АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1584/14
Справа: № 2-468/07
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М., Швецової
Л.А.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Харкова від 24 жовтня 2007 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
стягнення завдатку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2006 року позивачка ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом, у якому
вказувала на те, що вона мала намір
придбати квартиру. За об'явою вона
знайшла телефон та зателефонувала
відповідачці ОСОБА_2, яка виставила на
продаж належну їй квартиру АДРЕСА_1. При
зустрічі з відповідачкою вона оглянула
виставлену на продаж квартиру й вона їй
підійшла. При цьому відповідачка
поспішала продати квартиру, оскільки
їй були потрібні гроші на погашення
якогось свого боргу.

02 лютого 2006 року між ними було укладено
угоду, відповідно до якої позивачка
передала ОСОБА_2 5 000,00 грн. у рахунок
сплати за квартиру, а остання
зобов'язалася до кінця березня
підготувати всі необхідні документи
для укладення договору купівлі-продажу
квартири.

21 березня 2006 року відповідачка ОСОБА_2
отримала від позивачки ще 500,00 грн.
також у рахунок оплати за квартиру,
пояснивши, що ці гроші необхідні на
виготовлення довідки у Харківському
МіськБТІ та нового технічного
паспорту.

Таким чином, до кінця березня 2006 року
відповідачка ОСОБА_2 повинна була
підготувати усі необхідні документи
для продажу квартири, щоб можна було
укласти договір її купівлі-продажу та
знятися з реєстрації у цій квартирі.

Однак, випадково позивачці стало
відомо, що відповідачка ОСОБА_2
продовжує продавати свою квартиру, але
добровільно повернути їй сплачену суму
завдатку в подвійному розмірі не бажає.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що договір купівлі-продажу
належної ОСОБА_2 квартири не був
укладений між ними з вини останньої, в
зв'язку з невиконанням відповідачкою
узятих на себе зобов'язань, позивачка
ОСОБА_3 просила суд на підставі ст.ст. 509,
525, 526, 546, 547, 570, 571 ЦК України стягнути з
відповідачки ОСОБА_2 на її користь
подвійну суму внесеного та
неповернутого завдатку в розмірі 11 000,00
грн., а також судові витрати понесені
нею по справі, пов'язані зі сплатою
судового збору (110,00 грн.) та оплатою
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи (30,00 грн.).

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_3
підтримала заявлені нею вимоги в
повному обсязі й наполягала на їх
задоволенні.

Заочним рішенням Жовтневого районного
суду м. Харкова від 24 жовтня 2007 року
позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_3 11 000,00 грн. -
суму неповернутого завдатку в
подвійному розмірі.

При цьому судом першої інстанції
вирішено й питання судових витрат по
справі.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_3 судові
витрати, понесені нею по справі, а саме:
110,00 грн. судового збору, сплаченого при
зверненні до суду, а також 30,00 грн.
оплачених нею витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Харкова від 14 січня 2014 року заяву
відповідачки ОСОБА_2 про перегляд
ухваленого судом першої інстанції по
справі заочного рішення залишено без
задоволення.

В апеляційній скарзі відповідачки
ОСОБА_2 ставиться питання про
скасування зазначеного вище заочного
рішення Жовтневого районного суду м.
Харкова від 24 жовтня 2007 року та
направлення справи на новий розгляд до
того ж суду першої інстанції.

В обґрунтування своєї скарги апелянт
ОСОБА_2 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті.

Зокрема, апелянт ОСОБА_2 вказує на те, що
договір купівлі-продажу належної їй
квартири АДРЕСА_1 не був укладений не з
її вини, а саме з вини самої позивачки
ОСОБА_3, якій було відмовлено
банківською установою у видачі кредиту
для купівлі цієї квартири.

Проте, суд першої інстанції, приймаючи
оскаржуване рішення в заочному порядку
за відсутності відповідачки, дійсних
обставин справи не з'ясував, як не
з'ясував і питання, чи є грошові кошти,
що були отримані відповідачкою від
позивачки, - завдатком, або лише
авансом, позаяк будь-якого
цивільно-правового договору між
сторонами не укладалось.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не в
повній мірі відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 цього
Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених статтею 11 цього Кодексу,
зокрема з договорів та інших
правочинів.

За змістом ст. 626 ЦК України договором є
домовленість двох або більше сторін,
спрямована на встановлення, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу житлового будинку
(квартири) укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання
зобов'язання може забезпечуватися
неустойкою, порукою, гарантією,
заставою, притриманням, а також
завдатком.

Відповідно до ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання.

Якщо не буде встановлено, що сума,
сплачена в рахунок належних з боржника
платежів, є завдатком, вона вважається
авансом.

Отже, правила ст. 570 ЦК України
поширюються на випадки, коли договір
було укладено, але одна із сторін
ухиляється від його виконання, тобто
внесення завдатку як способу
забезпечення виконання зобов'язання
може мати місце лише в разі наявності
зобов'язання, яке повинно було виникати
на підставі договору.

Правові наслідки порушення або
припинення зобов'язання, забезпеченого
завдатком, передбачені ст. 571 ЦК
України.

Відповідно до вказаної правової норми,
якщо порушення зобов'язання сталося з
вини боржника, завдаток залишається у
кредитора.

Якщо порушення зобов'язання сталося з
вини кредитора, він зобов'язаний
повернути боржникові завдаток та
додатково сплатити суму у розмірі
завдатку або його вартості.

Як встановлено по справі, квартира
АДРЕСА_1 належала на праві власності
відповідачці ОСОБА_2, яка мала намір її
продажу та погодилася продати її
позивачці ОСОБА_3, як потенціальному
покупцеві, отримавши від неї 02
лютого 2006 року у рахунок оплати за
майбутнім договором купівлі-продажу
цієї квартири 5 000,00 грн., а 21 лютого того
ж року ще 500,00 грн., що підтвердила
власноручною розпискою.

Проте, у подальшому договір
купівлі-продажу зазначеної квартири
між сторонами укладений так і не був, що
останніми визнається й не
заперечується.

При цьому кожна із сторін спору вважає
винною в його не укладенні іншу
сторону.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідачки ОСОБА_2 на користь
позивачки ОСОБА_3 подвійної суми
завдатку, суд першої інстанції з
урахуванням положень ст. 570 ЦК України
керувався ч. 1 ст. 571 того ж Кодексу, за
змістом якої грошова сума, що видається
однією з договірних сторін у рахунок
належних з неї за договором платежів
другій стороні на підтвердження
укладення договору й на забезпечення
його виконання (завдаток), повертається
в подвійному розмірі стороні, яка дала
завдаток, якщо укладений договір не був
виконаний з вини сторони, що одержала
завдаток.

Однак вказана норма матеріального
права застосована судом першої
інстанції неправильно, оскільки
правило ч. 1 ст. 571 ЦК України про
залишення завдатку особі, яка його
одержала, або стягнення з неї подвійної
суми завдатку застосовується в тих
випадках, коли між сторонами було
укладено договір, проте він не
виконується з вини якоїсь зі сторін. У
тих випадках, коли сторони домовились
укласти договір, але відповідно його не
оформили, сплачені в рахунок виконання
договору платежі визнаються
авансовими і повертаються в тому
розмірі, в якому вони надавалися.

Таким чином, оскільки в даному випадку
договору, який би за своєю формою та
змістом відповідав вимогам закону, між
сторонами у справі укладено не було, а
вони лише домовилися укласти такий
договір у майбутньому, то передана
однією зі сторін грошова сума є
авансом, який підлягає поверненню
останній.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, а також те, що будь-який договір
купівлі-продажу належної відповідачці
ОСОБА_2 квартири в установленому
законом порядку між стонами спору не
укладався, заочне рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 24 жовтня
2007 року, ухвалене по справі, не може
бути визнане цілком законним,
обґрунтованим, а тим паче,
справедливим, у зв'язку з чим судова
колегія вважає за необхідне на
підставі п.п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
змінити це судове рішення, та
задовольнивши заявлені позивачкою
ОСОБА_3 вимоги лише частково, стягнути з
відповідачки ОСОБА_2 на користь
останньої 5 500,00 грн., отриманих
відповідачкою в якості авансу в
рахунок майбутніх платежів за купівлю
належної їй квартири, які безумовно
підлягають поверненню позивачці.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст.ст. 11, 15, 509, 546, 570, 571 ЦК
України, ст. ст. 1, 3, 4, 10, 11, 303, 304, 307, 309, 313 -
315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -|

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного
суду м. Харкова від 24 жовтня 2007 року -
змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5 500
(п'ять тисяч п'ятсот) гривень.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог ОСОБА_3 - відмовити за їх
безпідставністю.

У решті заочне рішення Жовтневого
районного суду м. Харкова від 24 жовтня
2007 року, що стосується питання судових
витрат по справі, - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: