Єдиний унікальний номер 256/6899/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2979/2014
Головуючий в 1 інстанції Федорчук М.М.
Доповідач Дундар І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2014 року

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого судді Дундар І.О.

суддів Янчук Т.О., Мірута О.А.

при секретарі Чекіній А.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Калінінського районного
суду м.Донецька від 25 лютого 2014 року,-

ВСТАНОВИВ:

В вересні 2013 року позивачі
звернулись до суду з позовною заявою
про виселення, в якій вказали, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла рідна сестра
чоловіка та рідна тітка ОСОБА_5. 15
квітня 2014 року вони звернулись з заявою
про прийняття спадщини. Після
отримання всіх необхідних документів
приїхали до м.Донецьку, але потрапити
до квартири не змогли, оскільки ОСОБА_3
вважала себе законною власницею та не
впустила їх до квартири. З цього
приводу вони звертались до міліції.
Просили ухвалити рішення про
виселення ОСОБА_3 з квартири за адресою
АДРЕСА_1, зобов»язати повернути
документи про право власності,
встановити право власності та стягнути
матеріальну та моральну шкоду.

В подальшому позивачі доповнили
позовні вимоги і просили також
виселити ОСОБА_4.

Ухвалою Калінінського районного
суду м.Донецька від 30 вересня 2013 року
позовні вимоги про виселення
роз»єднані з позовними вимогами про
стягнення моральної та матеріальної
шкоди, вилучення документів, які
встановлюють право власності та
встановлення права власності в
самостійні провадження.

Рішенням Калінінського районного суду
м.Донецька від 25 лютого 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
виселення відмовлено за
безпідставністю.

З рішенням суду не погодились ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, подали апеляційну скаргу, в
якій просили повністю скасувати
рішення суду та направити справу на
новий розгляд, оскільки судом першої
інстанції не були враховані наступні
докази: рішення апеляційного суду від 19
вересня 2013 року, рішенням апеляційного
суду, яким ОСОБА_3 було відмовлено в
праві на спадкування, показання
свідків, постанова про відмову ОСОБА_3 в
праві на спадкування, винесена
нотаріусом 20 травня 2013 року, постанова
нотаріуса про відмову у вчиненні
нотаріальних дій, за якою ОСОБА_2 є
спадкоємицею за законом, жодного
клопотання з боку позивачів не
виконано, незаконно скасовано
засідання, призначене на 05 грудня 2013
року, не враховане прохання позивачів
щодо накладення арешту на квартиру.

До суду сторони не з»явились, про день
та час розгляду справи повідомлялись
належним чином, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 надали
суду заяву з проханням розглянути
справу без їх участі.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

На підставі частини 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що оскільки позивачі не є
власниками квартири, то не мають права
володіти, розпоряджатися та
здійснювати захист права шляхом
усунення перешкод у здійсненні ними
права користування власністю до
оформлення права власності на спірну
квартиру та державної реєстрації.

Але з такими висновками суду
погодитися неможливо.

Судом першої інстанції при розгляді
справи встановлено, що ОСОБА_5 після
смерті ОСОБА_8 є власником двокімнатної
квартири АДРЕСА_1. З заявою про
прийняття спадщини після смерті тітки
ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
до Восьмої Донецької державної
нотаріальної контори звернулася
ОСОБА_2. Відповідач ОСОБА_3 зверталась
до Будьоннівського районного суду
м.Донецька із заявою про встановлення
факту проживання однією сім»єю із
спадкодавцем протягом п»яти років до
смерті, ухвалою апеляційного суду
Донецької області заява залишена без
розгляду. ОСОБА_1. будь-яких заяв про
прийняття спадщини протягом шести
місяців після смерті ОСОБА_5 до
нотаріальної контори не подавала,
ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва
про право на спадкування за законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1.
та ОСОБА_2 посилались на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5, яка є
тіткою позивача, 15 квітня 2013 року вони
звернулись з заявою про прийняття
спадщини. В теперішній час в квартирі
мешкають відповідачі без достатніх
підстав (арк..спр.1-6, 30-31).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 - племінниця ОСОБА_5 (арк..спр.11-13),
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року
(арк..спр.35).

15 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернулася з
заявою про прийняття спадщини,
оскільки її батько - рідний брат ОСОБА_9,
помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року (арк..спр.14).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

ОСОБА_5 була власницею квартири АДРЕСА_1
(арк..спр.63).

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України
спадщина належить спадкоємцю
незалежно від часу її прийняття з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК відсутність свідоцтва про право
на спадщину не позбавляє спадкоємця
права на спадщину.

Відповідно п.1 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, від 07 лютого 2014 року № 5 "Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав"
при розгляді справ про визнання права
власності на спадкове нерухоме майно у
випадках, якщо спадщина прийнята, проте
спадкоємцем не було одержано свідоцтво
про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не
здійснено державну реєстрацію права на
спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги,
що законодавець розмежовує поняття
"виникнення права на спадщину" та
"виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини", і пов'язує із виникненням цих
майнових прав різні правові наслідки,
п.6 - незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини (частина п'ята
статті 1268 ЦК), проте право власності на
нерухоме майно у разі прийняття
спадщини виникає у спадкоємця з
моменту державної реєстрації речового
права на нерухоме майно (стаття 19
Закону України "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди
повинні розмежовувати право на
спадщину як майнове право (об'єкт
спадкування) та виникнення права
власності на спадкове майно як на
об'єкт нерухомого майна.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок
спадкоємця звернутися за свідоцтвом
про право на спадщину на нерухоме
майно. Проте нормами цієї статті, так
само як й іншими нормами цивільного
права, не визначено правових наслідків
недотримання такого обов'язку у виді
втрати права на спадщину.

Крім того, Верховним Судом
України при розгляді цивільної справи
№ 6-164цс, 23 січня 2013 року висловлена
правова позиція, за якою в спадкоємця,
який у встановленому законом порядку
прийняв спадщину, права володіння та
користування спадковим майном
виникають з часу відкриття спадщини.
Такий спадкоємець може захищати свої
порушені права володіння та
користування спадковим майном
відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у
складі спадщини, яку прийняв
спадкоємець, є нерухоме майно, право
розпорядження нерухомим майном
виникає в нього з моменту державної
реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК
України). Спадкоємець, який прийняв у
спадщину нерухоме майно, ще до його
державної реєстрації має право
витребовувати це майно від його
добросовісного набувача з підстав,
передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема
у разі, якщо воно вибуло з володіння
спадкодавця.

Виходячи з положень ч.1 ст.360-7 ЦПК
України дане рішення обов»язкове для
всіх судів України.

Відповідно до статті 41 Конституції
України кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Ніхто не може бути протиправно
позбавлений права власності. Право
приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Встановивши, що позивач ОСОБА_2 у
встановленому законом порядку
прийняла спадщину, яка відкрилася
внаслідок смерті її тітки ОСОБА_5, і що у
складі цієї спадщини була спірна
квартира, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про те, що у
ОСОБА_2 не виникло речове право на
спадкову квартиру - право володіння та
користування нею, і вона не може
вимагати по суду захисту цих прав, в
тому числі і шляхом пред'явлення позову
про усунення перешкод у користуванні
квартирою.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

При розгляді справи, суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права, що є
підставою для скасування рішення суду
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2, з ухваленням
нового рішення про задоволення її
позовних вимог про виселення з
наступних підстав.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права
відповідно до положень глави 29 ЦК
України.

Гарантуючи захист права
власності, закон надає власнику права
вимагати усунення будь-яких порушень
його права хоч би ці порушення і не були
поєднані з позбавленням володіння.
Способи захисту права власності
передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК
України.

Звертаючись до суду з позовом про
виселення, ОСОБА_2 посилалась на ст.109 ЖК
України (арк.спр.30-31).

Згідно ч.1 ст.109 ЖК України
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Права власника жилого будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Заперечуючи проти позову, відповідач
ОСОБА_3 посилалась на те, що мешкала
разом з померлою ОСОБА_5 з 2007 року
(арк..спр.82-84), вважала її за матір.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз наведених правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Із зазначеного слід дійти висновку, що
виникнення права членів сім'ї власника
будинку (квартири) на користування цим
будинком та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення прав власності особи на
будинок припиняє право членів сім'ї на
користування цим будинком.

Таким чином, права членів сім'ї
власника будинку на об'єкт власності є
похідними від прав самого власника.

З постанови про закриття кримінального
провадження від 20 листопада 2013 року
вбачається, що в спірній квартирі на
даний час мешкають ОСОБА_3 та ОСОБА_4
(арк..спр.82-84).

На підставі ч.1 ст.61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу, ч.2 - докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, ч.3 - доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, ч.4 - доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачі не надали суду
доказів наявності правових підстав для
проживання в спірній квартирі .

Рішення Будьоннівського
районного суду м.Донецька від 15 грудня
2012 року, яким була задоволена заява
ОСОБА_3 про встановлення факту, що має
юридичне значення, а саме факт того, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 більше п»яти років по
день смерті, постійно мешкали однією
сім»єю, ухвалою апеляційного суду
Донецької області від 19 вересня 2013 року
скасоване, заява ОСОБА_3 залишена без
розгляду (арк..спр.91-92).

На підставі викладеного,
апеляційний суд дійшов висновку, що
відповідача на даний час займають
спірне жиле приміщення самовільно.

Згідно ч.3 ст.116 ЖК України осіб,
які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Таким чином, позовні вимоги
ОСОБА_2 про виселення відповідачів
підлягають задоволенню.

В іншій частині рішення суду
законне, так як вимоги ОСОБА_1 не
ґрунтуються на законі. Суд першої
інстанції дійшов в цій частині
обґрунтованого висновку, що вона з
заявою про прийняття спадщини не
зверталась, тому її права не були
порушені.

Керуючись ст.ст.307, 309, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Калінінського районного суду
м.Донецька від 25 лютого 2014 року
скасувати в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4
про виселення задовольнити.

Виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири за
адресою АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Судді: