АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3660/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Федоріщев Доповідач - Козлов
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого:
Козлова С.П.,

суддів:
Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі:
Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу прокурора
Жовтневого району м. Дніпропетровська
в інтересах Дніпропетровської міської
ради на рішення Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 08 травня
2013 року по справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання попереднього
договору оренди недійсним та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: Дніпропетровська міська
рада, про зобов'язання укласти договір
оренди та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання недійсним укладеного між ними
01.04.2013 року попереднього договору
оренди приміщення, загальною площею 20,9
кв. м., по АДРЕСА_1, посилаючись на те, що
відповідно до умов цього договору
ОСОБА_2 зобов'язується оформити всі
необхідні документи для оренди та
передати вказане приміщення, а вона -
оплатити вартість оренди в фіксованому
розмірі щомісячно та оформити договір
оренди після надання всіх необхідних
документів в строк до 01.06.2013 року, після
чого вона здійснила ремонт
орендованого приміщення для
забезпечення своїх виробничих потреб з
метою приведення приміщення в належний
стан і їх подальшої експлуатації, але
ОСОБА_2 так і не надав їй доказів
належності йому цього приміщення на
праві власності.

ОСОБА_2 звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
зобов'язання укласти договір оренди
спірного приміщення та визнання за ним
права власності на нього на підставі
ст. ст. 328, 392 ЦК України, в обґрунтування
якого посилався на те, що дійсно 01.04.2013
року між ними було укладено попередній
договір оренди цього приміщення, яке за
рішенням Постійнодіючого третейського
суду при Асоціації «Правосуддя та
захист» від 04.09.2008 року належить йому на
праві власності та яке він ввів в
експлуатацію згідно Декларації про
готовність об'єкта до експлуатації від
24.04.2013 року, але в порушення умов
попереднього договору ОСОБА_1 в
односторонньому порядку відмовляється
своїх зобов'язань та оспорює його право
власності.

Рішенням Жовтневого районного
суду м. Дніпропетровська від 08 травня
2013 року з виправленням в ньому описки
ухвалою цього ж суду від 18 травня 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено, а зустрічні позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволені частково з визнанням
за ним права власності на вказану
нежитлову будівлю. Судові витрати
покладені на рахунок держави.

В апеляційній скарзі посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права прокурор
Жовтневого району м. Дніпропетровська
просить скасувати рішення суду та
постановити нове рішення про відмову в
задоволенні заявлених сторонами
позовних вимог.

Розглянувши справу в межах доводів
скарги колегія суддів вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду - частковому скасуванню з
наступних підстав.

Визнаючи за ОСОБА_2 право власності
на спірне майно суд виходив з того, що
він набув таке право на підставі ст. ст.
328, 392 ЦК України.

З таким висновком суду погодитися
не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
суду не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Постійнодіючого третейського
суду при Асоціації "Правосуддя та
захист" від 04.09.2008 року за ОСОБА_2 було
визнано права власності на нежитлову
будівлю, загальною площею 20,9 кв.м., по
АДРЕСА_1, яку за умовами укладеного між
сторонами 01.04.2013 року попереднього
договору ОСОБА_2 зобов'язався надати у
строкове платне користування ОСОБА_1,
оформивши договір оренди в строк до
01.06.2013 року, а остання - сплачувати
вартість оренди в фіксованому розмірі
щомісячно, але в подальшому вона
відмовилася від укладання договору
оренди, оскільки ОСОБА_2 не надав їй
необхідних доказів належності йому
цього приміщення на праві власності, у
зв'язку з чим сторони звернулася до
суду з зазначеними позовними вимогами.

Відповідно до ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом встановлено прийняття
нерухомого майна в експлуатацію, право
власності виникає з моменту його
прийняття в експлуатацію. Якщо право
власності на нерухоме майно підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України
право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будинки,
будівлі, споруди тощо) виникає з
моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

За ст. 375 ЦК України власник
земельної ділянки має право зводити на
ній будівлі та споруди... Право власника
на забудову здійснюється ним за умови
додержання архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, а також за умови використання
земельної ділянки за її цільовим
призначенням.

Згідно ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

На підставі ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Як роз'яснено в постанові пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року N 6 «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» при розгляді справ
зазначеної категорії судам слід мати
на увазі, що самочинним вважається
будівництво житлового будинку,
будівлі, споруди, іншого нерухомого
майна, якщо вони збудовані (будуються)
на земельній ділянці, що не була
відведена особі, яка здійснює
будівництво; або відведена не для цієї
мети; або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту; або з істотним порушенням
будівельних норм і правил. Самочинним
також вважається будівництво хоча і на
підставі проекту, але за наявності
істотних порушень зазначених норм та
правил як у самому проекті, так і при
будівництві, за наявності рішень
спеціально уповноважених органів про
усунення порушень. Будівництвом
об'єкта нерухомості на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, вважається спорудження таких
об'єктів на земельній ділянці, що не
віднесена до земель житлової й
громадської забудови, зокрема, наданій
для ведення городництва, сінокосіння,
випасання худоби тощо, цільове
призначення або вид використання якої
не змінено в установленому законом
порядку. Під наданням земельної
ділянки слід розуміти рішення
компетентного органу влади чи органу
місцевого самоврядування про передачу
земельної ділянки у власність або
надання у користування, або передачу
права користування земельною ділянкою
на підставі цивільно-правових
договорів із фізичною чи юридичною
особою. Не може вважатися наданням
земельної ділянки лише рішення
компетентного органу влади про надання
дозволу на розробку проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки або для розробки проекту
забудови (п. 4).

Позов про визнання права власності
на самочинно збудоване нерухоме майно
на чужій земельній ділянці може бути
пред'явлено до органу державної влади
або органу місцевого самоврядування та
власника (користувача) земельної
ділянки у випадку забудови на
земельній ділянці, яка належить до
державної чи комунальної власності або
фізичній чи юридичній особі. У разі
пред'явлення позову про визнання права
власності на самочинно збудований
об'єкт нерухомості до неналежного
відповідача (наприклад, до бюро
технічної інвентаризації чи лише до
певної фізичної особи) суд залежно від
предмета позову та обставин справи у
порядку, передбаченому частиною першою
статті 33 ЦПК, має вирішити питання про
його заміну на належного відповідача
або із власної ініціативи у порядку,
передбаченому частиною другою статті 35
ЦПК, залучає відповідний державний
орган чи орган місцевого
самоврядування як третю особу, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета позову, також відповідно до
частини третьої статті 45 ЦПК залучає до
участі у справі відповідну інспекцію
державного архітектурно-будівельного
контролю для надання висновків на
виконання її повноважень (п. 10).

Між тим, поставивши перед судом
питання про визнання права власності
на спірне майно ОСОБА_2 ніяких доказів
про передачу йому земельної ділянки за
вказаною адресою у власність або
надання у користування та про державну
реєстрацію спірного приміщення не
надав, пред'явивши позов лише до ОСОБА_1
без залучення до участі у справі
Дніпропетровської міської ради, про
права та обов'язки якої щодо
зазначеного у договорі оренди
приміщення фактично просив вирішити
питання. При цьому, суд у встановленому
законом порядку до участі у справі її
не залучив, зазначивши її в якості
третьої особи лише своєю ухвалою від 18
травня 2013 року про виправлення описки в
рішенні суду, не з'ясував на якій
підставі позивачу належало спірне
приміщення, відповідних документів на
нього не витребував, в судовому
засіданні не дослідив, пославшись лише
на рішення Постійнодіючого
третейського суду при Асоціації
"Правосуддя та захист" від 04.09.2008 року
про визнання права власності за ОСОБА_2
нежитлової будівлі, загальною площею
20,9 кв.м., по АДРЕСА_1 та Декларацію про
готовність об'єкта до експлуатації від
24.04.2013 року, в яких такі докази не
зазначені, а як вбачається з наданих
апеляційному суду технічного звіту №
10/28-1 про проведення геодезичної
кадастрової зйомки і договору оренди
землі від 21.03.2012 року, вказане
приміщення знаходиться на земельній
ділянці, що перебуває у комунальній
власності територіальній громаді м.
Дніпропетровська (а.с. 67-84).

Вищенаведені обставини справи,
норми закону та роз'яснення суд першої
інстанції залишив поза увагою,
дійшовши помилкового висновку про
можливість визнання за ОСОБА_2 права
власності на спірне майно лише за
наявності вказаного рішення
третейського суду, що не може бути
достатнім при встановлених обставинах.

За відсутності правових підстав
для задоволення таких вимог ОСОБА_2
безпідставні і його вимоги про
зобов'язання ОСОБА_1 укласти договір
оренди спірного приміщення, оскільки
виходячи з положень ч. 1 ст. 761 ЦК України
право передання майна у найм має
власник речі або особа, якій належать
майнові права.

Розглядаючи справу суд в порушення
вимог ст. 215 ЦПК України не постановив
рішення в частині позову ОСОБА_2 про
зобов'язання ОСОБА_1 укласти договір
оренди, не зазначивши при цьому в
рішенні встановлених судом обставин і
визначених відповідно до них
правовідносин; мотивів, з яких суд
вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися заявлені позивачем
вимоги; чи були порушені, не визнані або
оспорені права, свободи чи інтереси, за
захистом яких він звернувся до суду з
таким позовом, а також не навів підстав
покладення судових витрат на рахунок
держави.

За таких обставин, зазначені
рішення суду в цій частині, як ухвалені
з неправильним застосуванням норм
матеріального і порушенням норм
процесуального права, підлягають
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову в задоволенні
заявлених вимог ОСОБА_2 на підставі ст.
309 ЦПК України та вищенаведених норм
права.

Доводи щодо незаконності рішення
суду в частині відмови в задоволенні
позову ОСОБА_1 про визнання
попереднього договору оренди
недійсним в апеляційній скарзі не
наведені і рішення суду в цій частині
сторонами не оскаржується, тому
колегія суддів не знаходить підстав
для його скасування і вважає за
необхідне залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307 - 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора
Жовтневого району м. Дніпропетровська
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду
м. Дніпропетровська від 08 травня 2013
року та ухвалу цього ж суду від 18 травня
2013 року в частині часткового
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа:
Дніпропетровська міська рада, про
зобов'язання укласти договір оренди та
визнання права власності шляхом
визнання за ОСОБА_2 права власності на
нежитлову будівлю літ. А-1, загальною
площею 20,9 кв.м., що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, а також покладення
судових витрат на рахунок держави -
скасувати та в задоволенні цього
зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовити.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді: