ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" березня 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

представника позивача
ОСОБА_2;

відповідача
ОСОБА_3;

представника відповідача
ОСОБА_4;

третьої особи
ОСОБА_5;

представника третьої особи - ПАТ
«Укрсоцбанк»

Артеменка П.М.;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, за участю третіх осіб, які не
заявляють самостійних вимог на предмет
спору - ОСОБА_5, Публічного акціонерного
товариства «Укрсоцбанк», про усунення
перешкод у користуванні майном,
виселення та зняття з реєстраційного
обліку

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач,
ОСОБА_1.) звернулась до Дарницького
районного суду м. Києва з позовом до
ОСОБА_3 (далі по тексту - відповідач,
ОСОБА_3) про усунення перешкод у
користуванні майном, виселення та
зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
позивачу на праві власності належить
квартира АДРЕСА_1 яка придбана нею за
кредитні кошти. Разом з нею у даній
квартирі зареєстрована та проживає її
рідна сестра - ОСОБА_3 Відповідач
вселилась до вказаної квартири як член
сім'ї власника. Протягом останнього
часу між позивачем та відповідачем
відносини істотно погіршились,
внаслідок чого, відповідач почала
чинити позивачу перешкоди у
користуванні зазначеною квартирою
шляхом недопускання її до житла та
зміни у ньому замків. У зв'язку з тим, що
право власності є абсолютним, позивач
звернулась до суду за захистом свого
майнового права та просить усунути їй
перешкоди у користуванні належним на
праві власності майном шляхом
виселення відповідача з займаної нею
квартири та зняття її з реєстраційного
обліку.

Ухвалою суду від 26 грудня 2013 року
відкрито провадження у даній справі,
залучено до участі у ній у якості
третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог на предмет спору -
ОСОБА_5 (далі по тексту - третя особа,
ОСОБА_5.), Публічне акціонерне
товариство «Укрсоцбанк» (далі по
тексту - третя особа, ПАТ «Укрсоцбанк»)
та призначено розгляд справи у
судовому засіданні.

У відбувшихся судових засіданнях
позивач та її представник позовні
вимоги підтримали, вважали їх
обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню.

Відповідач та її представник у
відбувшихся судових засіданнях
заперечили проти задоволення позовних
вимог, просили відмовити в їх
задоволення за безпідставністю.

Третя особа - ОСОБА_5 також у судовому
засіданні заперечив проти задоволення
позовних вимог.

Представник третьої особи - ПАТ
«Укрсоцбанк» у судовому засіданні
підтримала позовні вимоги, надала суду
пояснення, у яких просила суд
задовольнити позов з підстав у них
викладених.

Вислухавши у відбувшихся судових
засіданнях пояснення позивача, її
представника, відповідача, її
представника, третьої особи - ОСОБА_5 та
представника третьої особи - ПАТ
«Укрсоцбанк», дослідивши матеріали
справи, суд вважає, що позовні вимоги
підлягають частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно з договором купівлі - продажу
від 27.02.2011 року, який посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_7,
ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1.
Зазначена квартира придбана позивачем
за отримані від ПАТ «Укрсоцбанк» за
кредитним договором грошові кошті,
поручителями за яким є відповідач -
ОСОБА_3 та третя особа - ОСОБА_5

У Конституції України закріплено
основні правові принципи регулювання
відносин власності, головним із яких є
принцип рівного визнання й захисту
усіх форм власності (статті 13, 41
Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції
України власність не повинна
використовуватися на шкоду людині і
суспільству. У такій редакції
конституційна норма не лише покладає
на власника обов'язки, а й орієнтовно
вказує на його зобов'язання.

Основоположні принципи здійснення
правомочностей власника сформульовані
у статті 1 Першого Протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод (Рим, 4 листопада
1950 року), що набрала чинності для
України з 11 вересня 1997 року та є
складовою її правової системи
відповідно до вимог статті 9
Конституції України.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право власності набувається у порядку,
визначеному законом. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Під правом володіння власністю
визнається юридично забезпечена
можливість фактичного панування
власника над майном, не пов'язана з
використанням його властивостей. Право
користування власністю - це юридично
забезпечена можливість власника
добувати з належного йому майна
корисні властивості. Під правом
розпорядження розуміють юридично
забезпечену можливість власника
визначати долю майна.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу
України (далі по тексту - ЦК України)
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії.

Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом
фізичної особи є житловий будинок,
квартира, інше приміщення, призначені
та придатні для постійного проживання
в них. А згідно зі ст. 383 цього Кодексу
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

Судом встановлено, що у квартирі
АДРЕСА_1 разом з позивачем, як власником
житла, зареєстрована її рідна сестра
ОСОБА_3, яка вселилась у спірну квартиру
як член сім'ї позивача за її згодою.
Проте, проживати у даній квартирі
позивач не має змоги, оскільки
відповідачем чиняться перешкоди їй у
цьому, зокрема, неможливістю потрапити
до власної квартири у зв'язку зі зміною
у ній замків, що не заперечувалось і
самим відповідачем під час судового
розгляду.

Звернення зі сторони позивача з цього
приводу призводять лише до конфліктних
ситуацій, що свідчать про неможливість
позивачем користуватись належною їй
квартирою та проживанню у ній. Вказане
підтверджується листами до
правоохоронних органів та відповідями
на них. Також наявність конфліктних
ситуацій підтвердила у судовому
засіданні допитаний свідок.

А відтак, суд приходить до висновку, що
між позивачем та відповідачем існує
конфлікт з приводу усунення перешкод у
користуванні майном та встановленням
порядку користування ним, який
пов'язаний з неможливістю позивачу
здійснювати право користування та
розпорядження своїм майном, що на думку
суду є ущемленням прав позивача.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено,
що право власності є непорушним. Ніхто
не може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. А відповідно до ст. 391 цього
Кодексу власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

З огляду на викладені норми чинного
цивільного законодавства,
неможливість вирішення ситуації, яка
склалась між сторонами, суд дійшов
висновку стосовно задоволення
позовних вимог в частині усунення
перешкод у користуванні власністю.

Що стосується заявлених позивачем
вимог про виселення відповідача зі
спірної квартири та зняття її з
реєстраційного обліку, судом
встановлено наступне.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 Житлового кодексу України (далі
по тексту - ЖК України), які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд. Обмеження чи
втручання в права власника можливе
лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з
урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються житловим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника квартири користуватися цим
житлом існує лише за наявності у
власника права приватної власності на
це майно. Права членів сім'ї власника
квартири на об'єкт власності є похідним
від права самого власника.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не
може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування інакше як з підстав
і в порядку, передбаченому законом. А
згідно з вимогами ст. 157 цього Кодексу
членів сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених частиною першою
статті 116 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України встановлено,
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Тобто, за аналізом наведених вище
правових норм виселення є категорією
житлового законодавства, тому при
розгляді цивільних справ про виселення
предметом доказування є втрата права
на житло, або взагалі його відсутність,
або інші передбачені ЖК України
підстави для позбавлення права на
житло, зокрема, систематичне порушення
правил співжиття, а також вжиття
заходів попередження або громадського
впливу, які не дали позитивних
результатів.

Під заходами впливу мається на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» під час
вирішення справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами прокуратурами, органами
внутрішніх справ, тощо.

За приписами ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (далі
по тексту - ЦПК України) цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Водночас, статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Таким чином, з огляду на те відповідач
постійно проживає у спірній квартирі
як член сім'ї її власника та за її
згодою, безспірних доказів, які б
свідчили про порушення нею умов
проживання у квартирі та користування
нею, передбачених ст. 116 ЖК України,
позивачем не надано, а встановлені цією
статтею заходи попередження до
відповідача не застосовувались, суд
дійшов висновку про безпідставність
вимог про виселення відповідача та
зняття її з реєстраційного обліку, у
зв'язку з чим відмовляє у задоволенні
позовних вимог у цій частині.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України суд
присуджує з відповідача на користь
позивача судові витрати пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
стст. 13, 41 Конституції України, стст. 9,
116, 150, 156 Житлового кодексу України,
стст. 319, 321, 379, 383, 391, 405 - 406 Цивільного
кодексу України, стст. 10, 11, 57, 60, 88, 208, 214,
215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не
чинити перешкод ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, у
користуванні власністю, зокрема,
квартирою АДРЕСА_1

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народження, зареєстрованої за адресою:
АДРЕСА_1; індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2 року
народження, зареєстрованої за адресою:
АДРЕСА_1; індивідуальний
ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати
по сплаті судового збору в сумі 229
(двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ:
КАЛІУШКО Ф.А.