висновку про відсутність підстав
для позбавлення батьківських прав
позивача, а батьки малолітнього ОСОБА_3
ОСОБА_1 не дійшли до згоди у питанні
участі батька у вихованні дитини,
колегія суддів вважає необхідним
частково задовольнити позовні вимоги
ОСОБА_1. При цьому колегія суддів
враховує вік та стать дитини, той факт,
що батько дитини проживає у іншій
країні, і в інтересах дитини вважає
доцільним відхилитися від графіку
спілкування, визначеного органом опіки
та піклування, який передбачав
спілкування з батьком малолітнього
сина ОСОБА_1 щонеділі в понеділок,
п'ятницю, суботу не менш трьох годин.
Тому позов задовольняє частково: час
спілкування позивача з сином слід
визначити кожну другу і четверту
суботу місяця з 10-00 до 13-00 годин без
присутності матері дитини.

Згідно з вимогами ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є: 1) неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи; 2) недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими; 3)
невідповідність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Оскільки позовні вимоги про усунення
перешкод в спілкуванні з дитиною з боку
ОСОБА_2 позивач не довів належним чином
в суді, то колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції про
відмову в цій частині позову, і доводи
апеляційної скарги про незаконність
рішення в цій частині до уваги не
приймає, оскільки вони не випливають з
обставин справи, ніякими належними,
допустимими та переконливими доказами
не підтверджені. Тому рішення суду
першої інстанції в частині відмови в
позові ОСОБА_1 про зобов'язання ОСОБА_2
усунути перешкоди в його участі у
вихованні дитини скасуванню не
підлягає.

Таким чином, апеляційна скарга
відповідачки на рішення суду
підлягає скасуванню в частині
задоволення позову про позбавлення
батьківських прав ОСОБА_1 і відмови в
його позові про спілкування з дитиною
з ухваленням нового рішення про
відмову в позовних вимогах ОСОБА_2 про
позбавлення позивача батьківських
прав щодо сина ОСОБА_3 і часткове
задоволення вимог позивача про
участь у вихованні дитини і
спілкуванні з нею.

Керуючись ст.ст.307,309,313,314 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р
І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Орджонікідзевського районного
суду міста Маріуполя Донецької області
від 16 грудня 2013 року - скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
позбавлення батьківських прав -
відмовити.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення порядку участі у
вихованні дитини і усунення перешкод у
вихованні дитини і спілкуванні з
дитиною задовольнити частково.

Встановити ОСОБА_1 час спілкування з
сином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожну другу
і четверту суботу місяця з 10-00 до 13-00
годин без присутності матері дитини.

В решті позовних вимог ОСОБА_1
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді :