інстанції Ярмола О.Я.Провадження №
22-ц/780/2151/14 Доповідач у 2
інстанції СухановаКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

10 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого: Суханової Є.М.,

Суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

при секретарі : Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві матеріали
цивільної справи за апеляційною
скаргою Публічного акціонерного
товариства Комерційний Банк
«Приватбанк» на рішення
Білоцерківського міськрайонного суду
Київської області від 27 січня 2014 року у
справі за позовом Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про
стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до укладеного між
сторонами договору
№ ДНН4КР87330525 від 10.06.2006року, ОСОБА_2
отримав кредит у розмірі 1532грн.70коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом.
Позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, мотивуючи тим, що відповідач
свої зобов»язання за кредитним
договором не виконав, в зв»язку з чим
виникла заборгованість в розмірі
23495грн.34коп., яку позивач просить
стягнути з відповідача в судовому
порядку, а також, стягнути судові
витрати у розмірі 234грн.95коп.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 січня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено повністю.

Не погодившись з висновками
наведеними в рішенні суду, апелянт
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішенні суду скасувати та
ухвалити по справі нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги.

Колегія суддів вислухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги вважає, що
вона не обґрунтована та не підлягає
задоволенню.

Суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову,
послався на недоведеність позову.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, судом першої інстанції
встановлено, що між Публічним
акціонерним товариством комерційний
банк "Приватбанк" та ОСОБА_2 було
укладено договір № БКН4КР87330525 від
10.06.2006року на підставі якого, позивач
надав позичальнику споживчий кредит в
розмірі 1532грн. 70коп. терміном на 12
місяців зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 25,08% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом.

Станом на 14.11.2013 року відповідачу
нараховано заборгованість за
кредитним договором у розмірі
23495грн.34коп, яка складається з: 1418,73грн. -
заборгованість за кредитом; 7112,17грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 13369,42грн. - пеня
за несвоєчасність виконання
зобов'язань за договором; 500грн. - штраф
(фіксована частина); 1095,02грн.- штраф
(процентна складова). На підтвердження
своїх позовних вимог позивач надав
розрахунок зазначеної заборгованості.

Також встановлено, що кінцевий
термін повернення кредитних коштів -
11.06.2007року включно. Ціль кредитування -
купівля ТНС. Кредит надано на 12 місяців.
Дане слідує з заяви позичальника по
кредитному договору № ОКН4КР87330525 від
10.06.2006року та самого договору. Як
пояснив в судовому засіданні,
відповідач. - він в 2006 році 3-4 рази
сплатив кредитні кошти і залишилася
незначна сума, про яку він забув. Банк
не направляв йому вимог, повідомлень
про існуючий борг.

За ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та цього
Кодексу.

Відповідно до ст.610 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушення
умов,визначених змістом зобов'язання.

Цивільний Кодекс України
визначає строк, у межах якого можливо
звернутися до суду з вимогою про захист
цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки. А
відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України
позовна давність в один рік
застосовується, зокрема, до вимог: про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Враховуючи положення п.31
Постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 р. «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», суд виходить
з того, що, у спорах щодо споживчого
кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. У зв»язку з цим позовна
давність за позовом про повернення
споживчого кредиту застосовується
незалежно від наявності заяви сторони
у спорі. Оскільки зі спливом строків
позовної давності до основної вимоги
вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки,накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини 13 ст. 11 ЗУ
«Про захист прав споживачів»
застосовуються й до додаткових вимог
банку.

Згідно до ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками. Пунктом 11 цієї статті
визначено, що якщо кредитодавець у
позасудовому порядку або до судового
провадження звертається з вимогою про
повернення споживчого кредиту або
погашення іншого боргового
зобов'язання споживача, кредитодавець
не може у будь-який спосіб вимагати
будь-якої плати або винагороди від
споживача за таке звернення. При цьому
кредитодавцю забороняється: вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув.

Як слідує із зазначеного
кредитного договору, термін погашення
кредиту визначено до 11.06.2007року, таким
чином, суд вважав, що до позовних вимог
позивача слід застосувати строк
позовної давності, котрий сплив 12.06.2010
року.

Даючи аналіз зазначеним
правовим нормам, з»ясувавши обставини
справи, суд першої інстанції вбачав, що
позивачем, дійсно, пропущено строк
звернення до суду, а тому позов не
підлягає до задоволення.

З такою позицією суду першої
інстанції погоджується колегія суддів.

Однак з вказаними висновками
суду першої інстанції не погоджується
апелянт, в зв»язку з чим ним була подана
апеляційна скарга.

Так, апелянт зазначає, що судом
першої інстанції при ухваленні рішення
порушено норми матеріального та
процесуального права, а саме: судом не
взято до уваги ч.3 ст. 267 ЦК України,
відповідно до якої позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до ухвалення
ним рішення, а тому оскаржуване рішення
не відповідає вимогам законодавства.

Перевіряючи матеріали справи
та беручи до уваги доводи апеляційної
скарги, колегія суддів встановила, що
на а.с. 20-21 матеріалів справи
знаходиться заява боржника щодо
застосування строку позовної давності,
а тому доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу на підставі
необґрунтованості та не доведеності.

Інших доводів або заперечень
щодо рішення суду в апеляційній скарзі
не зазначено.

Жодних нових доказів або
обставин, які б могли спростувати
висновки суду, апелянт не навів, а
колегія суддів їх не встановила.

В своїй апеляційній скарзі
апелянт посилається на обставини, яким
суд першої інстанції надав належну
процесуальну та правову оцінку, а тому
підстав, передбачених вимогами ст. 309
ЦПК України для скасування рішення
суду не має.

Апеляційна скарга не
обґрунтована та задоволенню не
підлягає.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК У
країни, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
Банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 27 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий

Судді