Справа №2-5876/11 14.04.2014 14.04.2014 14.04.2014
Провадження №22-ц/784/884/14
Провадження № 22ц/784/884/14
Головуючий у 1-ї інстанції: Гуденко О.А.
апеляційній інстанції: Буренкова К.О.
УХВАЛА

Іменем України

14 квітня 2014 року

м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О.,
Крамаренко Т.В.,

при секретарі судового
засідання: Богатирьовій В.А.,

за участю: позивача ОСОБА_2,
представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну
справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 30 березня 2012 року,
постановлене у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
неустойки за прострочення сплати
аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2011 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4
про стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів.

Позивачка зазначала, що постановою
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 02 лютого 2001 року з
відповідача на її користь стягнуто
аліменти на утримання дочки ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ? частини його
доходів, але не менше половини
неоподатковуваного доходу громадян
щомісячно, починаючи з 15 січня 2001 року і
до повноліття дитини. На підставі
даного рішення суду вона отримала
виконавчий лист, відповідно до якого
було відкрито виконавче провадження.

Проте відповідач з 2001 року аліменти на
утримання дочки сплачував не в повному
обсязі, хоча мав таку можливість. А тому
утворилась заборгованість по сплаті
аліментів в сумі 22648 грн.

Посилаючись на наведені обставини та
положення ст. 196 СК України, позивачка
просила суд стягнути на її користь із
відповідача 304 345 грн.70 коп. неустойки за
прострочення сплати аліментів.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 30 березня 2012 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково.

Постановлено стягнути з відповідача на
користь позивачки 52 883 грн. 25 коп.
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів на утримання неповнолітньої
дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1;

Стягнуто з відповідача на користь
держави 214 грн. судового збору.

В апеляційні скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в позові ОСОБА_2 відмовити.
Відповідач посилається на те, що суд не
звернув уваги на те, що за заявою
позивачки виконавчий лист про
стягнення з нього аліментів судом
видано лише у вересні 2011 році і, крім
того, не з'ясував обставини, які
свідчать про поважність причин
невиконання ним в повному обсязі
аліментних зобов'язань.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що її слід відхилити із
наступних підстав.

Статтею 196 СК України визначено, що при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.
Заборгованість за аліментами
визначається державним виконавцем, як
то передбачено ст. 195 СК України.

Таким чином, передбачена ст. 196 СК
України відповідальність у виді
сплати неустойки (пені) за прострочення
сплати аліментів настає за наявності
вини особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду.

Судом встановлено, що постановою
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 02 лютого 2001 року з
відповідача на користь ОСОБА_2
стягнуто аліменти на утримання дочки
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ?
частини всіх видів його заробітку, але
не менше половини неоподатковуваного
доходу громадян щомісячно, починаючи з
15 січня 2001 року і до повноліття дитини.

Із матеріалів справи вбачається, що
виконавчий лист стосовно примусового
виконання вказаної постанови
Центрального районного суду м.
Миколаєва з 2001 року знаходився на
виконанні державного виконавця , про що
свідчить копія постанови про відкриття
виконавчого провадження від 05 лютого
2002 року (а.с. 88). У зв'язку з нерегулярною
сплатою аліментів з боку відповідача
утворилась заборгованість, яка із
урахуванням часткової сплати
аліментів за розрахунком державного
виконавця за період з 15 січня 2001 року
по 01 жовтня 2011 року становила 22648 грн. 12
коп. (а.с. 8-10). Розмір заборгованості по
аліментах сторонами не оспорювався.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при
розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
передбачена ст. 196 СК України
відповідальність платника аліментів
за прострочення їх сплати у вигляді
неустойки (пені) настає лише за
наявності вини цієї особи. На платника
аліментів не можна покласти таку
відповідальність, якщо заборгованість
утворилася з незалежних від нього
причин, зокрема, у зв'язку з
несвоєчасною виплатою заробітної
плати, затримкою або неправильним
перерахуванням аліментів банками. В
інших випадках неустойка стягується
за весь час прострочення сплати
аліментів.

ОСОБА_4 не надав доказів, як це
передбачено ст. 60 ЦПК України, на
підтвердження того, що йому
несвоєчасно виплачувалась заробітна
плата або затримувались чи неправильно
перераховувались аліменти за місцем
роботи або банками.

Встановивши наведені обставини, суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про наявність
підстав, передбачених ч.1 ст. 196 СК
України, для стягнення на користь
позивачки із відповідача пені за час
прострочення сплати аліментів з 15
січня 2001 року по 01 жовтня 2011 року.

Визначений судом першої інстанції
розмір пені, відповідач не оспорював.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4
посилається на те, що вирішуючи спір,
суд не звернув увагу, що виконавчий
лист позивачка пред'явила до
виконання лише у січні 2011 року, а тому
не було підстав для стягнення з нього
неустойки. Проте такі доводи
відповідача є помилковими, оскільки
спростовуються копією постанови
державного виконавця Центрального
відділу ДВС Миколаївського міського
управління юстиції від 05 лютого 2002 року
про відкриття провадження за
виконавчим листом №2-10-550, виданим
Центральним районним судом м.
Миколаєва 09 лютого 2001 року про
стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
аліментів на утримання неповнолітньої
дитини, копією розпорядженням
державного виконавця від липня 2005 року
про направлення виконавчого листа за
місцем роботи відповідача, постановою
державного виконавця від 25 травня 2005
року про примусовий привід відповідача
(а.с. 89-91).

Не заслуговують на увагу аргументи
ОСОБА_4 і про те, що заборгованість по
аліментах виникла не з його вини,
оскільки належних доказів на
підтвердження даної обставини він суду
не надав. Зокрема, відповідач не надав
доказів, які свідчать, що за станом
здоров'я він з 2001 року не мав можливості
працювати повний робочий день.

За наведених обставин колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування чи зміни оскаржуваного
рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а
рішення Центрального районного суду м.
Миколаєва від 30 березня 2012 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча
Судді