Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/1088/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
Доповідач Черниш Т. В.
УХВАЛА

Іменем України

15.04.2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого -Черниш
Т.В.,

суддів
Голованя А.М.,

Карпенка О.Л.,

при секретарі
Дімановій Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до
загальноосвітнього навчального
закладу 1-Ш ступенів №9 управління
освіти, молоді та спору
Олександрійської міської ради про
поновлення на роботі, за апеляційною
скаргою позивача на рішення
Олександрійського міськрайонного суду
Кіровоградської області від 26 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а :

В серпня 2012 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з зазначеним позовом. Позовні
вимоги мотивував тим, що з 9 вересня 2011
року працював сторожем в
загальноосвітньому навчальному
закладі №9 (далі-ЗОНЗ №9), а наказом №49-к
від 4 липня 2012 року його було звільнено
з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що наказ про
звільнення, копію якого йому
неофіційно надала бухгалтер
централізованої бухгалтерії
управління освіти ОСОБА_4, був
підписаний директором школи ОСОБА_5,
яка 4 липня знаходилась у відпустці, а
запис про звільнення в трудовій книжці
того ж дня був засвідчений в.о.
директора ОСОБА_6, що викликає сумнів в
тому, хто ж мав повноваження на
розірвання трудового договору, і
свідчить про незаконність звільнення,
просив поновити його на роботі.

Рішенням Олександрійського
міськрайонного суду від 26 грудня 2013
року у задоволенні позову відмовлено.

Висновок про відсутність підстав
для поновлення ОСОБА_3 на роботі суд
мотивував тим, що звільнення його з
роботи за наказом від 4 липня 2012 року №
49-к проведено з дотриманням
встановлених трудовим законодавством
правил і порядку застосування
дисциплінарного стягнення.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи та доказам, порушення норм
матеріального і процесуального права,
ставив питання про скасування рішення
і ухвалення нового про задоволення
позову.

Зазначав, зокрема, що суд не дав
належної оцінки показам свідків, в тому
числі, допитаних за його клопотанням;
безпідставно відмовив у призначенні
експертизи підписів на копії наказу
про його звільнення.

В судовому засіданні суду
апеляційної інстанції позивач та його
представник доводи апеляційної скарги
повністю підтримали. Представник
відповідача ці доводи заперечував.

Перевіривши за матеріалами
справи законність та обґрунтованість
рішення суду в межах, визначених ст. 303
ЦПК України, заслухавши пояснення
сторін, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких підстав.

За п.3 ст. 40 КЗпП України трудовий
договір може бути розірвано в разі
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо раніше до нього застосовувались
заходи дисциплінарного чи
громадського стягнення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3
працював в Олександрійському ЗОНЗ №9
сторожем з вересня 2011 року. Наказами
від 21 лютого 2012 року №12-к та від 20
квітня 2012 року №21 йому були оголошені
догани за прогули без поважних причин.

За змістом наказу № 49-к від 4 липня
2012 року ОСОБА_3 звільнено з роботи за п. 3
ч. 1 ст. 40 КЗпП у зв'язку з наявністю
зазначених наказів від 21 лютого та від
20 квітня, які, як встановлено судом, не
втратили юридичної сили за давністю, не
зняті достроково і не оскаржувались.
Безпосередньою підставою для
звільнення позивача з роботи зазначено
те, що він був відсутнім на робочому
місці під час пожежі, яка виникла
приблизно о 23 годині 23 червня 2012 року
на території ЗОНЗ №9, участі в гасінні
не приймав, про факт пожежі не
повідомив при передачі зміни.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
ЦПК, у межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

При цьому, ураховуючи норми ст.ст.
27, 31 ЦПК України, позивач самостійно
визначає предмет і підстави позову та
на власний розсуд розпоряджається
своїми правами щодо предмету позову.

Відповідно до ст. 119 ЦПК позивач
зобов'язаний зазначити в позовній
заяві фактичні обставини, якими від
обґрунтовує позовні вимоги, та докази
на підтвердження цих вимог. Аналогічні
положення містяться і роз'ясненнях,
викладених в п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 червня 2009
року №5 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду».

Як вбачається зі змісту позовної
заяви, ОСОБА_3 незаконність звільнення
його з роботи та вимогу про поновлення
обґрунтовував тим, що наказ про
звільнення від 4 липня 2012 року
підписаний директором школи ОСОБА_5,
яка перебувала у відпустці і
повноважень на видання наказу не мала,
а відповідний запис в трудову книжку
того ж дня внесений заступником
директора ОСОБА_6

Позивач, якому були роз'яснені
його процесуальні права, що
підтверджується даними журналу
судового засідання від 9 вересня 2012
року, до початку розгляду справи по
суті не змінював підстав позову та їх
обґрунтування у передбаченому ч. 2 ст. 31
ЦПК порядку- шляхом подання письмової
заяви.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції, дослідивши надані
сторонами докази, встановив, що
директором ЗОНЗ №9 ОСОБА_5 25 червня 2012
року було відібрано пояснення від
ОСОБА_3 щодо причин своєї відсутності
на робочому місці під час пожежі, того ж
дня вона зверталась до профспілкового
комітету закладу з поданням про дачу
згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 3 ст. 40
КЗпП (а.с. 19,22, 23,24).

Відповідно до протоколу №11
засідання профспілкового комітету від
27 червня 2012 року надано згоду на
звільнення ОСОБА_3 з роботи (а.с.16-17).

За наказом від 8 червня 2012 року
№81-к управління освіти, молоді та
спорту Олександрійської міської ради
директору ЗОНЗ №9 ОСОБА_5 з 2 липня по 25
серпня 2012 року була надана відпустка;
виконання обов'язків директора з 2
липня по 5 серпня покладено на
заступника з навчально-виховної роботи
ОСОБА_6

Ним же виданий і підписаний наказ
від 4 липня 2012 року №49-к, який
знаходиться в діловодстві управління
освіти, та засвідчений запис про
звільнення в трудовій книжці ОСОБА_3
(а.с.14, 4).

Відмова позивача від
ознайомлення з наказом про оголошення
стягнення і від посвідчення цього
факту своїм підписом засвідчені актами
від 4 та 5 липня 2012 року, складеним за
участю очевидців цього факту(а.с.15).

Наданій позивачем копії
аналогічного змісту наказу від 4 липня
2012 року з підписом ОСОБА_5 суд першої
інстанції дав належну оцінку,
пославшись, зокрема і на покази свідка
ОСОБА_4, бухгалтера централізованої
бухгалтерії міського управління
освіти, яка стверджувала про
надходження до бухгалтерії наказу про
звільнення ОСОБА_3, підписаного ОСОБА_6,
і категорично заперечувала факт видачі
ОСОБА_3 будь-якої копії наказу.

За таких обставин суд дійшов до
правильного висновку, що позивач не
спростував доводів представника
відповідача про те, що наказ про
звільнення його з роботи був
правомірно виданий виконувачем
обов'язків директора ЗОНЗ №9 ОСОБА_6,
який про це підтверджував у суді першої
інстанції.

Долучений до апеляційної скарги
висновок експертного почеркознавчого
дослідження копії оспорюваного наказу
щодо виконання підпису в ньому ОСОБА_5
та виконання документу шляхом монтажу,
а також обставини, якими
обґрунтовувався позов, не можна
визнати достатніми для висновку про
застосування до ОСОБА_3
дисциплінарного стягнення не
уповноваженою на те посадовою особою,
як передбачено ст. 147-1 КЗпП, і, як
наслідок, для визнання звільнення
незаконним з заявлених позивачем
підстав.

Ґрунтується на доказах, яким суд
дав належну правову оцінку, зваживши на
усну заяву щодо відсутності підстав
для звільнення, і висновок про
доведеність дисциплінарного
порушення, яке стало приводом для
розірвання трудового договору за п. 3
ст.40 КЗпП України; додержання
відповідачем передбачених статтями 148,
149 КЗпП правил і порядку застосування
дисциплінарних стягнень, що
узгоджується з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, наведеними,
зокрема, в п. п. 22, 23 постанови №9 від 6
листопада 1992 року «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
відповідає обставинам справи.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що наведені в
апеляційній скарзі доводи висновку
суду про відсутність правових підстав
для задоволення заявленого позову не
спростовують і не можуть бути
підставою для скасування відповідно
до ст. 309 ЦПК України правильного по
суті рішення з наведених в апеляційній
скарзі мотивів.

Керуючись ст. 303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308,
313-315 ЦПК України, колегія суддів
судової палати в цивільних справах

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Олександрійського
міськрайонного суду Кіровоградської
області від 26 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді