Справа № 2/357/1908/13 Головуючий у І
інстанції Дубановська І.Д.Провадження
№ 22-ц/780/108/14 Доповідач у 2
інстанції КулішенкоКатегорія 4
УХВАЛА

Іменем України

09 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі :

Головуючого судді: Кулішенка Ю.М.,

суддів: Лащенка В.Д.,
Сушко Л.П.,

при секретарі: Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 13 серпня 2013 року
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання права власності у спільному
майні подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання
права власності у спільному майні
подружжя. Зазначала, що з 02.02.2002 року
вона перебувала з ОСОБА_1 у
зареєстрованому шлюбі. Під час
проживання у шлюбі за спільні кошти
ними було придбано квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 13.08.2003 року,
зареєстрованому в Білоцерківському
МБТІ 29.08.2003 року, номер запису 13290.
Вартість квартири, що сплачена під час
підписання договору купівлі продажу
складала 15 700 грн. В даний час шлюб між
ними розірвано, тому виникла
необхідність розділити спільне майно
подружжя, оскільки угоди про
добровільний поділ майна, що є спільною
сумісною власністю подружжя, між ними
не досягнуто.

Просила суд визнати за нею право
власності на спільне майно подружжя - 1/2
частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 серпня 2013 року позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання права власності у
спільному майні подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, право
власності в спільному майні подружжя
на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просив в зв'язку з порушенням норм
матеріального та процесуального права
рішення суду скасувати та ухвалити
нове яким відмовити в задоволенні
позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав:

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, що були
досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
прийшов до висновку, що позов підлягає
до задоволення, оскільки відповідач не
надав доказів того, що спірна квартира
відноситься до майна, що є його
особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
дійсно перебували у зареєстрованому
шлюбі з 02 лютого 2002 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
укладення шлюбу НОМЕР_1(а.с.5).

28.02.2013 року рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
шлюб, зареєстрований 02 лютого 2002 року
відділом реєстрації актів цивільного
стану Сквирського районного
управління юстиції у Київській
області, актовий запис №10 між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до договору купівлі продажу
від 13 серпня 2003 року ОСОБА_1 придбав у
ОСОБА_4, ОСОБА_5, які діяли від свого
імені та від імені неповнолітньої
дочки ОСОБА_6, квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується копією вищевказаного
договору (а.с.6).

ОСОБА_1 володіє на праві приватної
власності у частці 1/1 АДРЕСА_1, що
підтверджується копією витягу з
реєстру про право власності на
нерухоме майно (а.с.7).

Статтею 60 СК України встановлено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено,
що об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено,
що дружина і чоловік мають право на
поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Частинами 1,2 ст.70 СК України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними. Речі для професійних занять
присуджуються тому з подружжя, хто
Використовував їх у своїй професійній
діяльності. Вартість цих речей
враховується при присудженні іншого
майна другому з подружжя. Присудження
одному з подружжя грошової компенсації
замість його частки у праві спільної
сумісної власності на майно, зокрема на
житловий будинок, квартиру, земельну
ділянку, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених
Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Сутність поділу полягає в тому, що
кожному з подружжя присуджуються в
особисту власність конкретні речі, а
також здійснюється розподіл майнових
прав та обов'язків. При здійсненні
поділу в судовому порядку суд має
виходити з презумпції рівності часток.
При винесенні рішення суд має
керуватися "обставинами, що мають
істотне значення", якими можуть бути,
насамперед, ступінь трудової та (або)
фінансової участі кожного з подружжя в
утриманні спільного майна, зроблених
поліпшеннях, доцільність та
обґрунтованість укладених правочинів,
спрямованих на розпорядження спільним
майном, наявність або відсутність
вчинення одним з подружжя дій, що
порушують права другого з подружжя,
суперечать інтересам сім'ї,
матеріальне становище співвласників
тощо. Поділ спільного сумісного майна
подружжя здійснюється з визначення
кола об'єктів спільної сумісної
власності подружжя і встановлення
їхньої вартості. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи
(абзац перший пункту 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" від 21 грудня
2007 р. N 11). Поділу підлягає усе майно, що є
у спільній сумісній власності. При
здійсненні поділу речей, неподільних
за своєю природою, слід враховувати
положення, викладені у пункті 14
постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
власності громадян на жилий будинок"
від 4 жовтня 1991 р. N 7, якими встановлено,
що квартира, яка перебуває у спільній
сумісній власності, на вимогу учасника
цієї власності підлягає поділу в
натурі, якщо можливо виділити сторонам
ізольовані жилі та інші приміщення із
самостійними виходами, які можуть
використовуватися як окремі квартири
або які можна переобладнати в такі
квартири. У протилежному випадку може
бути встановлено порядок користування
приміщеннями квартири, якщо про це
заявлено позов.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1
ст. 60 СК України майно, що придбане
подружжям під час шлюбу, належить
дружині і чоловікові на праві спільної
власності незалежно від того, що один з
них з поважних причин не мав
самостійного заробітку (прибутку).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об`єктом спільної
сумісної власності подружжя. Квартира
не є предметом індивідуального
користування.

Судом встановлено, що спірна квартира
придбана під час шлюбу та є сумісною
власністю у спільному майні подружжя.

Розглядаючи справу суд першої
інстанції встановив дійсний склад
правовідносин та вірно застосував
норми права.

Посилання апеллянта на те, що квартиру
була придбана за його власні кошти, а
тому є його приватною власністю не
підтверджується матеріалами справи та
належними та допустимими доказами, а
тому безпідставне.

З наведених вище обставин колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 13 серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ю.М.Кулішенко

судді:
В.Д.Лащенко

Л.П.Сушко