Справа № 739/2221/13-ц Провадження №
22-ц/795/906/2014 Категорія
-цивільнаГоловуючий у I інстанції
-Кочура О. О. Доповідач - Онищенко О. І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко
О.І.,суддів:Шевченка В.М., Скрипки
А.А.,при секретарі:Руденко О.М.,за
участю:позивачки ОСОБА_5 та її
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7 та його представника ОСОБА_8,
представників третіх осіб Тополь О.М.,
Рубець П.М., пркурора Бобруйко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 20 березня 2014
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
Орган опіки та піклування Орлівської
сільської ради Новогород-Сіверського
району Чернігівської області, Орган
опіки та піклування Козилівської
сільської ради Корюківського району,
Корюківський районний центр
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді Корюківської районної
державної адміністрації,
Новгород-Сіверський районний центр
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді Новогород-Сіверської районної
державної адміністрації, прокуратури
Новгород-Сіверського району
Чернігівської області про визначення
місця проживання дитини та за
зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
Орган опіки і піклування
Новогород-Сіверської районної
державної адміністрації,
Новгород-Сіверський районний центр
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді Новогород-Сіверської районної
державної адміністрації про
визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 20 березня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги, а в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7
відмовити в повному обсязі,
посилаючись на його незаконність,
необґрунтованість, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права.

Рішенням Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 20 березня 2014 року у задоволенні
первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про
визначення місця проживання дитини,
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання,
допущення негайного виконання рішення
суду у частині відібрання дитини та
повернення її за попереднім місцем
проживання відмовлено у повному
обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_7 до
ОСОБА_5 про визначення місця проживання
дитини задоволено. Визначено місце
проживання малолітньої ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_7
ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1 до досягнення
ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1
чотирнадцятирічного віку, а саме до
12.02.2009 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_7 судовий збір у сумі 243,60
грн., сплачений ОСОБА_7 при подачі
зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд першої інстанції
проігнорував позиції органу опіки та
піклування Козилівської сільської
ради, соціального працівника
Козилівської сільської ради при
Корюківському районному центрі
соціальних служб для сім'ї та молоді
Федорченко С.В. та головного
спеціаліста служби у справах дітей
Корюківської РДА Тополь О.М., які
одноголосно стверджували про
необхідність задоволення первісних
позовних вимог та повернення дівчинки
саме матері, однак суд всупереч
інтересам дитини постановив рішення
керуючись рекомендаціями тільки
начальника служби у справах дітей
Новгород-Сіверської РДА Поліводи С.М.,
який взагалі не обґрунтував свою
позицію та не навів жодного аргументу
на підтримку позиції відповідача за
первісним позовом, та необхідність
проживання дитини саме з батьком.

На думку апелянта, судом першої
інстанції було неправильно викладено
показання свідка ОСОБА_15, оскільки
остання не давала покази про те, що
дитина категорично заявляла про своє
бажання мешкати разом з батьком.

Крім того, на думку апелянта, в рішенні
суду не надано оцінки протиправній
поведінці громадянина ОСОБА_7, який
фактично вчинив злочин, викравши
дитину і не повідомивши матір з якою
дівчинка мешкала.

Також, апелянт зазначає, що судом
першої інстанції проігноровано та не
відображено в рішенні суду те, що в
матеріалах справи відсутні письмові
докази, які свідчать про фінансову
спроможність відповідача за первісним
позовом утримувати дитину.

Крім того, апелянт зазначає, що судом
першої інстанції не було перевірено чи
придатний будинок АДРЕСА_1 для
проживання, оскільки, як наголошує
апелянт, фактичним місцем проживання
відповідача є будинок брата, який він
нібито орендує.

Також, на думку апелянта, відмовляючи в
задоволенні позову, суд першої
інстанції незаконно та необґрунтовано
послався на ту обставину, що мати не
довела своєї переваги у вихованні та
турботі за малолітньою донькою,
стверджуючи про недоцільність
переваги матері перед батьком.

В запереченнях на апеляційну скаргу
Прокуратура Новгород-Сіверського
району Чернігівської області просить
відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_5, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

По справі встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі,
від якого мають трьох дітей: старша
донька повнолітня, а двоє молодших - син
ОСОБА_16 1998 року народження та донька
ОСОБА_12 2005 року народження,
неповнолітні. Шлюб розірвано 4 квітня
2013 року.

27.08.2013 року позивач, за первісним
позовом, одружилась з ОСОБА_17 та
переїхала з донькою ОСОБА_12 проживати
за місце його проживання, до с.
Козилівка, Корюківського району,
Чернігівської області . ОСОБА_17 на день
розгляду справи апеляційним судом
набув права приватної власності на
вказаний будинок. Дитина відвідувала
Козилівську ЗОШ із 27.11.2012 року до 28.11.2013
року.

Син ОСОБА_16 самостійно обрав місцем
свого проживання - місце проживання
батька ОСОБА_7, проти чого мати не
заперечувала.

28.11.2013 року батько ОСОБА_7 на прохання
доньки ОСОБА_12 забрав її до
попереднього місця проживання в с.
Орлівка, Новгород-Сіверського району,
про що мати ОСОБА_5 повідомила органи
міліції.

Батько одразу ж влаштував дитину до
Орлівської ЗОШ із 02.12.2013 року, де дитина
навчається по теперішній час.

Мати ОСОБА_5 працює офіційно у
Орлівському психоневрологічному
інтернаті та має самостійний дохід.
Позитивно характеризується за місцем
роботи.

Згідно довідки-характеристики виданої
Орлівською сільською радою, ОСОБА_7
постійно проживає в с. Орлівка,
зарекомендував себе із позитивної
сторони, двоє неповнолітніх дітей
проживають разом із ним, доброзичливий,
ввічливий та спиртними напоями не
зловживає, має доходи, скарг та заяв на
нього не надходило. Зареєстрований
приватним підприємцем.

Рішенням виконкому Орлівської
сільської ради від 30.12.2013 року
рекомендовано визначити місце
проживання малолітньої ОСОБА_12 у сім'ї
батька.( а. с.54)

Орган опіки та піклування
Козилівської сільської ради
Корюківського району Чернігівської
області прийшов до висновку, що за
місцем проживання ОСОБА_5 є умови для
проживання дитини та її розвитку. (
а.с.59)

Орган опіки та піклування Корюківської
районної державної адміністрації
Чернігівської області вважає за
можливе проживання малолітньої ОСОБА_12
з матір'ю. (а.с.60)

Умови для проживання малолітньої
дитини створені як, за адресою
проживання матері так і за адресою
батька. ( а. с. 10, 36, 38, 56,57, 109)

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 про визначення місця
проживання дитини, відібрання дитини і
повернення її за попереднім місцем
проживання, допущення негайного
виконання рішення суду в частині
відібрання дитини та повернення її за
попереднім місцем проживання та
задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_7
про визначення місця проживання
дитини, суд першої інстанції виходив з
того, що позивач за первісним позовом
не надала доказів своєї переваги у
вихованні та турботі за малолітньою
донькою ОСОБА_12, також не надала
жодного доказу того, що ОСОБА_7 веде
аморальний спосіб життя, грубий із
дитиною та не має постійного заробітку
і житла, натомість дитина добровільно
повернулась до попереднього місця
проживання, бажає проживати із батьком
та братом, загрози для життя чи здоров'я
дитини зі сторони ОСОБА_7 не
встановлено. Виходячи з інтересів
дитини та того з ким із батьків їй буде
комфортніше, суд першої інстанції
вважає недоцільною перевагу матері
перед батьком, як пріоритет у даному
спорі.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, оскільки він відповідає зібраним у
справі доказам, яким суд дав належну
оцінка та відповідає вимогам
законодавства, якими регулюються
спірні правовідносини, зважаючи на
таке.

Відповідно до рішення Корюківського
районного суду Чернігівської області
від 4 лютого 2013 шлюб між ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 було розірвано. Питання щодо
місця проживання неповнолітніх дітей в
судовому рішенні не вирішено.(а. с. 6)

Відповідно до вимог ч. 4 ст.29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків або одного з них,
з ким вона проживає.

Конвенція про права дитини, виходячи із
рівності прав матері та батька, у
пункті 1 статті 9 проголосила правило,
за яким дитина не повинна розлучатися з
батьками всупереч їх бажанню, за
винятком випадків, коли таке
розлучення необхідне в найкращих
інтересах дитини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 155 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватись на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватись всупереч
інтересів дитини.

Також згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989 року, що
ратифікована Україною 27 лютого 1991 року,
в усіх діях щодо дітей, незалежно від
того, здійснюються вони державними чи
приватними установами,, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Принцип 6 Декларації прав дитини 1959
року проголошує, що дитина для повного
і гармонійного розвитку її особистості
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, якщо це можливо, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і, в усякому разі, в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю.

Відповідно до положень ст. ст. 160, 161
Сімейного Кодексу України, місцем
проживання дитини, яка не досягла
десяти років, визначається за згодою
батьків.

Якщо мати та батько, які проживають
окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким
із них буде проживати малолітня дитина,
спір між ними може вирішуватися
органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення. Орган опіки та
піклування або суд не можуть передати
дитину для проживання з тим із батьків,
хто не має самостійного доходу,
зловживає спиртними напоями або
наркотичними засобами, своєю
аморальною поведінкою може зашкодити
розвиткові дитини.

Наведені положення закону знайшли своє
відображення у правовій позиції
Пленуму Верховного Суду України в п. 24
постанови від 12 червня 1998 року N 16 "Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України",
вирішуючи спори між батьками, які
проживають окремо (в тому числі в одній
квартирі), про те, з ким із них і хто саме
з дітей залишається, суд виходячи із
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей повинен
постановити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
враховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально-побутовому стані одного з
батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Головним критерієм при визначенні
місця проживання дітей, є інтереси
дитини, які повинні переважати над
інтересами батьків (рішення
Європейського суду з прав людини у
справі „Гофман проти Німеччини" від
11.10.2001 року). Разом з тим, той із батьків,
який не проживає з дитиною, повинен
мати можливість підтримувати
регулярні контакти з нею, має право на
відвідування (рішення Євросуду у
справі „Ельсгольц проти Німеччини" від
13.07.2000 року).

Відповідно до ч.ч.4-5 ст. 19 СК України при
розгляді таких спорів є обов'язкова
участь у справі органу опіки та
піклування, надання ним письмового
висновку щодо розв'язання спору на
підставі відомостей, одержаних у
результаті обстеження умов проживання
дитини, батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи.

Частиною 2 ст.163 СК України передбачено,
що батьки мають право вимагати
відібрання малолітньої дитини від
будь-якої особи, яка тримає її у себе не
на підставі закону або рішення суду.

Суд може відмовити у відібранні
малолітньої дитини та переданні її
батькам або одному з них, якщо буде
встановлено, що це суперечить її
інтересам.

Оскільки сторони проживають окремо, не
дійшли згоди щодо того, з ким з них буде
проживати малолітня донька ОСОБА_12 та
звернулись за вирішенням спору до суду,
відповідно до приписів ст. 161 СК України
зазначене питання має вирішуватись
судом з урахуванням ставлення батьків
до виконання своїх батьківських
обов'язків, особистої прихильності
дітей до кожного з них, віку дітей,
стану їх здоров'я, взаємну
прив'язаність, емоційну близькість
дітей, сприятливе оточення, інших
обставин, що мають істотне значення, а
також з урахуванням висновку органу
опіки та піклування щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних в результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків та на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

Дослідженими судом доказами
підтверджується, що кожна зі сторін має
належні матеріально-побутові умови,
які дають можливість проживати дитині,
як з батьком, так із матір'ю, обоє з
батьків позитивно характеризуються та
відповідально відносяться до
виконання своїх батьківських
обов'язків.

Проте, дитина проживаючи з матерею,
виявила бажання проживати з батьком.
Після розмов з психологами, думки своєї
не змінила та бажає проживати з
батьком. Враховуючи також , що місце
проживання батька є звичним місцем
проживання дитини, оскільки дівчинка з
народження проживала саме в с. Орлівка
Новгород-Сіверського району
Чернігівської області, а також в сім'ї
батька проживає старший брат дівчинки
і в них є взаємна прив'язаність та
емоційна близькість . Вік дитини
наближається до того віку коли дитина
має право самостійно визначати своє
місце проживання, а також враховуючи
стан здоров"я матері, яка вагітна та
потребує догляду з боку лікарів,
моральне відношення її чоловіка до
власних дітей, та враховуючи висновок
органу опіки та піклування, думку
представника прокуратури, суд першої
інстанції вірно дійшов висновку про
визначення місця проживання
малолітньої ОСОБА_12 за місцем
проживання її батька.

Суперечності між батьком та матерею,
щодо місця проживання дитини,
настільки серйозні, що пошуки
компромісу виявилися
безрезультатними, тому перевага в
визначенні місця проживання дитини
повинна віддаватись виключно до волі
та інтересів дитини.

На думку апеляційного суду зазначені
обставини є виключними обставинами в
силу яких дитина повинна проживати за
місцем проживання батька.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги, щодо ігнорування
судом позиції органу опіки та
піклування Козилівської сільської
ради, соціального працівника
Козилівської сільської ради при
Корюківському районному центрі
соціальних служб для сім'ї та молоді,
головного спеціаліста служби у справах
дітей Корюківської РДА, які
стверджували про необхідність
задоволення первісних позовних вимог
та повернення дівчинки матері, та
надання переваги думці начальника
служби у справах дітей
Новгород-Сіверської РДА Поліводи С.М.,
який не обґрунтував свою позицію та не
навів жодного аргументу на підтримку
позиції відповідача за первісним
позовом, та необхідність проживання
дитини саме з батьком. Оскільки в
основу судового рішення покладено
висновок органу опіки та піклування
Орлівської сільської
Новгород-Сіверського району
Чернігівської області, яким
рекомендовано визначити місце
проживання малолітньої ОСОБА_12 у сім'ї
батька. Висновки ж органу опіки та
піклування Корюківської районної
державної адміністрації Чернігівської
області та органу опіки та піклування
Козилівської сільської ради
Корюківського району Чернігівської
області не були категоричними, а носили
рекомендаційний характер про можливе
проживання малолітньої ОСОБА_12 з
матір'ю.

Також не заслуговують на увагу суду,
доводи апеляційної скарги, щодо

протиправної поведінки ОСОБА_7 та
вчинення ним злочину. Апеляційний суд
вважає, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 2
КК України особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком.
Доказів засудження ОСОБА_7 за ст.146 КК
України суду не надано. Останній не
позбавлений батьківських прав, а отже
має право на виховання спілкування
проживання з дитиною нарівні з матерею.
Передача дитини батькові, відбувалась
з відома голови Козилівської сільської
ради Корюківського району
Чернігівської ради в його присутності
та безпосередньо ним, як представником
влади на прохання дитини. Це було
підтверджено в судовому засіданні
апеляційного суду Рубець П.М., який був
представником третьої особи органу
опіки та піклування Козилівської
сільської ради Корюківського району
Чернігівської області.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи
апеляційної скарги щодо відсутності
доказів фінансової спроможності
відповідача ОСОБА_7 та відсутності
доказів щодо належних умов проживання
останнього за місцем свого проживання.
Оскільки суду надано докази
працевлаштування ОСОБА_7, а також
докази наявності належних умов для
проживання дитини за місцем проживання
батька.

З урахуванням всіх обставин справи,
виходячи з рівності прав обох батьків у
спорі, враховуючи їх особисті якості та
особисту прихильність дитини до
кожного з них, апеляційний суд вважає,
що не є по даній справі для апелянта
перевагою при визначенні місця
проживання дитини посилання її на
принцип ст.6 Декларації прав дитини.

Оскільки всі міжнародні правові акти
щодо прав дитини будуються за
принципом першочергового врахування
інтересів дитини ( ч. 1 ст. 3 Конвенції
про права дитини, яка має силу Закону).

Та обставина, що при вирішенні спору,
врахувавши в першу чергу інтереси
самої дитини, суд визначив місце
проживання малолітньої ОСОБА_12 разом з
батьком ОСОБА_7, жодним чином не
суперечить законодавству та
міжнародно-правовим актам.

Рішення суду постановлено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування апеляційний суд не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 20 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: