РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.04.2014
м.Радомишль

Радомишльський районний суд
Житомирської області в складі:

головуючого Свінцицький Л. В.

при секретарі:Білошицькій І.Ю.

з участю позивачки-ОСОБА_2

представника відповідача-ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в Радомишльському районному
суді Житомирської області цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики, та
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання договору позики
недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором позики,і
свої вимоги мотивує тим, що 05 вересня 2009
року між нею та ОСОБА_3,був укладений
договір позики, відповідно до якого
позивачка, як позикодавець передала 10
000 доларів CШA відповідачу, а відповідач
взяв на себе зобов»язання повернути
надані йому у борг гроші до 05 грудня 2009
року. На підтвердження отриманих
коштів відповідачем була власноруч
написана розписка. В обумовлений
договором термін позика повернута не
була, натомість Відповідач написав ще
одну розписку від 06.09.2012 року, в якій
підтвердив взяті раніше на себе
боргові зобов»язання та просив
продовжити строк повернення взятих
грошових коштів до 06.09.2013 року. У
зв»язку з тим, що відповідач
відмовляється у добровільному порядку
повернути грошові кошти , тому
позивачка змушена звернутися до суду
за захистом порушених майнових прав та
інтересів та просить суд стягнути з
ОСОБА_3 на її користь основну суму боргу
за договором позики в розмірі 82 000
гривень, що на день подачі позову
еквівалентно 82000 гривень, інфляційні
втрати в сумі 29959, 52 грн. та 3% річних від
просроченої суми за весь час
просрочення у розмірі 7386,74 грн.

ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов
до ОСОБА_2, в якому просить визнати
договір позики недійсним, яка згідно
Ухвали Радомишльського районного суду
від 31.03.2014 року була прийнята до
спільного розгляду з первісним
позовом. Свої позовні вимоги позивач за
зустрічним позовом та відповідач за
первісним позовом ОСОБА_3 мотивує тим,
що він 05.09.2009 року у позивачки за
первісним позовом не позичав грошові
кошти у сумі 10000 доларів США,а позивач
значно меншу суму, а розписка була
написана під впливом його колишньої
дружини ОСОБА_4, яка ввела його в оману,
повідомивши неправдиві дані, що її мати
знаходиться у скрутному матеріальному
стані і їй потрібна допомога.

Крім того, ОСОБА_3 за зустрічним позовом
зазначив, що у період з 29.07.2006 року по 2011
рік перебував у зареєстрованому шлюбі
з дочкою позивачки за первісним
позовом - ОСОБА_4 і на час написання
зазначеної розписки, остання не
надавала йому письмову згоду на
укладення договору позики, а відтак на
думку позивача за зустрічним позовом,
відповідача за первісним позовом
боргова розписка (договір позики) не
відповідає вимогам закону і є
підставою для визнання її
недійсною,тому просив суд ухвалити
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовної заяви ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики за
безпідставністю, та ухвалити рішення
яким визнати договір позики ( боргову
розписку) від 05.09.2009 року укладений між
ним і ОСОБА_2 недійсним.

У судовому засіданні позивачка за
первісним позовом та відповідач за
зустрічним позовом ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримала та просила їх
задовольнити з підстав викладених у
первісному позові, у задоволені
зустрічного позову ОСОБА_3 просила
відмовити.

Представник відповідача за первісним
позовом та позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_5 позовні вимоги за
зустрічним позовом підтримав та просив
їх задовольнити з підстав викладених у
позовній заяві, та просив відмовити у
задоволені первісного позову ОСОБА_2

Вислухавши пояснення сторін,вивчивши
матеріали справи, суд вважає, що
первісний позов підлягає задоволенню
частково, а в задоволенні зустрічного
позову слід відмовити з наступних
підстав.

Судом достоіменно встановлено факт
отримання відповідачем за первісним
позовом ОСОБА_3 коштів від позивачки за
первісним позовом ОСОБА_2, що
підтверджується наданим суду
оригіналом розписки від 05.09.2009 року,
згідно якої, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2
гроші в сумі 10000 доларів США . Термін
виконання зобов»язання встановлений в
розписці визначено 05 грудня 2009 року.

Як пояснила у судовому засіданні
позивачка за первісним позовом, ОСОБА_3
не виконав взяті на себе зобов'язання в
повному обсязі та не повернув суму
заборгованості за розпискою у строк,
який в ній визначено, що і стало
підставою для звернення з даним
позовом.

З огляду на те, що кошти за розпискою
відповідач за первісним позовом ОСОБА_3
повинен був повернути в строк до 05 .12.2009
року, то з цього часу відповідач за
первісним позовом є таким, що
прострочив виконання грошового
зобов'язання, що є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої договором та законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів(суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Враховуючи зазначене, суд приходить до
висновку, що вимоги позивачки за
первісним позовом щодо стягнення з
ОСОБА_3 суми боргу за договором позики ,
що підтверджуються розпискою
підлягають задоволенню, а саме у
розмірі 82 000 грн.

Відповідно до заявлених позовних
вимог, позивачка за первісним позовом
також просить стягнути з відповідача
на свою користь інфляційні втрати та 3%
річних, при цьому суму заборгованості
визначає за період з грудня 2010 року по
01.12.2013 року.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутністю таких умов та вимог
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки судом встановлено факт
порушення відповідачем умов взятого на
себе зобов'язання за договором позики,
суд вважає, що вимоги по стягненню
трьох відсотків річних у сумі 7386 грн. 74
коп. є такими, що ґрунтуються на законі
та підлягають до задоволення.

Суд не знаходить підстав для
задоволеня вимог в частині стягнення
суми боргу з урахуванням індексу
інфляції, виходячи з наступного.

Оскільки індекс інфляції (індекс
споживчих цін) - це показник, що
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари та послуги, які
купує населення для невиробничого
споживання, а ціни в Україні
встановлюються в національній валюті -
гривні, то норми ст. 625 ч.2 ЦК щодо сплати
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції поширюються лише на
випадки прострочення виконання
грошового зобов'язання, яке визначене
договором у гривні.

Як убачається з розписки, що міститься
в матеріалах справи ОСОБА_3 взяв у борг
у ОСОБА_2 10 000 доларів США, тому підстави
стягувати суму з урахуванням індексу
інфляції відсутні.

Що стосується вимог позивача за
зустрічним позовом , відповідача за
первісним позовом то його позовні
вимоги заявлені в зустрічному позові
задоволенню не підлягать з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

ОСОБА_3 не надав до суду будь-яких
належних і допустимих доказів, які б
підтверджували те, що він не позичав
гроші у ОСОБА_2, а розписка написана під
впливом колишньої дружини ОСОБА_4, яка
ввела його в оману.

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу
України за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Укладений договір позики є
двостороннім правочином, укладений на
загальних умовах, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, що
відповідає ч. ч. 1- 6 с т. 203 Ц К України.

Згідно з ст. 203 Цивільного кодексу
України, загальними вимогами,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину: зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства;
особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним;
правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу
України, дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

Згідно з ч. 2 ст. 65 Сімейного Кодексу
України, при укладенні договорів одним
із подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Дружина,
чоловік має право на звернення до суду
з позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового.

Також, ч. 3 ст. 65 Сімейного Кодексу
України передбачено, що для укладення
одним із подружжя договорів, які
потребують нотаріального посвідчення
і (або) державної реєстрації, а також
договорів стосовно цінного майна,
згода другого з подружжя має бути
подана письмово.

Позивач за зустрічним позовом,
відповідач за первісним позовом ОСОБА_3
стверджує, що його колишня дружина
ОСОБА_4 не давала йому згоду на
укладення договору позики, а тому цей
договір не є дійсним.

Разом з тим, суд не може погодитись з
доводами ОСОБА_3 з огляду на те, що
зобов'язання за договором позики
одного з подружжя не створює обов'язків
для другого.

Положення ст. 65 Сімейного Кодексу
України не стосуються права одного із
подружжя на забезпечення виконання
зобов'язань, оскільки договір позики
грошей не є формою розпорядження
майном, що є у спільній сумісній
власності подружжя. Сам по собі договір
позики є угодою про отримання у
власність грошових коштів.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може буди визнаний судом
недійсним. В данному зустрічному
позові відсутнє жодне посилання на
норму закону, внаслідок якого можливо
було б визнавати його недійсним.

Оскільки для укладання договору позики
( розписки) від 05.09.2009 року було
достатньо простої письмової форми, він
не потребував обов'язкового
нотаріального посвідчення, тому
письмова згода ОСОБА_4 на його
укладання не була потрібна. Укладаючи
договір позики, ОСОБА_3 не вчиняв дій
щодо розпоряджання спільним майном
подружжя, а взяв на себе обов'язок щодо
повернення предмета позики.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ДПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

На основі повно та всебічно з'ясованих
обставин справи, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, встановивши правовідносини,
які випливають із встановлених
обставин, та правові норми, які
підлягають застосуванню, суд приходить
до висновку, що позовні вимоги позивача
за первісним позовом підлягають
задоволенню частково, в задоволені
зустрічного позову слід відмовити.

Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України стягненню з відповідача за
первісним позовом на користь ОСОБА_2
підлягають витрати по оплаті судового
збору у розмірі 1194 грн. 46 коп.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 203, 215, 526, 610, 625, 1046, 1047 ЦК України,
ст. 65 СК України, ст. ст. З, 4,10, 11, 15, 58, 60, 88,
209, 212- 215. 224. 228. 233 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (реєстраційний номер
облікової картки платника податків
НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2
(реєстраційний номер облікової картки
платника податків НОМЕР_2)
заборгованість за договором позики у
розмірі 82000 грн. (вісімдесят дві тисячі)
гривень 00 коп., та 3 % річних у розмірі 7386
грн. 74 коп. (сім тисяч триста вісімдесят
шість гривень сімдесят чотири копійки).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судовий збір у розмірі 1194 грн. 46 коп.
(одна тисяча сто дев»яносто чотири
гривень сорок шість копійок).

У решті позовних вимог відмовити.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами
в апеляційному порядку до апеляційного
суду Житомирської області через
Радомишльський районний суд
Житомирської області.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Радомишльського
Л. В. Свінцицький районного
суду