Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/1899/14 Головуючий у 1
інстанції: Кофанов А.В.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«28» квітня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 04 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про
стягнення аліментів.

В обґрунтування позовних вимог
зазначила, що з 05 жовтня 1989 року вона є
пенсіонером за віком. Єдиним джерелом
доходу є пенсія за віком, яка станом на
день подання позову становить 1251 грн. 93
коп. Вона є самотньою літньою жінкою,
проживає в родині онуки ОСОБА_5

Пенсія не забезпечує їй необхідного
мінімуму проживання, оскільки вона
змушена нести витрати на
житлово-комунальні послуги. Побутовими
предметами першої необхідності
забезпечити себе не може. Крім цього,
потребує постійного лікування.

Від дітей ніякої підтримки не отримує,
через що вимушена звернутись з
позовною заявою до відповідача, який є
її сином. ОСОБА_3 є працездатною
людиною, працює у ВАТ «Запоріжсталь».

Просила стягнути з ОСОБА_3 аліменти на
її утримання в розмірі 1/4 частини зі
всіх видів заробітку щомісячно,
починаючи з дати подання позову і
довічно.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 04 березня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
щомісячно аліменти в розмірі 1/8 частини
його заробітку щомісячно, починаючи з 23
жовтня 2013 року і довічно. В задоволенні
іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України, підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції, з посиланням на ч.1 ст. 201 СК
України, врахувавши можливість надання
коштів на утримання позивача її сином,
дійшов висновку про наявність правових
підстав для стягнення з відповідача на
користь позивача аліментів, оскільки
остання потребує матеріальної
допомоги, яку позивач взмозі надавати.

Проте, з таким висновком суду
погодитись не можна.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є сином
ОСОБА_4.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 має постійне місце роботи на ВАТ
« Запоріжсталь» (а.с.13).

Протокол відділення ультразвукової
діагностики багатопрофільної лікарні
ТОВ « ВітаЦентр», листки
непрацездатності, видані ОСОБА_3,
свідчать про наявність у відповідача
хронічних захворювань органів
черевної порожнини та зачеревного
простору (а.с.18-21).

На момент звернення до суду позивач
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є непрацездатною,
згідно з довідками Центральної
районної лікарні Вільнянського району
страждає рядом хронічних захворювань,
інвалідом не визнавалась.

При цьому, вимоги про стягнення в
порядку ст. 203 СК України конкретних
додаткових витрат, понесених у зв'язку
з тяжкою хворобою або немічністю, які
можуть стягуватися разово чи
періодично, наперед чи після їх
фактичного понесення за умови
доведення, ОСОБА_3 не заявлялись, отже, в
силу ст. 11 ЦПК України, в якості
предмета заявленого нею позову не
розглядались.

Згідно з довідкою управління
пенсійного фонду України у
Вільнянському районі від 24 грудня 2013
року, ОСОБА_3 знаходиться на обліку в
УПФУ в Вільнянському районі та отримує
пенсію за віком, яка з грудня 2013 року є
в розмірі 1315 гривень (а.с.29).

Відповідно до ч.1 ст. 202 СК України,
повнолітні донька, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення
аліментів на батьків слід враховувати,
що вказане право батьків, якому
кореспондує обов'язок повнолітніх
дітей, виникає за наявності двох умов:
непрацездатності батьків та наявності
у них потреби у матеріальній допомозі і
не залежить від майнового стану
повнолітніх доньки, сина. Звільнення
від обов'язку утримувати матір, батька
та обов'язку брати участь у додаткових
витратах можливі лише, коли буде
встановлено, що мати, батько ухилялися
від виконання своїх батьківських
обов'язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК
України.

Статтею 201 СК України визначено
обов'язкові умови та підстави
покладення на дітей обов'язку
утримувати своїх батьків: діти досягли
вісімнадцяти років; батьки є
непрацездатними за віком або за станом
здоров'я; батьки потребують
матеріальної допомоги; відсутні
обставини для звільнення дітей від
обов'язку утримувати своїх батьків.

Слід зазначити, що моментом виникнення
обов'язку утримувати своїх батьків є
наявність усіх перерахованих умов.

Необхідність матеріальної допомоги
визначається в кожному конкретному
випадку в залежності від матеріального
становища батьків. До уваги
приймається отримання батьками пенсії,
державних пільг, субсидій, наявність у
батьків майна, що може приносити дохід
тощо.

Вирішуючи спір, суд не звернув уваги, що
сам факт непрацездатності батьків не
зумовлює виникнення у дітей обов'язку
надання їм утримання - стан
непрацездатності має супроводжуватися
необхідністю отримувати сторонню
матеріальну допомогу. Тобто, батьків
слід визнавати такими, що потребують
матеріальної допомоги. Свідченням
такої потреби є отримання матір'ю чи
батьком доходів, які є меншими за
прожитковий мінімум. Згідно з діючим
законодавством, держава забезпечує
необхідним утриманням непрацездатних
осіб - пенсією за віком, пенсією з
інвалідності, державною допомогою, а
тому суд при ухваленні рішення повинен
був звернути увагу на розмір такого
державного утримання і ставити його у
залежність із прожитковим мінімумом.

За вимогами ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу,

Таким чином, доведення потреби в
матеріальній допомозі являлося
процесуальним обов'язком саме
позивача.

За положеннями ч.1 ст. 10 СК України, якщо
певні сімейні відносини не
врегульовані цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами або
домовленістю (договором) сторін, до них
застосовуються норми цього Кодексу,
які регулюють подібні відносини
(аналогія закону).

Критерії визначення потреби у наданні
матеріальної допомоги передбачені у ч.4
ст. 75 СК України, відповідно до якої
один із подружжя є таким, що потребує
матеріальної допомоги, якщо заробітна
плата, пенсія, доходи від використання
його майна, інші доходи не забезпечують
йому прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Відповідно до ст. 7 Закону України від
06.12.2012 року "Про Державний бюджет
України на 2013 рік", з 01.01.2013 року розмір
прожиткового мінімуму на одну особу
становить 1147 грн., з 01 грудня 2013 року - 1218
грн., а для осіб, які втратили
працездатність - 894 грн. та 949 грн.
відповідно.

З матеріалів справи вбачається, та не
заперечується позивачем, що відповідач
в добровільному порядку надав допомогу
матері, а саме здійснював грошові
перекази по 1200 гривень з грудня 2012 року
та по 300 гривень - у серпні, вересні 2013
року (а.с.17,30).

Будь-яких доказів на підтвердження
понесених витрат на житлово-комунальні
послуги в розмірі 300 грн. та щомісячно
понесених витрат у розмірі 300 гривень
на лікування, на які позивач
посилається в позові, матеріали справи
не містять та позивачем не надано ані в
суді першої, ані в суді апеляційної
інстанції.

Зважаючи на вказані обставини, колегія
суддів вважає, що за таких умов
заявлені ОСОБА_3, як непрацездатною
особою, вимоги про стягнення з її
повнолітнього сина щомісячних
аліментів на утримання з підстав
потреби її у матеріальній допомозі, не
є доведеними, а тому достатніх правових
підстав для стягнення аліментів суд не
мав.

Виходячи з викладеного, ухвалене по
справі рішення про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_3
підлягає скасуванню згідно зі ст.309 ЦПК
України з ухваленням нового рішення,
яким у задоволенні позову слід
відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 317 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 04 березня 2014
року у цій справі скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про стягнення аліментів.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: