№ 2/263/28/2014
№ 263/5750/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2014 року
місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя
Донецької області у складі:

головуючого судді Ковтуненка В.О.,

при секретарі Орловій Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу

за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення земельного сервітуту,

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою та зобов'язання
вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із
позовом до ОСОБА_3 про встановлення
земельного сервітуту, посилаючись на
наступні обставини.

Домоволодіння АДРЕСА_1 знаходиться у
спільній частковій власності ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 На території
домоволодіння знаходиться гараж літ.В-1
та погріб літ.Е/п, власником яких є
ОСОБА_1, але відповідачка створює
перешкоди у користуванні вказаними
будівлями, оскільки прохід та проїзд до
них має здійснюватися через земельну
ділянку, яка належить ОСОБА_3 Також
відповідачка створює перешкоду у
користування водопроводом, який також
прокладено на її земельній ділянці. На
підставі викладеного просять
встановити постійній та безоплатний
земельний сервітут, який буде належати
їм на право проходу та проїзду на
велосипеді, право проходу та проїзду на
транспортному засобі по наявному
шляху, право прокладати водопровід із
чужої природної водойми через земельну
ділянку по АДРЕСА_3, яка належить на
праві власності ОСОБА_3

Під час розгляду справи ОСОБА_3
звернулася з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, посилаючись на
наступні обставини.

Вона та її брат ОСОБА_1 були
співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1
та протягом 2008-2011 років оформили право
власності на земельну ділянку за
вказаною адресою, внаслідок чого їй
належало 297кв.м., а ОСОБА_1 298кв.м., при
цьому будь-яких заперечень щодо
розміру та конфігурації земельних
ділянок не виникало. За пропозицією
племінника ОСОБА_2 вона оформила
технічну документацію та її земельна
ділянка була розділена на 2 частини:
площею 149кв.м., на якій знаходиться
належній їй будинок літ.А-1, а також
площею 148кв.м., яка їй необхідна для
будівництва гаражу та здійснення
землекористування. 18.12.2012 року вона
продала ОСОБА_2 39/100 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянці
площею 0,0149га, при цьому будь-яких
заперечень щодо розміру та
конфігурації земельних ділянок не
виникало. В подальшому відповідачі
стали створювати їй перешкоди у
користуванні земельною ділянкою, в
зв'язку з чим просить зобов'язати їх не
чинити перешкоди у будівництві
паркану, який буде огороджувати,
належну їй земельну ділянку.

Позивач ОСОБА_2 та представник ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 в судовому засіданні власні
позовні вимоги підтримали у повному
обсязі, дали пояснення аналогічні
викладеним в позовній заяві,
наполягали на задоволені власного
позову.

Позивач ОСОБА_3 та її представник в
судовому засіданні власні позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
дали пояснення аналогічні викладеним в
позовній заяві, наполягали на
задоволені власного позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи та
дослідивши надані сторонами докази,
прийшов до наступного.

Згідно з Витягом Маріупольського БТІ
та технічним паспортом з 1998 року
домоволодіння АДРЕСА_1 знаходилося у
спільній частковій власності ОСОБА_1 -
90/100 часток та ОСОБА_3 - 10/100 часток.
Домоволодіння розташовано на
земельній ділянці площею 457кв.м. На
території домоволодіння розташовані:
житловий будинок літ.А-1, житлова
прибудова А1-1, сіни літ.а-1, площадка
літ.а1, сараї літ.Б-1 та літ.Ж-1, літня
кухня літ.Г-1, гараж літ.В-1, вбиральня
літ.Д-1, погріб літ.Е/п, огорожа,
замощення І. Домоволодіння розташовано
на перехресті АДРЕСА_4.

Згідно з Державним актом на право
власності на земельну ділянку від
21.11.2011 року ОСОБА_1 є власником
земельної ділянки, площею 0,0298га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Державний акт видано на підставі
рішення Маріупольської міської ради
від 04.11.2008 року №5/25-4563, договору про
спільну часткову власність від 22.12.2010
року №3733, договору про спільну
часткову власність від 06.06.2011 року №1149.
Земельна ділянка має такі границі та
межує: 12,7м. з АДРЕСА_2, 14,28м. з
домоволодінням АДРЕСА_3, 22,29м. з
земельною ділянкою ОСОБА_3

Згідно з зведеним планом земельних
ділянок, які розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, який розроблено у 2010 році ТОВ
«АКК «Ринок земель», земельна ділянка
площею 297кв.м., яка належить ОСОБА_3 має
такі границі та межує: 12,6м. з АДРЕСА_2,
22,29м. з земельною ділянкою ОСОБА_1, 12.71м.
з домоволодінням АДРЕСА_3, 23,6м. з
АДРЕСА_3. Зазначена земельна ділянка
розділена на 2 частини відповідно
площею 0,0149га та площею 0,0148га.

Згідно з Державними актами на право
власності на земельні ділянки від
23.11.2011 року ОСОБА_3 є власником
земельної ділянки площею 0,0149га, та
земельної ділянки площею 0,0148га, що
розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
Державні акти видано на підставі
рішення Маріупольської міської ради
від 04.11.2008 року №5/25-4563, договору про
спільну часткову власність від 22.12.2010
року №3733, договору про спільну
часткову власність від 06.06.2011 року №1149.

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
частини житлового будинку від 18 грудня
2012 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 39/100
частини житлового будинку АДРЕСА_1. За
цим договором продавець передав у
власність покупця: житловий будинок
літ.А-1, сіни літ.а-1, площадку літ.а1, 1/6
частку сараю літ.Б-1, 1/6 частку літньої
кухні літ.Г-1, 1/3 частину огорожі №1-4, 1/3
частину замощення І, жилою площею
18,3кв.м., загальною площею 36,7кв.м.
Частина будинку, що відчужується,
розташована на земельній ділянці
площею 0,0149га, цільове призначення
земельної ділянки - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 18 грудня 2012 року
ОСОБА_3 продала ОСОБА_2 земельну
ділянку, площею 0,0149га, що розташована
за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їй на
підставі Державного Акту на право
приватної власності на землю від 23.11.2011
року, договорів оренди землі. У
договорі зазначено, що відомості про
земельний сервітут, емфітевзис,
суперфіцій, обмеження (обтяження) у
використанні земельної ділянки
відсутні. Одночасно з цим договором
сторонами укладається договір
купівлі-продажу 39/100 частини житлового
будинку, що розташовано на вказаній
земельній ділянці.

Згідно з висновком
будівельно-технічної експертизи від
28.02.2014 року: в зв'язку з тим, що вся
земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1,
знаходиться у власності ОСОБА_1, ОСОБА_2
та ОСОБА_3 і кожна земельна ділянка є
окремою, а спільна власність на землю
відсутня, то визначити порядок
користування будівлями не є можливим.
Експертом запропоновано визначити
розміри та площу земельної ділянки,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
необхідної для користування ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 для проходу і проїзду на
транспорті до будинку літ.А-1, прибудови
літ.А1-1, гаражу літ.В-1, водопровідними
комунікаціями та погребом літ.Е/п з
боку АДРЕСА_3, яка складає 55кв.м. та
знаходиться у власності ОСОБА_3

КП «Маріупольське виробниче
управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» роз'яснило про
можливість підключення домоволодіння
до центрального водопостачання.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
при цьому доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних або юридичних
осіб, поданими відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З досліджених документів та пояснень
сторін вбачається, що між
співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склався певний
порядок користування домоволодінням
відповідно до якого: вхід у
домоволодіння обладнаний воротами, які
виходять на АДРЕСА_3; ОСОБА_1
користувався вказаним входом для
проходу до належного йому будинку
літ.А1-1 вздовж будинку літ.А-1; проїзд до
гаражу літ.В-1, власником якого є ОСОБА_1,
розмірами 2,18м. та 3м. здійснювався з
АДРЕСА_3; вхід у підвал літ.Е/п,
власником якого є ОСОБА_1 частково
розташований на земельній ділянці
ОСОБА_3 Також на території земельної
ділянки ОСОБА_3 прокладено водопровід.
Під час розгляду справи ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 обладнано нову огорожу та
ворота з боку АДРЕСА_2.

Судом встановлено, що земельні ділянки
перебувають у приватній власності
кожної із сторін на підставі технічної
документації, яка розроблена
відповідно до вимог законодавства та
була попередньо узгоджена між
співвласниками, а межі земельних
ділянок визначені в натурі на
місцевості.

Суд також враховує, що звернення до
суду з первісним позовом відбулося
менш ніж через шість місяців після
укладення договорів купівлі-продажу
частки домоволодіння та земельної
ділянки, при цьому як на час
нотаріального посвідчення у ОСОБА_2 не
було будь-яких заперечень щодо умов
договорів, так і під час розгляду
справи він не виявив бажання розірвати
договори.

Відповідно до вимог ст.98 та ч.2 ст.100
Земельного кодексу України право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).
Земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. Земельний сервітут
здійснюється способом, найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки, щодо якої він встановлюється.

Відповідно до положень п.22-2 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №7 від
16.04.2004р. «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» (з змінами)
вирішуючи спори про встановлення
земельного сервітуту, суд має
враховувати, що земельний сервітут
встановлюється відносно певного
об'єкта і не залежить від власників цих
об'єктів, оскільки його дія
зберігається у разі переходу прав на
земельну ділянку, щодо якої його
встановлено, до іншої особи, а при
встановленні особистого сервітуту
права закріплюються за певною особою і
він припиняється внаслідок її смерті.
Встановлюючи земельний сервітут на
певний строк чи без зазначення строку
(постійний), суд має враховувати, що
метою сервітуту є задоволення потреб
власника або землекористувача
земельної ділянки для ефективного її
використання; умовою встановлення є
неможливість задовольнити такі вимоги
в інший спосіб, і в рішенні суд має
чітко визначити обсяг прав особи, що
звертається відносно обмеженого права
користування чужим майном.

Положеннями статей 401, 402 Цивільного
кодексу України визначено, що право
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлено щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом. Сервітут
може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).
Сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. Земельний сервітут може
бути встановлений договором між
особою, яка вимагає його встановлення,
та власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від
позивачів надання суду доказів того, що
нормальне використання своєї
земельної ділянки неможливе без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки. При цьому в судовому засіданні
не доведено, що задоволення потреб
позивачів неможливо здійснити
будь-яким іншим способом.

Отже, встановлюючи земельний сервітут
на певний строк чи без зазначення
строку (постійний), суд враховує, що
метою сервітуту є задоволення потреб
власника або землекористувача
земельної ділянки для ефективного її
використання; умовою встановлення є
неможливість задоволення такої
потреби в інший спосіб, і в рішенні суд
має чітко визначити обсяг прав особи,
що звертається відносно обмеженого
користування чужим майном.

З огляду на вказані положення суд та
обставини справи, суд вважає, що
запропоновані умови встановлення
земельного сервітуту, будуть
порушувати права власника земельної
ділянки ОСОБА_3, оскільки її розміри
будуть зменшені з 148кв.м. до 93кв.м., а
запропонована експертом ділянка
площею 55кв.м., з урахуванням розміщення
будівель буде використовуватися
виключно ОСОБА_1 та ОСОБА_2, які мають
запропонувати інші варіанти вирішення
земельного спору, в зв'язку з чим суд
відмовляє в задоволенні позовних вимог
про встановлення земельного сервітуту.

Також відповідно до ч.3 ст.403 Цивільного
кодексу України особа, яка
користується сервітутом, зобов'язана
вносити плату за користування майном,
якщо інше не встановлено договором,
законом, заповітом або рішенням суду.

Виходячи з того, що під сервітут
запропоновано виділити частину
земельної ділянки, яка належить
відповідачці на праві власності та з
якої вона має право отримувати доходи
від її використання, як своєї
власності, нести витрати щодо сплати
земельного податку, утримання
прибудинкової території, тощо, в
зв'язку з чим встановлення
безоплатного земельного сервітуту
неможливе, оскільки ч.3 ст.101 ЗК України
передбачено право власника чи
землекористувача земельної ділянки,
щодо якої встановлено сервітут,
вимагати від осіб, в інтересах яких
встановлено земельний сервітут, плату
за його встановлення, якщо інше не
передбачено законом.

Позивачами не обґрунтовано
необхідність встановлення для них
безоплатного земельного сервітуту.

Згідно з вимогами статті 404 Цивільного
кодексу України право користування
чужою земельною ділянкою або іншим
нерухомим майном полягає у можливості
проходу, проїзду через чужу земельну
ділянку, прокладання та експлуатації
ліній електропередачі, зв'язку і
трубопроводів, забезпечення
водопостачання, меліорації тощо.

Статтею 99 Земельного кодексу України
встановлені види сервітутів, серед
яких: право проходу та проїзду на
велосипеді, право проходу та проїзду на
транспортному засобі по наявному
шляху, право прокладання трубопроводів
та інших лінійних комунікацій, право
прокладати на свою земельну ділянку
водопровід із чужої природної водойми
і т.і.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні
первісної вимоги про встановлення
земельного сервітуту, то відповідно не
підлягають задоволенню вимоги щодо
виду сервітутів, проте суд зауважує, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають право на
користування системою водопостачання,
але за умови отримання відповідних
технічних та дозвільних документів для
прокладення комунікацій за
погодженими варіантами.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпорядження
своїм майном.

Суд вважає, що ОСОБА_3 не доведено
створення для неї перешкод у
користуванні земельною ділянкою з боку
відповідачів. Так, по-перше, звернення
до органів внутрішніх справ з цього
приводу були не з боку позивачки, а
іншої особи; по-друге, конкретні факти
дій відповідачів суду не надані;
по-третє, будь-яке будівництво, у тому
числі огорожі, передбачає розроблення
певної технічної документації, а за її
відсутності суд не може вирішувати
питання, які можуть виникнути у
майбутньому.

Таким чином, суд відмовляє в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою та
зобов'язання вчинити певні дії.

На підставі викладеного, керуючись
Цивільним кодексом України, Земельним
кодексом України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215
ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення
земельного сервітуту.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про усунення перешкод
у користуванні земельною ділянкою та
зобов'язання вчинити певні дії.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга до Апеляційного суду
Донецької області через Жовтневий
районний суд міста Маріуполя протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.О. Ковтуненко