справа № 462/9470/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2014 року
Залізничний
районний суд м. Львова

в складі: головуючої-судді - Гедз
Б.М.

при секретарі -
Рущак Т.О.

за участю представника позивача - Вітка
І.Б.

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди в порядку регресу,
-

в с т а н о в и в:

Відділення виконавчої дирекції
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань у м. Львові
звернулося до суду з позовом, в якому
просить стягнути з відповідачки шкоду
в порядку регресу в розмірі 3 794, 51 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що
26.02.2007 року відбулася
дорожньо-транспортна пригода
автомобіля ГАЗ-270520 типу «Газель», в
якому їхали на роботу працівники КП
«Галкран» та автомобіля марки
«Фольксваген Пасат» під керуванням
ОСОБА_4 Внаслідок зіткнення були
травмовані пасажири автомобіля
«Газель», в тому числі ОСОБА_5, якому за
висновком МСЕК від 16.10.2007 року
встановлена стійка втрата професійної
працездатності 20%, безтерміново.
Відповідно до рішення Яворівського
районного суду Львівської області від
14.06.2007 року ОСОБА_4 визнала свою вину
повністю та на підставі акту амністії
була звільнена від кримінальної
відповідальності. На підставі ст. ст. 2,
28, 34 ЗУ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» заяви потерпілого
ОСОБА_5 та постанов начальника ВВД
ФССНВ та ПЗУ в м. Львові від 28.03.2012 р.
Фонд здійснював щомісячні страхові
виплати потерпілому, які станом на
01.11.2013 року в період з жовтня 2011 року по
вересень 2013 року становлять 3 794, 51 грн.
Оскільки шкода була завдана
потерпілому внаслідок злочинних дій
відповідачки та повністю виплачена
Фондом соціального страхування, тому
позивач має право регресної вимоги до
останньої, як до особи, відповідальної
за заподіяні збитки.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав, з
мотивів викладених в позовній заяві,
просить позов задовольнити.

Представник відповідачки
заперечила проти позову, посилаючись
на подані суду письмові заперечення.
Додатково пояснила, що у даному випадку
між сторонами виникли правовідносини у
сфері загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
тому відсутні правові підстави для
стягнення з відповідачки коштів
сплачених Відділенням фонду, оскільки
проведення страхових виплат є його
обов'язком, проведення таких виплат не
є заподіянням Фонду шкоди у розумінні
ст.. 1166 ЦК України, а отже до спірних
правовідносин положення ст. 1191 ЦК
України застосуванню не підлягають.
Просить в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи, дослідивши
письмові докази по справі у їх
сукупності, суд приходить до
переконання про відмову в задоволенні
позову з таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 3 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Рішенням Залізничного районного
суду м. Львова встановлено, що 26.02.2007
року відбулася дорожньо-транспортна
пригода автомобіля ГАЗ-270520 типу
«Газель», в якому їхали на роботу
працівники КП «Галкран» та автомобіля
марки «Фольксваген Пасат» під
керуванням ОСОБА_4, внаслідок зіткнення
були травмовані пасажири автомобіля
«Газель», в тому числі ОСОБА_5, з копії
постанови Яворівського районного суду
Львівської області від 14.03.2007 року
вбачається, що ОСОБА_4 визнала свою вину
повністю та в силу акту амністії була
звільнена від кримінальної
відповідальності, а провадження в
справі про її обвинувачення за ст. 286 ч. 1
КК України закрито, на підставі ст. 1 п.
«б» Закону України «Про амністію» від
19.04.2007 року (а.с. 15-16).

Згідно акту спеціального
розслідування групового нещасного
випадку, що стався 26.02.2007 року у КП
«Галкран» комісія 11.06.2007 року прийшла
до висновку, що даний нещасний випадок
вважається пов'язаним з виробництвом і
на потерпілих, в тому числі на ОСОБА_5
слід скласти акт за формою Н-1. Так 11.06.2007
року на ОСОБА_5 було складено акт № 1 за
формою Н-1 про нещасний випадок,
пов'язаний з виробництвом. (а.с. 10-11).

Як вбачається з виписки із акту
огляду у МСЕК серія ЛВА-2 № 021868 від
16.10.2007 р. ОСОБА_5 встановлено ступінь
втрати професійної працездатності 20%
безтерміново, інвалідом не визнано, у
зв'язку з травмою від 26.02.2007 року (а.с. 9).

У відповідності до постанов
начальника відділення виконавчої
дирекції Фонду від 28.03.2012р. та 29.03.2013 р.
ОСОБА_5 взято на облік з 09.11.2007 року та
призначено щомісячну грошову суму в
розмірі 154, 64 грн. з 01.03.2012 року, а в
розмірі 177, 68 грн. з 01.03.2013 року
безстроково.

Згідно розрахунку Фондом за період
з жовтня 2011 р. по вересень 2013 р.
проведено виплату ОСОБА_5 страхових
виплат на суму 3 794, 51 грн.

Відповідно до частини першої статті
1166 ЦК України майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Так згідно з ч.1 ст.1191 ЦК України
особа, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, має право зворотної
вимоги (регресу) до винної особи у
розмірі виплаченого відшкодування,
якщо інший розмір не встановлений
законом.

Зазначена норма міститься в главі 82
ЦК України, що регулює правовідносини
по відшкодуванню шкоди. Вона
передбачає право регресу особи в разі,
якщо та відшкодувала потерпілому
шкоду, завдану іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Разом з тим правовідносини,
пов'язані зі страхуванням різних видів,
регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України
предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані з: 1)
життям, здоров'ям, працездатністю та
пенсійним забезпеченням (особисте
страхування); 2) володінням,
користуванням і розпоряджанням майном
(майнове страхування); 3) відшкодуванням
шкоди, завданої страхувальником
(страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що
законом може бути встановлений
обов'язок фізичної або юридичної особи
бути страхувальником життя, здоров'я,
майна або відповідальності перед
іншими особами за свій рахунок чи за
рахунок заінтересованої особи
(обов'язкове страхування). До відносин,
що випливають із обов'язкового
страхування, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
актами цивільного законодавства.

Стаття 993 ЦК України передбачає, що до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика
переходить право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки про
відшкодування шкоди, лише в разі
виплати страхового відшкодування за
договором майнового страхування. В
разі проведення страхових виплат за
договором особистого страхування
(життя, здоров'я, працездатності,
пенсійного забезпечення) таке право
вимоги страховика до особи,
відповідальної за заподіяння шкоди, не
передбачено.

Зазначений висновок ґрунтується на
комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993,
999 ЦК України, положень Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року (далі - Основи) та Закону України
від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» (далі - Закон).

Вказані закони визначають принципи та
загальні правові, фінансові та
організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян та,
зокрема, правову основу, економічні
механізми і організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ
страховиками є цільові страхові фонди,
які беруть на себе зобов'язання щодо
збору страхових внесків та надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків, основними
джерелами коштів яких є внески
роботодавців і застрахованих осіб.

Преамбулою Закону передбачено, що
страхування на випадок тимчасової
втрати працездатності є окремим видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян, що
здійснюється Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Статтею 5 Закону визначено основні
принципи страхування від нещасного
випадку, якими, зокрема, є
обов'язковість страхування від
нещасного випадку осіб, які працюють на
умовах трудового договору (контракту)
та інших підставах, передбачених
законодавством про працю; державні
гарантії реалізації застрахованими
особами своїх прав; обов'язковість
фінансування Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності витрат, пов'язаних із
наданням матеріального забезпечення
та соціальних послуг в обсягах,
передбачених цим Законом; формування
та використання страхових коштів на
засадах солідарності та субсидування;
цільове використання коштів
загальнообов'язкового державного
соціального страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності;
відповідальності роботодавців та
Фонду соціального страхування з
тимчасової втрати працездатності за
реалізацію права застрахованої особи
на матеріальне забезпечення та
соціальні послуги за цим законом.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами
страхування є: страховик - Фонд
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності; страхувальник -
роботодавець; застрахована особа -
найманий працівник, а у випадках,
передбачених цим Законом, також інші
особи, на користь яких здійснюється
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності.
Об'єктом страхування є тимчасова
втрата працездатності застрахованою
особою.

Таким чином, страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності є
обов'язковим особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК
України не передбачають право
страховика, який сплатив страхове
відшкодування потерпілій особі,
застрахованій за договором
загальнообов'язкового державного
соціального страхування згідно із
Законом, на звернення з вимогою до
винної особи про відшкодування
сплачених застрахованому страхових
сум.

Крім того, задоволення таких вимог
означало б заміну сторін у
зобов'язанні, в якому права
застрахованої особи на отримання
відшкодування перейшли б до
страховика, у той час як відповідно до
ст. 515 ЦК України не допускається заміна
кредитора в зобов'язаннях, нерозривно
пов'язаних з особою кредитора, зокрема
про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Оскільки сфера дії Закону поширюється
виключно на застрахованих осіб,
страхувальників та страховика й цим
Законом, а також іншими
нормативно-правовими актами, не
врегульований правовий механізм
відносин Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності як страховика з іншими
особами, відповідальними за шкоду,
завдану життю та здоров'ю
застрахованої особи, то до таких
правовідносин підлягають застосуванню
загальні положення ЦК України щодо
страхування.

Таким чином, оскільки проведення
страхових виплат у такому випадку є
обов'язком Відділення, проведення
таких виплат не є заподіянням
Відділенню шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК
України, а отже до спірних
правовідносин положення ст. 1191 ЦК
України застосуванню не підлягають,
тому відсутні правові підстави для
стягнення з відповідача коштів,
сплачених Відділенням та позов не
підлягає до задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 159, 213-215 ЦПК
України, ст. ст. 980, 993, 999, 1166, 1191 ЦК
України, Законом України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» , суд -

в и р і ш и в :

В позові Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в м. Львові до ОСОБА_4 про
відшкодування шкоди в порядку регресу
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до апеляційного суду
Львівської області.

Суддя: (підпис)

Б. М. Гедз

З оригіналом згідно.

Суддя:
Б.М.Гедз