Провадження №22-ц/784/1205/14 Суддя
по 1 інстанції - Тішко Д.А.
Доповідач апеляційного
суду - Шолох З.Л.
Ухвала

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Бакуті Т.В.,

без участі осіб, як беруть участь у
справі, належно повідомлених про час
місце слухання справи,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 28 лютого 2014 року
у справі за

позовом

публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4, діючих в своїх інтересах та в
інтересах малолітнього сина ОСОБА_5,
треті особи, які не заявляють
самостійний вимог щодо предмета спору:
ОСОБА_6, орган опіки та піклування
Миколаївської міської ради, про
виселення із житлового приміщення,

та зустрічним позовом

ОСОБА_6 ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4, діючих
в свої інтересах та в інтересах
малолітнього сина ОСОБА_5, до
публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк», треті особи, які не
заявляють самостійний вимог щодо
предмета спору: ОСОБА_6, орган опіки та
піклування Миколаївської міської ради,
про визнання дій незаконними та
припинення зловживання правом,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року публічне
акціонерне товариство «Альфа-Банк»
звернулося з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3
та ОСОБА_4, діючих в своїх інтересах та
в інтересах малолітнього сина ОСОБА_5,
2009 року народження, про виселення їх із
квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач
вказував, що 26 травня 2008 року між ЗАТ
«Альфа-Банк», правонаступником якого
є публічне акціонерне товариство
«Альфа-Банк» (далі -Банк), та ОСОБА_6
укладений кредитний договір, за
умовами якого позичальник отримав
споживчий кредит в сумі 60 000 дол. США
строком до 26 травня 2018 року під 14,05 %
річних.

На забезпечення вказаного
кредитного зобов'язання, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 передали в іпотеку належну їм
квартиру АДРЕСА_1, уклавши 26 травня 2008
року з Банком договір іпотеки в
нотаріальній формі.

В зв'язку з неналежним виконанням
позичальником кредитного договору,
23 жовтня 2012 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 вчинено
виконавчий напис, згідно якого
звернуто стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором в сумі 726 626,52 грн.,
яка утворилася за період з 26 січня 2009
року по 26 серпня 2012 року.

В порядку примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса 19
листопада 2012 року Центральним
відділом ДВС ММУЮ накладено арешт на
вказану квартиру.

Посилаючись на вимоги ч. 3 ст. 109 ЖК
України та ст. 40 Закону України «Про
іпотеку», а також на те, що письмова
вимога Банку про виселення з квартири
відповідачами не виконана, позивач
просив про задоволення позову.

Заперечуючи проти позову,
відповідачі звернулися із зустрічним
позовом до Банку про визнання його
дій незаконними стосовно пред'явлення
вказаного позову та просили
зобов'язати його припинити зловживання
правом, посилаючись на порушення
конституційного права на житло.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 28 лютого 2014 року
відмовлено у задоволенні первісного
позову Банку та у задоволенні
зустрічного позову відповідачів.

В апеляційній скарзі відповідачі,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду в
частині відмови у задоволенні
зустрічного позову, просили в цій
частині рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити їх
зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Як вбачається із матеріалів
справи та встановлено судом, 26 травня
2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк»,
правонаступником якого є публічне
акціонерне товариство
«Альфа-Банк» (далі -Банк), та ОСОБА_6
укладений кредитний договір, за
умовами якого позичальник отримав
споживчий кредит в сумі 60 000 дол. США
строком до 26 травня 2018 року
під 14,05 % річних.

На забезпечення вказаного
кредитного зобов'язання, ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 передали в іпотеку належну їм
квартиру АДРЕСА_1, уклавши 26 травня 2008
року з Банком договір іпотеки в
нотаріальній формі.

В зв'язку з неналежним виконанням
позичальником кредитного договору,
23 жовтня 2012 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_7 вчинено
виконавчий напис, згідно якого
звернуто стягнення на предмет іпотеки
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором в сумі 726 626,52 грн.,
яка утворилася за період з 26 січня 2009
року по 26 серпня 2012 року.

В порядку примусового виконання
виконавчого напису нотаріуса 19
листопада 2012 року Центральним
відділом ДВС ММУЮ накладено арешт на
вказану квартиру та оголошено заборону
на її відчуження.

Згідно довідки ТОВ ЖЕК «Забота»
від 20 лютого 2014 року в зазначеній
квартирі проживають та зареєстровані:
ОСОБА_2 з 26 квітня 1994 року, ОСОБА_3 з
22 липня 2004 року, ОСОБА_4 з 15
листопада 2005 року, а також малолітній
син останніх - ОСОБА_5, 2009 року
народження, з 21 жовтня 2010 року (а.с. 113
зворот).

У жовтні 2013 року Банк звернувся до
суду з позовом про виселення
відповідачів разом з малолітньою
дитиною, посилаючись на вимоги ч. 3 ст.
109 ЖК України та ст. 40 Закону
України «Про іпотеку», а також на те, що
письмова вимога Банку про виселення
залишена відповідачами без
задоволення.

Заперечуючи проти позову Банку та
вважаючи такі вимоги позивача
зловживання правом, відповідачі
обґрунтовували зустрічний позов
неправомірними діями позивача, які
порушують їх конституційне право на
житло.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову відповідачів, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
з того, що зустрічні вимоги не містять
положень про захист порушеного права,
а вимога заборонити позивачу
здійснювати реалізацію його права на
звернення до суду суперечить ст. 3 ЦПК
України та ст. 15 ЦК України, тому
правомірно відмовив у задоволенні
зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги цього
висновку суду не спростовують.

Враховуючи викладене, колегія не
вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

В іншій частині рішення суду не
оскаржується, тому не є предметом
апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4 відхилити, а рішення
Центрального районного суду
м. Миколаєва від 28 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: