АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 537/6296/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1308/14
Головуючий у 1-й інстанції Сьоря С. І.
Доповідач Кузнєцова О. Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіля В.А.

при секретарі Колодюк О.П.

за участю відповідача ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Крюківського районного суду
м. Кременчука від 14 березня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про визнання особи такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із вказаним позовом та прохав
визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
кімнатою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог
вказував, що з січня 2010 року
відповідачка добровільно вибула на
проживання до іншого житлового
приміщення та не користується спірною
житловою площею без поважних причин.

Рішенням Крюківського районного суду
м. Кременчука від 14 березня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право
користування житловим приміщенням -
кімнатою АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з даним рішенням
місцевого суду, його в апеляційному
порядку оскаржила ОСОБА_1 та прохала
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 Посилалась на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Судове рішення ухвалене у справі
відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що починаючи з 1996 року в
кімнаті АДРЕСА_1 зареєстрований та
проживає по теперішній час ОСОБА_3 З
липня 2004 року на даній житловій площі
була зареєстрована його донька ОСОБА_1

ОСОБА_1 28 листопада 2009 року
зареєструвала шлюб з ОСОБА_4, а в січні
2010 року переїхала проживати до нього за
адресою АДРЕСА_2 та перестала
користуватися спірним житловим
приміщенням.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 суд першої
інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 у
спірному житловому приміщенні не
проживає понад 6 місяців, а проживає за
іншою адресою через створення нової
сім'ї.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки він узгоджується з
матеріалами справи та нормами чинного
законодавства, які регламентують
спірні правовідносини. Дані про її
звернення до компетентних органів,
зокрема до правоохоронних органів чи
до суду з проводу захисту її прав щодо
користування спірною кімнатою, в
матеріалах спарви відсутні.

Відповідно до ст. 127 Житлового кодексу
Української РСР (далі - ЖК УРСР) для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно з положенням ст. 128 ЖК УРСР жила
площа в гуртожитку надається за
спільним рішенням адміністрації
підприємства, установи, організації чи
органу кооперативної або іншої
громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
і комітету комсомолу.

Відповідно до вимог ст. 129 ЖК УРСР на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Статтею 71 ЖК УРСР передбачено, що при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Згідно зі ст. 72 ЖК УРСР визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

На стороні позивача можуть виступати
наймач, члени його сім'ї, в тому числі
ті, за якими зберігається право на
користування житлом як за тимчасово
відсутніми, або ті, що отримали броню
(ст. 73 - 75 ЖК УРСР). Особи, які
користуються жилою площею тимчасово,
тобто не мають самостійного права на
нього (піднаймачі, тимчасові мешканці),
не мають права на пред'явлення такого
позову. Позивачем може бути також
наймодавець (житлово-експлуатаційна
організація тощо).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. п. 10, 11 постанови № 2 від 12
квітня 1985 року «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України», у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Наймачеві або
членові його сім'ї, який був відсутнім
понад встановлений законом строк без
поважних причин, суд вправі з цих
мотивів відмовити в позові про захист
порушеного права (вселення, обмін,
поділ жилого приміщення тощо). Наймач
або член його сім'ї, який вибув на інше
постійне місце проживання, втрачає
право користування жилим приміщенням з
дня вибуття, незалежно від пред'явлення
позову про це. На ствердження вибуття
суд може брати до уваги будь-які
фактичні дані, які свідчать про обрання
стороною іншого постійного місця
проживання (повідомлення про це в
листах, розписка, переадресовка
кореспонденції, утворення сім'ї в
іншому місці, перевезення майна в інше
жиле приміщення, виїзд в інший
населений пункт, укладення трудового
договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до акту про не проживання
від 05.11.2013 року, що посвідчений ТОВ
«Добробит», ОСОБА_1 не проживає в
кімнаті АДРЕСА_1 з січня 2010 року і по
теперішній час.

При цьому відповідачкою не надано
жодних доказів, які б спростовували
даний акт.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про те, що
ОСОБА_1 не проживає у спірному
житловому приміщенні понад 6 місяців.

Як вбачається з матеріалів справи та не
заперечується апелянтом, ОСОБА_1
проживає за іншою адресою у зв'язку зі
створенням нової сім'ї.

При цьому відповідачкою не було надано
належних доказів того, що вона вибула
для проживання в інше житлове
приміщення внаслідок неправомірної
поведінки позивача або з інших
поважних причин.

Доводи апеляції про наявність інтересу
ОСОБА_1 до спірного житлового
приміщення не заслуговують на увагу,
адже наявність інтересу не є
визначальним критерієм для визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.

У суді апеляційної інстанції апелянтом
був наданий лист УЖКГ виконкому
Кременчуцької міської ради від 19
березня 2014 року у відповідності до
якого 9 серпня 2013 року рішенням
виконкому Кременчуцької міської ради
№ 422 ОСОБА_3 та ОСОБА_1 надано дозвіл на
приватизацію кімнати АДРЕСА_1. На
підставі вказаного рішення УЖКГ
оформило розпорядження про право
власності на кімнату.

Колегією суддів встановлено, що право
власності на кімнату сторонами по
справі у встановленому законом порядку
не зареєстровано.

Згідно з ч.1,3 ст.3 ЗУ «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» державна
реєстрація прав є обов'язковою. Права
на нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Державна реєстрація права на
приватизовані житлові приміщення
проводиться на підставі свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді.

Отже, доводи апелянта про те, що кімната
належить їй на праві власності, а
відтак вона не може бути визнана такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням, є
необґрунтованими.

Доводи апелянта про те, що позов до суду
від імені позивача поданий особою, яка
не наділена правом звернення до суду,
спростовується матеріалами справи.

Позов до суду поданий позивачем ОСОБА_3,
який приймав участь у судовому
засідання як особисто, так і через
свого представника; свої позовні
вимоги у суді підтримував.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків місцевого суду не
спростовують і по суті є запереченнями
на вимоги позивача.

Таким чином, судом першої інстанції
вірно встановлені обставини справи та
надана їм належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про
помилковість судового рішення
спростовуються матеріалами справи і не
дають підстав вважати, що судом першої
інстанції допущені порушення норм
матеріального та процесуального права,
які передбачені ст.309 ЦПК України як
підстави для скасування або зміни
рішень.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1, 315
ч.1,2 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л
А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Крюківського районного суду м.
Кременчука від 14 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:
О.Ю.
Кузнєцова

Судді:

Л.М. Хіль

В.А. Чічіль