Справа № 752/1455/14-ц
Провадження №: 4-с/752/39/14
У Х В А Л А

Іменем України

02.04.2014 рокуГолосіївський районний суд
м. Києва в складі:

головуючого судді - Пасинок В.С.

при секретарі - Тасенко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за скаргою приватного
акціонерного товариства «Укргазбанк»
на дії головного державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Київській області Микитин Оксани
Степанівни,-

в с т а н о в и в:

у січні 2014 року скаржник через свого
представника звернувся до суду зі
скаргою, в якій просив визнати винесену
03 грудня 2013 року головним державним
виконавцем Микитин О.С. постанову про
відмову у відкритті виконавчого
провадження № 41058378 неправомірною,
скасувати зазначену постанову та
зобов'язати головного державного
виконавця відкрити виконавче
провадження.

Свої вимоги скаржник обґрунтував тим,
що головним державним виконавцем
Микитин О.С. постановою від 03 грудня 2013
року відмовлено у відкритті
виконавчого провадження (в прийнятті
до провадження виконавчого документа)
на підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про виконавче провадження» з
посиланням на відсутність у
резолютивній частині виконавчого
листа зазначення боржника, стягувача
та суми боргу, яка підлягає стягненню,
що унеможливлює повне, своєчасне
виконання рішення суду.

Вважає, що винесена постанова є
незаконною та необґрунтованою, порушує
права ПАТ «Укргазбанк», прийнята
безпідставно в порушення вимог
законодавства, оскільки пред'явлений
до виконання банком виконавчий лист
повністю відповідає вимогам, що
ставляться до виконавчих документів,
визначених ст. 18 Закону України «Про
виконавче провадження».

Представник скаржника в судове
засідання не з'явилась, надала заяву
про розгляд скарги за її відсутності. В
останній зазначила, що вимоги скарги
підтримує в повному обсязі.

Головний державний виконавець Микитин
О.С., будучи в установленому порядку
повідомленою про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явилась,
надала заяву про розгляд скарги за її
відсутності. В останній також
зазначила про те, що винесена нею 03
грудня 2013 року постанова є правомірною,
оскільки у виконавчому листі не
зазначено суму стягнення боргу, що
унеможливлює виконання судового
рішення, тому просила суд у задоволенні
скарги відмовити.

Дослідивши матеріали скарги, суд
встановив наступне.

В ході розгляду справи встановлено, що
Голосіївським районним судом м. Києва 21
травня 2013 року був виданий виконавчий
лист № 2-1493/09 про звернення в рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором № 195-Ф/07 від 30 серпня 2007 року
стягнення на предмет іпотеки, а саме:
земельну ділянку, площею 0,180 га, цільове
призначення: для будівництва,
обслуговування будівель і
господарських споруд, що розташована
за адресою: Київська область,
Броварський район, с. Княжичі,
кадастровий номер :01:0580053,
відповідно до Договору іпотеки без
оформлення заставної від 30 серпня 2007
року, зареєстрованим у реєстрі за №
кдз-4247, який є невід'ємною частиною
кредитного договору (а.с. 5-6).

Вказаний виконавчий лист пред'явлений
до виконання 02 грудня 2013 року.

03 грудня 2013 року головним державним
виконавцем Микитин О.С. постановою
відмовлено у відкритті виконавчого
провадження (в прийнятті до
провадження виконавчого документа) на
підставі п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України
«Про виконавче провадження» з
посиланням на відсутність у
резолютивній частині виконавчого
листа зазначення боржника, стягувача
та суми боргу, яка підлягає стягненню,
що унеможливлює повне, своєчасне
виконання рішення суду (а.с. 4).

Судове рішення, яке набрало законної
сили, є обов'язковим до виконання на
всій території України (ст. 124 ч. 5
Конституції України, ст. 14 ч. ч. 1, 2 ЦПК
України). Примусове виконання судового
рішення покладено на державну
виконавчу службу і здійснюється
відповідно до Закону України «Про
виконавче провадження».

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України
органи державної влади та органи
місцевого самоврядування, їх посадові
особи зобов'язані діяти лише на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що передбачені Конституцією та
законами України.

Державний виконавець є представником
влади і здійснює примусове виконання
судових рішень, постановлених іменем
України, та рішень інших органів
(посадових осіб), виконання яких
покладається на державну виконавчу
службу, у порядку, передбаченому
законом.

Стаття 7 Закону України «Про державну
виконавчу службу» від 24 березня 1998 року
№ 202/98-ВР встановлює обов'язок
державного виконавця сумлінно
виконувати службові обов'язки, не
допускати в своїй діяльності порушення
прав громадян та юридичних осіб,
гарантованих Конституцією України.

Спеціальним законом, який визначає
умови і порядок виконання рішень судів,
що відповідно до закону підлягають
примусовому виконанню у разі
невиконання їх у добровільному
порядку, є Закон України «Про виконавче
провадження».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» виконавче
провадження як завершальна стадія
судового провадження та примусове
виконання рішень інших органів
(посадових осіб) - це сукупність дій
органів і посадових осіб, визначених у
цьому Законі, що спрямовані на
примусове виконання рішень судів та
інших органів (посадових осіб), які
провадяться на підставах, в межах
повноважень та у спосіб, визначений цим
Законом, іншими нормативно-правовими
актами, прийнятими відповідно до цього
Закону та інших законів.

Частина 1 ст. 6 Закону України «Про
виконавче провадження» від 04 листопада
2010 року № 2677-VI зобов'язує державного
виконавця використовувати надані йому
права відповідно до закону і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів фізичних і
юридичних осіб.

Відповідно до ст. 11 вказаного закону
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених цим Законом
заходів примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення, зазначеного в ст. 3 цього
Закону.

Згідно до ст. 3 Закону України «Про
виконавче провадження» примусове
виконання рішень державною виконавчою
службою здійснюється на підставі
документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України
«Про виконавче провадження» у
виконавчому документі повинні бути
зазначені: назва і дата видачі
документа, найменування органу,
прізвище та ініціали посадової особи,
що його видали; дата прийняття і номер
рішення, згідно з яким видано документ;
повне найменування (для юридичних осіб)
або ім'я (прізвище, власне ім'я та по
батькові) (для фізичних осіб) стягувача
і боржника, їх місцезнаходження (для
юридичних осіб) або місце проживання чи
перебування (для фізичних осіб),
ідентифікаційний код суб'єкта
господарської діяльності стягувача та
боржника (для юридичних осіб),
індивідуальний ідентифікаційний номер
стягувача та боржника (для фізичних
осіб - платників податків) або номер і
серія паспорта стягувача та боржника
для фізичних осіб - громадян України,
які через свої релігійні або інші
переконання відмовилися від прийняття
ідентифікаційного номера, офіційно
повідомили про це відповідні органи
державної влади та мають відмітку в
паспорті громадянина України, а також
інші дані, якщо вони відомі суду чи
іншому органу, що видав виконавчий
документ, які ідентифікують стягувача
та боржника чи можуть сприяти
примусовому виконанню, зокрема, дата
народження боржника та його місце
роботи (для фізичних осіб),
місцезнаходження майна боржника,
рахунки стягувача та боржника тощо;
резолютивна частина рішення; дата
набрання законної (юридичної) сили
рішенням; строк пред'явлення
виконавчого документа до виконання.

Як встановлено в ході розгляду скарги,
виданий Голосіївським районним судом
м. Києва 21 травня 2013 року виконавчий
лист № 2-1493/09 вказаним вимогам
відповідає. Доказів на підтвердження
зворотного в розпорядження суду не
надано.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 25 Закону
України «Про виконавче провадження»
державний виконавець зобов'язаний
прийняти до виконання виконавчий
документ і відкрити виконавче
провадження, якщо не закінчився строк
пред'явлення виконавчого документа до
виконання і цей документ відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, та
пред'явлений до виконання до відділу
державної виконавчої служби за
належним місцем виконання рішення.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі
наявності інших передбачених законом
обставин, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

Пославшись на вказаний пункт статті
Закону, головний державний виконавець
Микитин О.С. іншими передбаченими
законом обставинами визначила
відсутність у резолютивній частині
виконавчого листа зазначення боржника,
стягувача та суми боргу, яка підлягає
стягненню.

Разом з тим, суд вважає таку позицію
хибною та такою, що не заслуговує на
уваги з огляду на те, що ст. 215 ЦПК
України, якою врегульовано зміст
судового рішення, на підставі якого
складається виконавчий лист, не
передбачає обов'язку суду в своєму
рішенні, зокрема, його резолютивній
частині, яка в подальшому має бути
зазначена у виконавчому документі,
зазначати дані про боржника, стягувача
та суми боргу, яка підлягає стягненню.

При постановленні рішень, суди
керуються саме процесуальним
законодавством, а не Законом України
«Про виконавче провадження».

Натомість зі змісту саме судового
рішення, яке підлягає примусовому
виконанню вбачається, що вказані
відомості містяться у мотивувальній
частині рішення.

Тому, зважаючи на положення ч. 3 ст. 11
Закону України «Про виконавче
провадження», згідно якої, державний
виконавець у процесі здійснення
виконавчого провадження має право з
метою захисту інтересів стягувача
одержувати безоплатно від органів,
установ, організацій, посадових осіб,
сторін та учасників виконавчого
провадження необхідні для проведення
виконавчих дій пояснення, довідки та
іншу інформацію, у тому числі
конфіденційну, які, на думку суду не
були дотримані головним державним
виконавцем Микитин О.С., суд приходить
до висновку про те, що доводи скаржника
є обґрунтованими, а тому скарга
підлягає задоволенню в повному обсязі.

З огляду на викладене, керуючись ст. ст.
19, 55 Конституції України, ст. ст. 1, 6, 7, 9,
11, 18, 25, 26 Закону України «Про виконавче
провадження», ст. 7 Закону України «Про
державну виконавчу службу, ст. ст. 215,
383-385 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

скаргу приватного акціонерного
товариства «Укргазбанк» на дії
головного державного виконавця
Відділу примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Київській області Микитин Оксани
Степанівни - задовольнити.

Винесену 03 грудня 2013 року головним
державним виконавцем Відділу
примусового виконання рішень
управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Київській області Микитин О.С.
постанову про відмову у відкритті
виконавчого провадження № 41058378
визнати неправомірною та скасувати її.

Зобов'язати головного державного
виконавця Відділу примусового
виконання рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Київській області
Микитин О.С. відкрити виконавче
провадження за виконавчим листом №
2-1493/09, виданим Голосіївським районним
судом м. Києва 21 травня 2013 року про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, а саме: земельну ділянку за
адресою: Київська область, Броварський
район, с. Княжичі.

Ухвала може бути оскаржена до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подання через Голосіївський районний
суд м. Києва апеляційної скарги
протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя
В.С. Пасинок