Справа № 500/5236/13-ц
Провадження № 2/500/330/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року Ізмаїльський
міськрайонний суд Одеської області в
складі:

головуючого - судді Пащенко Т.П.

при секретарі - Топтигіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ізмаїлі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів, мотивуючи
свої вимоги тим, що 24. 06.2008 року між
відповідачем ОСОБА_2 та ВАТ «Державний
ощадний банк України» був укладений
договір про іпотечний кредит №1685-ДКФ.
Відповідно до даного договору банк
надав ОСОБА_2 у кредит 460 000,00 грн. з
цільовим призначенням - на придбання
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1. У забезпечення виконання
зобов'язань за даним договором між
ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк
України» 24.06.2008 року був укладений
іпотечний договір, посвідчений
приватним нотаріусом Ізмаїльського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
та зареєстрований в реєстрі за №4855.
Також у забезпечення виконання
зобов'язань за іпотечним договором
24.06.2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Державний
ощадний банк України» укладений
договір поруки №1 до кредитного
договору №1685-ДКФ від 24.06.2008 року. В
жовтні 2009 року між ОСОБА_1 та
відповідачами, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 була
досягнута усна домовленість про те, що
ОСОБА_1 бере на себе зобов'язання щодо
виплати кредиту, а вони зобов'язалися
передати йому всі права по володінню та
розпорядженню будинку АДРЕСА_1. У
зв'язку з цим ОСОБА_1 30.10.2009 року у
присутності ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_3 суму
грошових коштів у розмірі 2 000,00 Євро з
цільовим призначенням - передплата за
вказаний будинок, про що свідчить
розписка від 30.10.2009 року. Також ОСОБА_1
відповідачу ОСОБА_3 були переслані
грошовим переводом Unistream кошти у
розмірі 5 000,00 доларів США. 30.11.2009 року
між позивачем, ОСОБА_2 та ВАТ «Державний
ощадний банк України» укладений
договір поруки №1 до кредитного
договору №1685-ДКФ, у відповідності до
якого ОСОБА_1 зобов'язався перед банком
відповідати у солідарному порядку у
повному обсязі за несвоєчасне та
неналежне виконання зобов'язань за
кредитним договором. У зв'язку з цим
ОСОБА_2 24.02.2010 року та ОСОБА_3 23.03.2010 року
йому були надані довіреності,
посвідчені приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстровані в реєстрі
№284 та №474. ОСОБА_1 здійснив платежі по
кредитному договору на загальну суму 125
000,00 грн. Оскільки відповідачі від
виконання свого обов'язку щодо продажу
будинку відмовляються, на його
звернення з вимогою про повернення
грошових коштів у сумі 186 186,42 грн. (125 000,00
грн.,+21 221,42 грн. (2 000 євро/100*1 061,0708 по
курсу НБУ за 100 євро) + 39 965,00 грн. (5 000
доларів США/100*799,30 грн.) не реагують,
позивач просить стягнути з
відповідачів грошові кошти у сумі 186
186,42 грн., витрати на правову допомогу у
розмірі 5 000 грн., та судові витрати у
розмірі 1 911,86 грн.

В судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_6 позовні вимоги
підтримав в повному обсязі, наполягав
на їх задоволенні. Просив позов
задовольнити та стягнути з
відповідачів грошові кошти, які є
авансом в еквіваленті по курсу НБУ
станом на момент подання позовної
заяви та інші сплачені грошові кошти.

Відповідач ОСОБА_3 діючи в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_2
позовні вимоги визнав частково, не
заперечував щодо задоволення позову в
частині стягнення суми авансу в
розмірі 2 000 Євро та 5 000 доларів США та
просив відмовити задоволенні позову в
частині стягнення 125 000 гривень
сплачених за договором поруки,
зазначаючи, що між ним, його дружиною та
позивачем дійсно існувала усна
домовленість про купівлю-продаж
житлового будинку АДРЕСА_1, за якою вони
отримали від позивача в якості авансу
грошові кошти в розмірі 2 000 Євро та 5 000
доларів США, однак письмові угоди про
купівлю-продаж даного житлового
будинку не укладалися. Крім того,
зазначив, що ОСОБА_1 знищивши будинок
завдав йому значної матеріальної
шкоди, яка підлягає відшкодуванню на
його користь.

Вислухавши представника позивача,
відповідача, вивчивши матеріали
справи, суд вважає, що позов підлягає
частковому задоволенню, з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях, обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню, а
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Відповідно до положень ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію або
утриматись від певної дії, а кредитор
має право вимагати від боржника
виконання його обов'язку. Зобов'язання
виникають з підстав, встановлених ст. 11
цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог щодо Кодексу.

Відповідно до ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Внесення завдатку як способу
забезпечення виконання зобов'язання
може мати місце лише у випадку
наявності зобов'язання, тобто договору
між сторонами, яким визначено предмет
та істотні умови.

В судовому засіданні встановлено, що
24.06.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний
ощадний банк України» укладений
договір про іпотечний кредит №1685-ДКФ.
Відповідно до даного договору банк
надав ОСОБА_2 460 000,00 грн. з цільовим
призначенням - на придбання житлового
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

У забезпечення виконання зобов'язань
за даним договором між ОСОБА_2 та ВАТ
«Державний ощадний банк України» 24.06.2008
року був укладений іпотечний договір,
посвідчений приватним нотаріусом
Ізмаїльського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 та зареєстрований в
реєстрі за №4855 (а.с. 10-13).

24.06.2008 року у забезпечення виконання
зобов'язань за договором про іпотечний
кредит між ОСОБА_3 та ВАТ «Державний
ощадний банк України» укладений
договір поруки №1 до кредитного
договору №1685-ДКФ (а.с. 15)

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 була
домовленість щодо купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1, що з огляду на вимоги
ч.1 ст. 61 ЦПК України є обставиною, яка не
підлягає доказуванню.

На виконання цієї домовленості
відповідачі отримали від позивача 30.10.
2009 року 2000 Євро та 18.11.2009 року 5 000
доларів США, що підтверджується
оригіналом розписки а.с. 83,
прибутковими касовими ордерами (а.с.
96-103), а також поясненнями сторін.

На даний час грошові кошти
відповідачами позивачу не повернуті,
що підтверджується розпискою, а також
поясненнями сторін.

Згідно п.1.2 розділу 1 Інструкції з
обліку коштів, розрахунків та інших
активів бюджетних установ,
затвердженої наказом Державного
казначейства України від 26 грудня 2003 р.
№ 242 та зареєстрованої в Мінюсті
України 23 січня 2004 р. за N 106/8705 авансові
платежі - грошова сума, яку
перераховують згідно з договором
наперед у рахунок майбутніх
розрахунків за товари (роботи, послуги),
які мають бути отримані (виконані,
надані). Наведене визначення вказує на
платіжну функцію авансу - сплата в
рахунок майбутніх платежів за
договором. На відміну від завдатку
аванс - це лише спосіб платежу. Він не
виконує забезпечувальної функції.

Проте, оскільки угода купівлі-продажу
не була укладена та не було укладено
нотаріально попередній договір
купівлі-продажу, а сторони лише
домовилися укласти такий договір у
майбутньому, суд має виходити з того, що
фактично позивачем було передано
відповідачам суму авансу, про
повернення якого позовні вимоги
підлягають задоволенню.

При цьому виходячи з диспозитивності
судового процесу та враховуючи те, що
представник позивача наполягав на
стягненні грошових коштів в гривневому
еквіваленті по курсу НБУ станом на
момент подання позовної заяви, а саме
станом на 06. 08.2013 року, суд приходить до
висновку, щодо стягнення з
відповідачів на користь позивача суми
авансу в розмірі 61 186, 42 грн. (200
Євро/100*1061, 0708 грн. = 21221,42 грн. + 5000 доларів
США/100*799, 30 грн=39965,00 грн.)

Що стосується стягнення з відповідачів
на користь позивача 125 000 грн., які
сплачені ним за кредитним договором
від 24.06.2008 року, суд вважає, що вони не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

30.11.2009 між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний
ощадний банк України» укладений
договір поруки №1 до кредитного
договору №1685-ДКФ (а.с. 16).

Згідно п.2.6. договору поруки №1 до
кредитного договору №1685-ДКФ від 30.11.2009
року при виконані поручителем
зобов'язань за кредитним договором
№1685-ДКФ від 24.06.2008 року поручитель має
право зворотної вимоги до боржника.

За період з 24.11.2009 року по 25.06.2010 року
ОСОБА_1 з метою виконання грошових
зобов'язань по кредитному договору
№1685-ДКФ від 24.06.2008 року сплатив на
користь ВАТ «Державний ощадний банк
України» 125 000 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у
разі порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель ОСОБА_1 як вбачається з
визначення термінів в договорі поруки
та п. 1.1 договору поруки відповідає
перед кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, пені та інших
платежів у розмірі, порядку та на
умовах зазначених в кредитному
договорі, тому відповідачі і позивач є
солідарними боржниками.

Відповідно вимог ст. 543 ЦК України у
разі солідарного обов'язку боржників
(солідарних боржників) кредитор має
право вимагати виконання обов'язку
частково або в повному обсязі як від
усіх боржників разом, так і від
будь-кого з них окремо. Кредитор, який
одержав виконання обов'язку не в
повному обсязі від одного із
солідарних боржників, має право
вимагати недоодержане від решти
солідарних боржників.

Солідарні боржники залишаються
зобов'язаними доти, доки їхній
обов'язок не буде виконаний у повному
обсязі.

Відповідно вимог ст. 556 ЦК України після
виконання поручителем зобов'язання,
забезпеченого порукою, кредитор
повинен вручити йому документи, які
підтверджують цей обов'язок боржника.

До поручителя, який виконав
зобов'язання, забезпечене порукою,
переходять усі права кредитора у цьому
зобов'язанні, в тому числі й ті, що
забезпечували його виконання.

Зазначені наслідки наступають у разі
повного виконання поручителем
зобов'язання забезпеченого порукою (ч. 2
ст. 556 ЦК України) у відповідності до
умов договору поруки.

Однак, з матеріалів справи не
вбачається, що зобов'язання перед ВАТ
«Державний ощадний банк України» за
кредитним договором №1685-ДКФ від 24.06.2008
року були виконані у повному обсязі
поручителем, тому сплачені ОСОБА_1
кошти у розмірі 125 000 грн. не є коштами,
які можуть бути стягнуті на підставі
вимог ст. 556 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник,
який виконав солідарний обов'язок, має
право на зворотну вимогу (регресу) до
кожного з решти солідарних боржників у
рівній частці, якщо інше не встановлено
договором або законом, за вирахуванням
частки, яка припадає на нього.

У зв'язку з тим, що зобов'язання за
кредитним договором №1685-ДКФ від 24.06.2008
року у повному обсязі ОСОБА_1 не
виконанні, то не можна вважати, що у
нього виникли підстави для
застосування регресної вимоги до
відповідача.

Вирішуючи вимоги в частині стягнення
витрат на правову допомогу, пов'язаних
з розглядом справи, суд виходить з
положень п.2 ч.2 ст.79, ст.ст.82, 88 ЦПК
України, відповідно до яких, до витрат,
пов'язаних з розглядом судової справи,
належать витрати на правову допомогу.
Витрати, пов'язані з оплатою правової
допомоги адвоката або іншого фахівця в
галузі права, несуть сторони, крім
випадків надання безоплатної правової
допомоги. Граничний розмір компенсації
витрат на правову допомогу
встановлюється законом. Стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог тощо.

Стаття 1 Закону України «Про граничний
розмір компенсації витрат на правову
допомогу у цивільних та
адміністративних справах» за №4191-VІ
від 20.12.2011 року передбачає, що розмір
компенсації витрат на правову допомогу
у цивільних справах, в яких така
компенсація виплачується стороні, на
користь якої ухвалено судове рішення,
іншою стороною, а в адміністративних
справах - суб'єктом владних
повноважень, не можуть перевищувати 40
відсотків встановленої законом
мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі за годину участі
особи, яка надавала правову допомогу, у
судовому засіданні, під час вчинення
окремих процесуальних дій поза судовим
засіданням та під час ознайомлення з
матеріалами справи в суді, що
визначається у відповідному судовому
рішенні.

Отже, аналіз наведених вище норм
цивільного законодавства дає підстави
для висновку про те, що з відповідачів
на корить позивача могли бути стягнені
витрати на правову допомогу, яка
надавалася лише у судовому засіданні і
за наявності належних та допустимих
доказів - під час вчинення окремих
процесуальних дій поза судовим
засіданням.

Згідно ст.7 Закону України «Про
державний бюджет на 2013 рік» розмір
мінімальної заробітної плати з 01.01.2013
року - 1147 грн., 40 % від зазначеної суми -
458,80 грн., 3 01.01.2014 року - 1218 грн., 40 % від
зазначеної суми - 487,20 грн.

Вивченням матеріалів справи судом
встановлено, що представник позивача -
ОСОБА_6 приймав участь у судових
засіданнях 24.09.2013 року (тривалість
судового засідання 2 хв.), 14.100.2013 року
(тривалість судового засідання 3 хв.),
23.10.2013 року (тривалість судового
засідання 1 хв.), 25.11.2013 року (тривалість
судового засідання 1 хв.), 13.01.2013 року
(тривалість судового засідання 25 хв.),
29.01.2014 року (тривалість судового
засідання 2 хв.), 07.02.2014 року (тривалість
судового засідання 1 хв.), 20.03.2014 року
(тривалість судового засідання 1 хв.),
14.04.2014 року (тривалість судового
засідання 20 хв.)

Таким чином, витрати на правову
допомогу = х (40 % від заробітної плати) *
у (час судового засідання) / 60 хв.

Тобто, витрати на правову допомогу за
участь у судовому засіданні 24.09.2013 року
= 458,80 гривні * 2 хв. / 60 хв. = 15,29 гривень.

Аналогічно розраховані витрати на
правову допомогу за участь у судових
засіданнях: 14.10.2013 року = 458,80 гривні * 3
хв. / 60 хв. = 22,94 грн.; 23.10.2013 року = 458,80
гривні * 1 хв. / 60 хв. = 7,65 грн., 25.11.2013 року =
458,80 гривні * 1 хв. / 60 хв. = 7,65 грн., 13.01.2014
року = 487,20 гривні * 25 хв. / 60 хв. = 203 грн.,
29.01.2014 року = 487,20 грн. * 2 хв. / 60 хв. = 16,24
грн., 07.02.2014 року = 487,20 грн. * 1 хв. / 60 хв. =
8,12 грн., 20.03.2014 року = 487,20 грн. * 1 хв. / 60 хв.
= 8,12 грн., 14.04.2014 року = 487,20 грн. * * 20 хв. / 60
хв. = 162,40 грн.

Отже, загальна сума судових витрат за
участь у судових засіданнях 24.09.2013 року,
14.10.2013 року, 23.10.2013 року, 25.11.2013 року,
13.01.2014 року, 29.01.2014 року, 07.02.2014 року,
20.03.2014 року, 14.04.2014 року становить грн.
(15,29 + 22,94 + 7,65 + 7,65 + 203 + 16,24 + 8,12 + 8,12 + 162,40
грн.) = 451,41 грн.

Що стосується стягнення витрат на
правову допомогу, пов'язаних з правовою
консультацією, підготовкою позовної
заяви та інших документів, суд дійшов
до висновку про те, що в задоволенні
цієї частини вимог необхідно
відмовити, оскільки за змістом ч.1 ст.44,
ст.ст.27, 31 ЦПК України, зазначені дії не
відносяться до окремих процесуальних
дій, вчинюваних поза судовим
засіданням.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212, 213,
214, 215, 218 ЦПК України, ст. ст. 526, 543, 544, 554,
556, 570 ЦК України, -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
серія НОМЕР_3, виданий Кілійським РВ
УМВС України в Одеській області 09 липня
1996 року, індивідуальний
ідентифікаційний номер - « НОМЕР_1»,
ОСОБА_3, паспорт серія НОМЕР_4, виданий
Кілійським РВ УМВС України в Одеській
області 24 вересня 1997 року,
індивідуальний ідентифікаційний номер
- «НОМЕР_2», солідарно на користь ОСОБА_1
суму авансу в розмірі 61 186, 42 грн.,
(шістдесят одна тисяча сто вісімдесят
шість гривень сорок дві копійки).

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт
серія НОМЕР_3, виданий Кілійським РВ
УМВС України в Одеській області 09 липня
1996 року, індивідуальний
ідентифікаційний номер - « НОМЕР_1» на
користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі
305,93 грн., (триста п'ять гривень
дев'яносто три копійки) та витрати на
правову допомогу в сумі 225,71 грн.,
(двісті двадцять п'ять гривень сімдесят
одна копійка).

Стягнути з ОСОБА_3, паспорт серія
НОМЕР_4, виданий Кілійським РВ УМВС
України в Одеській області 24 вересня 1997
року, індивідуальний ідентифікаційний
номер - « НОМЕР_2» на користь ОСОБА_1
судовий збір в розмірі 305,93 грн., (триста
п'ять гривень дев'яносто три копійки) та
витрати на правову допомогу в сумі 225,71
грн., (двісті двадцять п'ять гривень
сімдесят одна копійка).

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Ізмаїльський міськрайонний суд
шляхом подання в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя
Т.П.Пащенко