Справа № 2/714/58/14
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Герцаївський районний суд
Чернівецької області
головуючого-суддіЄфтемій С. М.
секретарОнофрей І.К. з участю
позивача ОСОБА_3 розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Герца цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту
У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 які
були батьками його та відповідача.
Звернувшись до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини йому
стало відомо про те, що 07 травня 2001 року
батьками, кожний окремо, склали
заповіти яким усе їх майно вони
заповіли братові ОСОБА_4
Вважає, що оскільки за життя батьків,
батько ОСОБА_6 неодноразово
застосовував до ОСОБА_5 як дружини,
фізичне та психічне насильство через
що остання ніколи йому не перечила,
ураховуючи що обидва заповіти батьків
були складені в один і той же день, то
матір'ю ОСОБА_5 було складено заповіт на
користь відповідача під впливом
насильства зі сторони батька. Також,
складений матір'ю заповіт суперечить
її дійсному волевиявленню, яка за життя
неодноразово висловлювалася про поділ
її та батька майна як спільного майна
батьків між ним та відповідачем у
рівних частках. За таких обставин, в
порядку ст. 231 ЦК України, просив
визнати заповіт складений ОСОБА_5 07
травня 2001 року на користь відповідача
Позивач у судовому засіданні позовні
вимоги підтримав та у своєму поясненні
послалися на те, що починаючи з
середини 80-х років проживає із власною
родиною окремо від батьків. Також, має
окремо господарство і його рідний брат,
ОСОБА_4 Його та відповідача батьки
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 тобто матір та батько
відповідно, проживали самі у власному
господарстві що в с. Лунка
Герцаївського району та батько, як
чоловік що пережив дружину продовжував
проживати один й після смерті ОСОБА_5 до
часу його смерті. Після смерті матері
до нотаріальної контори із завою про
прийняття спадщини не звертався так як
у господарстві залишився проживати
батько, а після смерті останнього, у
строк для прийняття спадщини звернувся
до нотаріальної контори із відповідною
завою де дізнався, що батьками, кожним
окремо було складено заповіти на
користь відповідача. Знаючи суворий
характер його батька якому ніхто не міг
перечити, а у противному останній
застосовував фізичну силу яку
неодноразово було застосовано
відносного його матері, остання, за
власною волею не могла скласти заповіт
на ім'я відповідача так як вона більше
полюбляла його як найменшого у родині.
Вважає що такий заповіт був складений
матір'ю під впливом психічного
насильства зі сторони батька який
свого часу більше й допомагав братові
ніж йому. Наявність такого заповіту
позбавив його права на спадкування, а
тому просив задовольнити його вимоги й
скасувати заповіт який був складений
матір'ю на ім'я відповідача.
Відповідач ОСОБА_4 будучи належним
чином повідомлений про час і місце
судового розгляду, в судове засідання
не з'явилися без поважних причин,
оскільки про їх існування наявність
суду не повідомлено на момент розгляду
справи, в зв'язку з чим, суд ураховуючи
думку відповідача, в силу ст. 224 ЦПК
України, вважає за можливе вирішити
справу на підставі наявних у ній даних
та постановити заочне рішення.
Суд, вислухавши пояснення позивача,
дослідивши письмові докази по справі
Як вбачається з матеріалі справи, 07
травня 2001 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6, діючи
кожний окремо, склали заповіти, яким
усе належне їй майно заповіли ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.10), а
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (а.с. 9).
Нормою статті 1234 ЦК України
встановлено, що заповітом є особисте
розпорядження фізичної особи на
випадок своєї смерті.
Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за
позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.
Заповіт як односторонній правочин в
розумінні ч. 2 ст. 202 ЦК України
підпорядковується загальним правилам
ЦК України щодо недійсності
Частиною 1 ст. 231 ЦК України встановлено,
що правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 21 своєї постанови «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року,
при вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (стаття 231 ЦК),
судам необхідно враховувати, що
насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна. Факт насильства не обов'язково
має бути встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.
Тобто, мається на увазі насильство не
лише фізичне, а й психічний тиск
(погрози, залякування, які породжують
страх і який є мотивом вчинення
правочину, тощо), а саме заподіяння
учасникові правочину фізичних або
душевних страждань з метою укласти
правочин. Тиск необхідно оцінювати з
точки зору особистості конкретної
людини з урахуванням виду правочину.
Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватись на
Як на докази підтвердження факту
застосування на час складання
оспорюваного заповіту до спадкодавця
ОСОБА_5 фізичного та психічного
насильства зі сторони її чоловіка
ОСОБА_6 послався на покази свідків
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10
Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 суду
показали що вони не були очевидцями
події щодо складання ОСОБА_5 заповіту
на користь відповідача, а лише знають
батька позивача ОСОБА_6 як особу із
складним характером якого ніхто майже
не міг переконати за тих чи інших
обставин. Останній здебільшого бажав
аби висунуті ним ті чи інші вимоги були
виконанні у спосіб на який він
вказував. У противному, ОСОБА_6
влаштовував сварки та скандали.
За вищенаведених обставин, суд
приходить до висновку, що доводи
позивача про складання 07 травня 2001 року
його матір'ю ОСОБА_5 на користь
відповідача заповіту проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного та
психологічного тиску з боку ОСОБА_6 як
чоловіком не підтверджено належними та
допустимими доказами, а тому вимоги
позивача є безпідставними й
задоволенню не підлягають. Свідки, на
яких посилався позивач, відомі лише
обставини складного характеру батька
позивача. Будь-які інші докази які б
підтверджували об'єктивність
зазначених позивачем фактів судом не
На підставі наведеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215 ЦПК України суд,-
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним
Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене позивачем
в апеляційному порядку до апеляційного
суду Чернівецької області через
Герцаївський районний суд шляхом
подачі в 10-и денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

У разі залишення заяви про перегляд
заочного рішення без задоволення,
заочне рішення може бути оскаржене
відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя :