Справа № 750/48/14
Провадження № 2/750/474/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року
м.Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у
складі:

головуючого - судді Лямзіної Н.Ю.

при секретарі - Будаш М.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Чернігові
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення, суд, -

встановив:

до Деснянського районного суду м.
Чернігова звернулось Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1 про звернення стягнення на
предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 14.12.2007
року між АКІБ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1
був укладений договір про надання
споживчого кредиту № 0.
Відповідно до умов вказаного договору
ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 70000
доларів США, який зобов'язалась
повернути у повному обсязі в строк до
13.12.2028 року або достроково зі сплатою 12,9
% річних за користування кредитом. З
метою виконання грошових зобов'язань
за вказаним договором про надання
споживчого кредиту відповідач ОСОБА_1
передала в іпотеку нерухоме майно, а
саме трикімнатну квартиру, яка
знаходиться в будинку АДРЕСА_1,
загальною площею 66,8 кв. м., житловою
площею 38,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири посвідченого приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 14.12.2007 року
за № 1561.

08.12.2011 року своє право вимоги, що
виникло з кредитного договору № 0
від 14.12.2007 року АКІБ «УКРСИББАНК»
передано Публічному акціонерному
товариству «Дельта Банк».

Через неналежне виконання умов
договору про надання споживчого
кредиту у позичальника станом на 08.11.2013
року утворилася заборгованість у
розмірі 810656 грн. 85 коп.

В зв'язку із невиконанням
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором, банк звернувся до
суду із позовом про звернення
стягнення на предмет іпотеки та
виселення.

В ході розгляду справи представник
позивача зменшив позовні вимоги,
позовні вимоги підтримав, аргументуючи
мотивами, викладеними в позовній заяві,
і просив їх задовольнити.

При розгляді справи судом встановлені
наступні факти та відповідні їм
правовідносини.

14.12.2007 року між АКІБ «УКРСИББАНК» та
ОСОБА_1 був укладений договір про
надання споживчого кредиту № 0.
Відповідно до умов вказаного договору
ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 70000
доларів США, який зобов'язалась
повернути у повному обсязі в строк до
13.12.2008 року або достроково зі сплатою 12,9
% річних за користування кредитом.

В забезпечення виконання грошових
зобов'язань за вказаним договором про
надання споживчого кредиту відповідач
ОСОБА_1 передала в іпотеку нерухоме
майно, а саме трикімнатну квартиру, яка
знаходиться в будинку АДРЕСА_1,
загальною площею 66,8 кв. м., житловою
площею 38,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири посвідченого приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 14.12.2007 року
за № 1561.

Враховуючи наявність заборгованості
по кредитному договору 0 від 14.12.2007
року про надання споживчого кредиту у
розмірі 810656 грн. 85 коп., суд вважає
правомірним звернення до суду позивача
з даним позовом про звернення
стягнення на предмет іпотеки з метою
погашення цієї заборгованості.

Однією із загальних засад цивільного
законодавства, зокрема, є свобода
договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3
ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений
принцип свободи договору, згідно якого
сторони вільні в укладені договору,
виборі контрагента та визначені умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності і
справедливості.

Згідно ст. 530 ЦК України, зобов'язання
підлягає виконанню у строк
встановлений договором.

Відповідно до ст. 525 ЦК України
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна умов договору
не допускається.

Згідно положень ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог ЦК України, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням
зобов'язання є його невиконання або
виконання з порушенням умов,
визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України,
боржник вважається таким, що
прострочив, якщо він не приступив до
виконання зобов'язання або не виконав
його у строк, встановлений договором
або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти. Розмір процентів
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, відповідно до
ст. 611 ЦК України.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні
обов'язки виконуються у межах,
встановлених договором або актом
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України
іпотекою є застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

У відповідності до положень ст. 584 ЦК
України сторонами в договорі застави
визначено його зміст.

Відповідно до ст. 589 ЦК України та ч. 1 ст.
33 Закону України «Про іпотеку» у разі
невиконання або неналежного виконання
боржником основного зобов'язання
іпотеко держатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено звернення стягнення на
предмет іпотеки на підставі рішення
суду.

Судом надана правова оцінка
співмірності визначеної позивачем
суми заборгованості за кредитом із
вартістю заставного майна.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону
України від 05.06.2003 року № 898-IV «Про
іпотеку» іпотеко держатель може
задовольнити забезпечену іпотекою
вимогу шляхом набуття права власності
на предмет іпотеки.

Згідно зі ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог,що звичайно ставиться.

Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України,
ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України від
05.06.2003 року № 898-IV «Про іпотеку» не
виключається

можливість звернення стягнення на
предмет іпотеки шляхом передачі
іпотеко держателю права на предмет
іпотеки в рахунок виконання
забезпечення іпотекою зобов'язань за
рішенням суду, оскільки цими нормами
передбачено задоволення вимог іпотеко
держателя шляхом набуття права
власності на предмет іпотеки, яке
ототожнюється зі способом звернення
стягнення, якщо такий спосіб
передбачено іпотечним договором.(
Постанова судових палат у цивільних та
у господарських справах Верховного
Суду України від 11.12.2013 року у справі №
6-124 цс13).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і
порядку, передбачених законом.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку»
передбачено, що одночасно з рішенням
про звернення стягнення на предмет
іпотеки суд за заявою іпотеко
держателя вправі винести рішення про
виселення мешканців.

Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 цього ж Закону
зазначено, що звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться в порядку, встановленому
законом.

У частинах 2 і 3 цієї ж статті 40
законодавець встановлює певний
порядок дій банку: після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення всі мешканці
зобов'язані на письмову вимогу іпотеко
держателя або нового власника
добровільно звільнити житловий
будинок чи житлове приміщення протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо мешканці не звільнять
житловий будинок або житлове
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.
Аналогічний порядок щодо виселення
всіх громадян, що мешкають у житловому
будинку або житловому приміщенні, на
які звернуто стягнення як на предмет
іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК
України.

Судом встановлено дотримання
позивачем вищевказаної процедури.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Відповідно до ст. 109 ЖК України
звернення стягнення на передане в
іпотеку жиле приміщення є підставою
для виселення всіх громадян, що
мешкають у ньому, за винятками,
встановленими законом. Після прийняття
кредитором рішення про звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення всі громадяни, що мешкають у
ньому, зобов'язані на письмову вимогу
кредитора або нового власника
добровільно звільнити його протягом
одного місяця з дня отримання цієї
вимоги. Якщо громадяни не звільняють
жиле приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно п. 1.4. договору іпотеки від 30.11.2007
року іпотекодавець засвідчила, що
укладанням цього договору не порушені
права та/або інтереси третіх осіб, в
тому числі не порушені права дітей.

Враховуючи вище викладене суд прийшов
до висновку про задоволення позовних
вимог в частині виселення відповідача
з квартири яка знаходиться в будинку
АДРЕСА_1, загальною площею 66,8 кв. м.,
житловою площею 38,4 кв.м., що належить
ОСОБА_1 на підставі Договору
курівлі-продажу квартири посвідченого
приватним нотаріусом Чернігівського
міського нотаріального округу Н.Г.
14.12.2007 року за № 1561. Щодо виселення
інших мешканців з даної квартири, то
суд вважає, що така вимога не підлягає
задоволенню, оскільки позивачем не
надано належних доказів проживання у
спірній квартирі інших осіб крім
відповідачів. Окрім того, суд не вважає
за можливе вирішити питання про права і
обов'язки осіб, які не були стороною по
справі і не приймали участі в розгляді
справи.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Заслухавши пояснення представника
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання в тому, що позов підлягає
частковому задоволенню.

Враховуючи вище викладене, а також ст. 16
ЦК України, згідно якої суд може
захистити цивільне право або інтерес у
спосіб, що встановлений договором або
законом, суд приходить до висновку, що в
даному випадку існують підстави для
захисту прав позивача, шляхом передачі
іпотекадержателю вказаного предмету
іпотеки у власність та визнати право
власності за іпотекою держателем ПАТ
«Дельта Банк».

Також, суд прийшов до висновку про
задоволення позовних вимог в частині
виселення відповідачів з квартири яка
знаходиться в будинку АДРЕСА_1,
загальною площею 66,8 кв. м., житловою
площею 38,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири посвідченого приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 14.12.2007 року
за № 1561, з квартири яка знаходиться в
будинку АДРЕСА_1, оскільки дана вимога
є обґрунтованою. В задоволенні
позовних вимог в частині виселення
інших осіб з квартири, яка знаходиться
в будинку АДРЕСА_1 слід відмовити,
оскільки вимоги в цій частині є
необґрунтованими.

Враховуючи положення ст. 25 Закону
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень» суд
встановлює початкову ціну вартості
реалізації предмету іпотеки на рівні
не нижчому за звичайні ціни на даний
вид майна, на підставі оцінки
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності/незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК
України з відповідача на користь
позивача підлягає стягненню судовий
збір.

Враховуючи вище викладене, керуючись
Конституцією України, п. 3 ч. 1 ст. 3, ст.ст.
14-16, 525, 526, 530, 536, ч. 1 ст. 572, ч. 1 ст. 575, ст.ст.
589, 610, 611, ч. 1 ст. 612, ст.ст. 627, 629, ч. 1 ст. 1046,
ч. 1 ст. 1049, ч. 2 ст. 1050, ч. 1, ч. 2 ст. 1054 ЦК
України, ст.ст. 1, 11, 33, 35, 39, 40 Закону
України «Про іпотеку», ст. 25 Законом
України «Про забезпечення вимог
кредиторів та реєстрацію обтяжень», ч. 4
ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. 7 Законом
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, ч. 3 ст. 61, ч. 1
ст. 88, ст.ст. 212-216, 217, 218, 224-226, 228, 294 ЦПК
України, суд -

вирішив

Позов задовольнити частково.

Звернути стягнення за договором
іпотеки, укладеним 14.12.2007 року між
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» та ОСОБА_1, на предмет
іпотеки: трикімнатна квартиру, яка
знаходиться в будинку АДРЕСА_1,
загальною площею 66,8 кв. м., житловою
площею 38,4 кв.м., що належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу
квартири посвідченого приватним
нотаріусом Чернігівського міського
нотаріального округу ОСОБА_2 14.12.2007 року
за № 1561, шляхом передачі іпотеко
держателю вказаного предмету іпотеки у
власність та визнати право власності
за іпотеко держателем ПАТ «Дельта
Банк».

Припинити право власності
іпотекодавцю ОСОБА_1 право володіння,
користування та розпорядження
квартирою яка знаходиться в будинку
АДРЕСА_1, загальною площею 66,8 кв. м.,
житловою площею 38,4 кв.м.

Виселити ОСОБА_1, з квартири, яка
знаходиться в будинку АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1, на користь
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» судовий збір в сумі 3441
гривень.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Н.Ю.Лямзіна