РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2477/14-ц

пр. № 2/759/2255/14

18 квітня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Одосій О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 в якому просить визнати за нею
право власності на автотранспортний
засіб «HYUNDAI», державний номерний знак
НОМЕР_1 та кошти, вкладені на поточний
рахунок НОМЕР_2, відкритий відповідно
до Договору про відкриття та
обслуговування банківського разунку в
іноземній та національній валюті для
фізичних осіб №? 019/2236/11 від 14 червня 2011
року, а за відповідачем визнати право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Обгрунтовуючи вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її чоловік та
відповідно батько відповідача ОСОБА_3,
після смерті якого залишилась спадщина
на належне йому майно, зокрема
автотранспортний засіб «HYUNDAI»,
державний номерний знак НОМЕР_1, кошти,
вкладені на поточний рахунок НОМЕР_2 у
розмірі 10 000 грн. та квартира АДРЕСА_1.
Оскільки, заповіт спадкодавцем не
складався, спадкове майно набувалось
померлим у шлюбі із нею, то таке має
спадкуватись за законом з урахуванням
її частку у спільній сумісній
власності, зокрема їй має належати ?
частка вказаної квартири, ? автомобіля
та коштів, а відповідачу інша ? частка
вказаної квартири та ? частка
автомобіля та коштів, проте за
попередньою усною домовленістю вони з
відповідачем вважають за доцільне
розподілити спадкове майно між собою в
інший спосіб, визнавши за нею право
вланості лише на автомобіль та грошові
кошти, а за відповідачем право
власності на квартиру.

У судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
просив їх задовольнити, вказуючи на ті
обґрунтування, які зазначені у
позовній заяві. Додатково на запитання
суду поянив, що його довірителька та
відповідач зверталися усно до
нотаріальної контори за оформленням
спадщини, яке їм не вдалося, оскільки їм
повідомили про пропуск відповідних
строків, які необхідно поновлювати в
судовому порядку, коли сторони
вважають, що відсутність свідоцтва про
право на спадщину не позбавляє
спадкоємців права на неї, яке в даному
випадку не визнається, а тому підлягає
захисту саме у спосіб визнання права
власності за позивачем та відповідачем
у погодженому ними обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позов
визнав, просив його задовольнити,
зазначаючи, що повісттю погоджується
із викладеними в ньому обставинами.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача, дослідивши
докази та матеріали справи у їх
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
вказаного позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов»язки, попереджає про
наслідки вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень.

Так, з наданих суду доказів
встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер
ОСОБА_3, який перебував у шлюбі з
позивачкою ОСОБА_1 та був батьком
відповідача ОСОБА_2, що підтверджується
свідоцтвами про укладення шлюбу, про
народження, свідоцтвом про смерть.

Згідно довідки КП "Дирекція з
утримання та обслуговування житлвого
фонду в Святошинському районі м.Києів"
за № 1345 від 15.06.2013 року ОСОБА_3 був
зареєстрований та проживав за адресою:
АДРЕСА_1 з 09.12.1978 року до дня смерті, тоді
як ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані за
іншою адресою, зокрема в АДРЕСА_2.

Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець,
який бажає прийняти спадщину, але на
час відкриття спадщини не проживав
постійно із спадкодавцем, має подати
нотаріусу заяву про прийняття
спадщини. Заява про прийняття спадщини
подається спадкоємцем особисто. Особа,
яка досягла чотирнадцяти років, має
право подати заяву про прийняття
спадщини без згоди своїх батьків або
піклувальника. Заяву про прийняття
спадщини від імені малолітньої,
недієздатної особи подають її батьки
(усиновлювачі), опікун.

Для прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК
України).

Згідно ст. 1272 ЦК України якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її. За письмовою згодою
спадкоємців, які прийняли спадщину,
спадкоємець, який пропустив строк для
прийняття спадщини, може подати заяву
про прийняття спадщини нотаріусу за
місцем відкриття спадщини. За позовом
спадкоємця, який пропустив строк для
прийняття спадщини з поважної причини,
суд може визначити йому додатковий
строк, достатній для подання ним заяви
про прийняття спадщини.

Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» визначенні
поняття місце перебування - це
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком менше шести місяців
на рік та місце проживання - це
адміністративно - територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік.

Відповідно до цього ж Закону місце
проживання та перебування особи
реєструється відповідними органами та
заноситься в паспорт особи.

Крім того, п. 3.21 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України
визначено, що спадкоємець, який
постійно проживав із спадкодавцем на
час відкриття спадщини, вважається
таким, що прийняв спадщину, якщо
протягом строку, встановленого статтею
1270 Цивільного кодексу, він не заявив
про відмову від неї. П. 3.22 вказаного
Порядку у разі відсутності у паспорті
такого спадкоємця відмітки про
реєстрацію його місця проживання
доказом постійного проживання із
спадкодавцем можуть бути: довідка
житлово-експлуатаційної організації,
правління житлово-будівельного
кооперативу, відповідного органу
місцевого самоврядування про те, що
спадкоємець на день смерті спадкодавця
проживав разом із цим спадкодавцем.

У судовому засіданні встановлено та
самими сторонами не заперечується, що
спадкодавець та сторони у справі на час
відкриття спадщини були зареєстровані
за різними адресами, а тому з
урахуванням Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
вимог ст. 1269 ЦК України мали звернутися
до нотаріуса у визначений ст. 1270 ЦК
України строк із завою про прийняття
спадщини, чого ними в порушення
вказаних вище норм та процедурі
зроблено не було, а тому такі
вважаються такими, що не прийняли
спадщину.

Посилання представника позивача на те,
що його довіритель фактично прийняла
спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України є
необґрунтованим, оскільки ця норма
стосується осіб, які постійно
проживали разом із спадкодавцем на час
відкриття спадщини, тобто згідно
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України були
зареєстровані за однією адресою або
мають інші належні докази цьому, які
відсутні у сторін і тепер.

Крім того, встановлено що, а ні позивач,
а ні відповідач до нотаріальної
контори за оформленням спадщини у
визначений Порядком вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
затверджений наказом Міністерства
Юстиції Україні від 22.02.2012 року за № 296/5
спосіб взагалі не звертались, а відтак
спадкова справа не заводилась,
постанова про відмову у вчиненні
нотаріальних дій не постановлялась, що
також оцінюється судом негативно, з
огляду на визначений главою 86 ЦК
України, а також спеціальним
законодавством, зокрема Законом
України «Про нотаріат» нотаріальний
порядок оформлення права на спадщину,
що відповідає встановленій
законодавством сукупності функцій
притаманній юрисдикції діяльності
судів та нотаріусів, що також знайшло
своє підтвердження у п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
30.05.2008 року№ 7 «Про судову практику у
справах про спадкування».

Отже, з огляду на вказані норми,
суд не може перебирати на себе функції
нотаріуса, за відсутності відповідного
спору, яке в даному випадку має місце,
оскільки сторони навіть не
скористалися своїм правом на
відповідне прийняття спадщини у
визначеному законом порядку, зокрема
нотаріальним, а тому за відсутності
відмови нотаріуса у вчиненні певних
нотаріальних дій та погодженої між
позивачем та відповідачем позицією
щодо розподілу між ними спадкового
майна, яку просять вирішити шляхом
постановленні судового рішення, суд
вважає позовні вимоги безпідставними,
а тому такими, що не підлягають
задоволенню.

Посилання представника позивача
на норму ст. 392 ЦК України, яка визначає,
що власник майна може пред'явити позов
про визнання його права власності, якщо
це право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати
документа, який засвідчує його право
власності є також необґрунтованим,
оскільки у випадку позивача його право
на спадщину відповідачем не
оспорюється та не не визнається, а лише
має місце питання порядку його
прийняття, оформлення, яке має
здійснюватись в нотаріальний спосіб і
лише у разі відмови в цьому може
захищатись в судовому порядку та у
відповідний для цього спосіб.

Щодо обсягу спадкового майна, то
таке питання також не в повній мірі
доведено сторонами, зокрема в частини
коштів, вкладених на поточний рахунок
НОМЕР_2, відкритий відповідно до
Договору про відкриття та
обслуговування банківського разунку в
іноземній та національній валюті для
фізичних осіб №? 019/2236/11, який укладався
спадкодавцем з ПАТ «ОТП Банк» ще 14
червня 2011 року, оскільки існування
такого рахунку і тепер та відповідно
коштів на ньому не встановлено,
оскільки відповідні клопотання з цього
приводу представником позивача або
відповідачем не заявлялись, тоді як суд
таких повноважень за власної
ініціативи по з»ясовуванню цього,
відповідно до норм цивільно
процеуального кодексу, не має.

З огляду на викладене, повно та
всебічно з'ясувавши обставини справи,
оцінивши зібрані у справі докази у їх
сукупності, суд дійшов висновку про
відсутність підстав для задоволення
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 392, 1217, 1261, 1268, 1269,1270, 1272
Цивільного Кодексу України, Законом
України «Про нотаріат», Порядком
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затверджений наказом
Міністерства Юстиції Україні від 22.02.2012
року за № 296/5, Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 30.05.2008
року№ 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», ст.ст. 10, 11, 60, 61, 208, 209,
212, 213, 215 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності залишити без
задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду м. Києва через
районний суд шляхом подачі апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя