Справа № 755/7121/14-ц
Провадження № 2/755/2623/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" квітня 2014 р. Дніпровський
районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.
О.

при секретарі Лисенко М. В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в
и в:

В березні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості посилаючись на те, що
відповідач відповідно до укладеного
договору №б/н від 20.02.2007 року отримав
кредит у розмірі 750 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 30,00%
на рік на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Відповідач свої зобов'язання за
кредитним договором не виконав, в
зв'язку з чим утворилась наступна
заборгованість в сумі 33252 грн. 01 коп., з
них: заборгованість за кредитом в сумі
7660 грн. 60 коп., заборгованість по
процентам за користування кредитом в
сумі 23531 грн. 79 коп., штраф (фіксована
частина) - 500 грн., штраф (процентна
складова) - 1559 грн. 62 коп. Тому позивач
просить суд стягнути з відповідача на
його користь суму заборгованості в
розмірі 33252 грн. 01 коп. та судові
витрати.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі та просив суд позов
задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала та пояснила,
що картка видавалась на рік ще в 2007
році, а потім вона не перевидавалась.
Умови і правила, які додані до позову в
очі не бачила та не підписувала, банк не
ознайомив її з даними правилами.
Оскільки, строки позовної давності
сплинули, просила суд відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення
представника позивача, відповідача,
дослідивши матеріали справи приходить
до наступного.

Як вбачається з пояснень та матеріалів
справи, 20 лютого 2007 року між Закритим
акціонерним товариством «Комерційний
банк «ПриватБанк» (правонаступником
прав та обов'язків якого є Публічне
акціонерне товариство Комерційний
банк «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір шляхом
заповнення заяви (анкети) на оформлення
кредитної картки, за яким відповідач
отримав кредитку картку з лімітом
кредитування 750 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 2,5%
на місяць з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки (а.с.10-11).

ОСОБА_1 20 квітні 2010 року уклала шлюб з
ОСОБА_3 та змінила прізвище на «ОСОБА_1»
(а.с.38).

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного
кодексу України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору, актів
цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу
України).

Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом (ст. 525 Цивільного
кодексу).

Статтею 598 Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання
припиняється частково або у повному
обсязі на підставах, встановлених
договором або законом та припинення
зобов'язання на вимогу однієї із сторін
допускається лише у випадках,
встановлених законом або договором, а
згідно статті 599 Цивільного кодексу
України, зобов'язання припиняється
виконанням, проведеним належним чином.

Частиною 1 статі 625 Цивільного кодексу
України визначено, що боржник не
звільняється від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 Цивільного
кодексу України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Як зазначає в позовній заяві позивач,
що протягом дії договору, відповідачем
порушено договірні зобов'язання,
оскільки суму кредиту та відсотки, за
користування кредитними коштами
відповідач не сплачував, у зв'язку з
чим станом на 09.09.2013 року у відповідача
виникла заборгованість в розмірі 33252
грн. 01 коп., яка включає: заборгованість
за кредитом в сумі 7660 грн. 60 коп.,
заборгованість по процентам за
користування кредитом в сумі 23531 грн. 79
коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн.,
штраф (процентна складова) - 1559 грн. 62
коп. (а.с.6-9).

Заперечуючи проти позову відповідач
пояснила, що строк дії картки
визначений в заявці на отримання
кредиту, а тому заборгованість мала б
бути сплачена до вересня 2008 року. Строк
дії договору встановлено - 1 рік, а у
випадку відсутності заперечень до
моменту закінчення його строку,
договір є продовжений на той же строк.
Тобто строк дії такого договору з
врахуванням його пролонгації - до 20
лютого 2009 року. Позивач звернувся до
суду з позовом більше ніж через п'ять
років з моменту, коли дізнався про
порушення його права. Тому вважає, що
позивач пропустив строк звернення без
поважних причин, в зв'язку з чим позов
задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу
України визначено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалість у
три роки.

Статтею 258 Цивільного кодексу України
визначено вимоги до яких
застосовується спеціальна позовна
давність, серед іншого, позовна
давність в один рік застосовується
зокрема до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом (ч.1 ст. 261
Цивільного кодексу України) перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалась або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Отже, у разі, коли на момент звернення з
позовом виконання зобов'язання було
прострочено понад один рік, стягнення
неустойки (штрафу, пені) за минулий час
обмежується одним роком перед
зверненням зацікавленої особи до суду,
якщо не будуть визнанні поважними
причини пропуску даного строку.

Відповідно до п.7 ч.11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

У пункті 31 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
зі змінами внесеними постановою
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 07 лютого 2014 року
за №7 «Про внесення змін і доповнень до
постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року
№ 5» роз'яснено, що при застосуванні
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів», яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів, суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Оскільки зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» та вимоги ЦК щодо
позовної давності застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи)».

Рішенням Конституційного Суду України
від 10 листопада 2011 року у справі №1-26/2011
року «за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного
тлумачення положень пунктів 22, 23
статті 1, статті 11, частини восьмої
статті 18, частини третьої статті 22
Закону України «Про захист прав
споживачів» у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України (справа про захист
прав споживачів кредитних послуг)»,
встановлено, що в аспекті
конституційного звернення положення
пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року № 1023-XII з
наступними змінами у взаємозв'язку з
положеннями частини четвертої статті 42
Конституції України треба розуміти
так, що їх дія поширюється на
правовідносини між кредитодавцем та
позичальником (споживачем) за
договором про надання споживчого
кредиту, що виникають як під час
укладення, так і виконання такого
договору.

В судовому засіданні встановлено, що
банком була видана картка ОСОБА_1 на
один рік, а в подальшому вона не
перевидавалась. Відповідач не
зверталась до панку з заявою (вимогою)
про перевидання картки.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Представником позивача в
судовому засіданні не надано жодного
доказу на підтвердження того, що
картка, яка була видана ОСОБА_1 в
подальшому перевидавалась, тому суд
позбавлений врахувати інші докази ніж
ті, які є в матеріалах справи.

Оскільки, позивач звернувся до суду з
позовом про стягнення з відповідача
заборгованості поза межами загальних
строків позовної давності, тому у суду
є підстави відмовити у задоволенні
позову, у зв'язку зі спливом строку
позовної давності.

Зі спливом строків позовної
давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини одинадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги є необґрунтованими та не
підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд не
вирішує питання розподілу судових
витрат по сплаті судового збору,
оскільки судом ухвалене рішення про
відмову у задоволенні позову в повному
обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
257, 258, 261, 526, 611, 625, 1054 Цивільного кодексу
України, Постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
постановою Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року за №7 «Про
внесення змін і доповнень до постанови
пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5», ст.ст.
1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд,-

в и р і ш и в :

В позові Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості відмовити.

До суду може бути подана апеляційна
скарга на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення, а особами,
які не були присутні при його
проголошенні протягом десяти днів з
дня отримання копії рішення.

Суддя
Н. О. Яровенко