Справа № 681/2346/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року Полонський районний
суд Хмельницької області

в складі:

головуючого - судді
Горгулько Н.А.,

за участю секретаря судових засідань
Олійник Л.А.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивачів
ОСОБА_3,

представника міської ради
Загоруйка М.В.,

представника відповідача
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

представника відповідача
ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

представника реєстраційної
служби ОСОБА_9,

розглядаючи у відкритому судовому
засіданні в залі суду у місті Полонному
цивільну справу за позовом ОСОБА_10,
ОСОБА_2 до Полонської міської ради,
ОСОБА_5, ОСОБА_7, Державної
реєстраційної служби Полонського
районного управління юстиції у
Хмельницькій області треті особи, що
не заявляють самостійних вимог:
ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання
незаконним та скасування рішення
виконкому Полонської міської ради,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності та договору дарування
житлового будинку з надвірними
спорудами, визнання права власності,
розподіл майна колгоспного двору та
земельної ділянки,

в с т а н о в и в:

В листопаді 2013 р. позивачі ОСОБА_10 та
ОСОБА_2 звернулися до суду з даним
позовом до відповідачів Полонської
міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_7 В
обґрунтування позовних вимог
вказували на те, що позивач ОСОБА_10 та
відповідач ОСОБА_5, перебуваючи в
зареєстрованому шлюбі, проживали в
АДРЕСА_1 та працювали в місцевому
колгоспі «Жовтень». В цей час у них
народилося семеро дітей: ОСОБА_14 -
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_15 - ІНФОРМАЦІЯ_3,
ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_2 -
ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_27 - ІНФОРМАЦІЯ_6,
ОСОБА_16 - ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_7 -
ІНФОРМАЦІЯ_8 В 1969 році вони продали
будинок в с.Фадівка та переїхали
проживати до м.Полонного. В 1970 році
розпочали будівництво житлового
будинку АДРЕСА_2. На той час відповідач
ОСОБА_5 працював в колгоспі «Маяк» і
для будівництва цього будинку
загальними зборами колгоспу йому було
виділено земельну ділянку розміром 0,14
га. Приблизно в 1976 році їх сім'я
поселилась в цьому будинку. Їх
дворогосподарство відносилось до
колгоспного двору, головою якого був
відповідач ОСОБА_5, а решта членів сім'ї
являлась членами колгоспного двору. В
1977 році сини ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вибули з
членів колгоспного двору, ОСОБА_1 та
ОСОБА_27 вибули в 1982 році, дочка ОСОБА_16 -
в 1986 році, а син ОСОБА_2 в 1995 р. Станом на 1
липня 1990 р. та 15 квітня 1991 року ОСОБА_5
залишився головою двору, членами двору
були: ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_7 Частка
кожного становила ?. Право власності на
жилий будинок АДРЕСА_2 було
зареєстровано на ОСОБА_5 на підставі
рішення виконкому Полонської міської
ради №152 від 14 квітня 1978 р. Про це
позивачам стало відомо 20 листопада 2013
р. 25 жовтня 2013 р. їм також стало відомо,
що ОСОБА_5 подарував їх будинок 31 жовтня
2008 року для ОСОБА_7 З урахуванням
уточнених вимог просили суд поновити
строк звернення до суду, визнати
незаконним та скасувати свідоцтво про
право власності на жилий будинок з
надвірними спорудами видане 29 серпня
1978 року на ім'я ОСОБА_5 та договір
дарування жилого будинку з надвірними
спорудами АДРЕСА_2, вчинений 31 жовтня 2008
року нотаріусом Полонського
нотаріального округу №2 ОСОБА_28 і
зареєстрованого в реєстрі за №5498;
визнати право власності по ? частині
жилого будинку з надвірними спорудами
в цьому будинку як частку в майні
колгоспного двору за позивачами;
виділити у спільну часткову власність ?
частину земельної ділянки; скасувати
державну реєстрацію на цей жилий
будинок за ОСОБА_7

В лютому 2014 року до участі у справі в
якості третіх осіб, що не заявляють
самостійних вимог залучено ОСОБА_12 та
ОСОБА_13

В квітні 2014 р. в зв'язку із збільшенням
позовних вимог та клопотанням
представника позивачів в якості
співвідповідача притягнуто Державну
реєстраційну службу Полонського
районного управління юстиції.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник ОСОБА_3 позовні вимоги
підтримали з зазначених у позовній
заяві підстав. Позивач ОСОБА_2 вказував,
що йому було відомо, що й нього є частка
в колгоспному дворі, але вважав, що буде
так як вирішать батьки.

Представник міської ради ОСОБА_4 та
представник відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 позовні вимоги визнали, просили
їх задовільнити.

Представник відповідача ОСОБА_7 ОСОБА_8
проти позовних вимог заперечив,
вказував, що дворогосподарство по
АДРЕСА_2 належало до робочого двору,
оскільки на час реєстрації права
власності ніхто з жителів цього
будинку у колгоспі не працював. Про те,
що право власності зареєстровано за
ОСОБА_5 та те, що останній подарував
будинок в 2008 році для ОСОБА_7 знали всі,
так як сім'я у них була дружна і всі дії
обговорювалися завжди між усіма
членами сім'ї. Просив застосувати строк
позовної давності до позовних вимог.

Представник Державної реєстраційної
служби Полонського районного
управління юстиції Гринюк Ф.Ф. позовних
вимог до реєстраційної служби не
визнав та вказав, що так як
реєстраційна служба нічого не
реєструвала, то позовні вимоги жодного
відношення до реєстраційної служби не
мають.

Треті особи ОСОБА_22 та ОСОБА_13 до суду
не з'явилися, про день, місце, час
розгляду справи повідомлені належним
чином, заяв, клопотань, заперечень до
суду не подали, про причини неявки суд
не повідомили.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні
вказував, що з двору він вибув у 1977 році.
Років три-чотири назад батьки купили
хату в АДРЕСА_3 так як не хотіли
заважати молоді, крім того батькам було
ближче ходоти до костьолу.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні
показав, що в 1977 році він вибув з
колгоспного двору. ОСОБА_7 вийшла заміж
в 1989 р., та після одруження ОСОБА_12
залишився проживати в будинку. В
батьківській хаті разом з батьками
проживали ОСОБА_12 та ОСОБА_2 В 1990 році
мама купила хату по АДРЕСА_4, а пізніше
до неї перейшов проживати батько. В
цьому будинку вони прожили 3-4 роки, так
як мама хотіла жити ближче до костьолу.
В хаті по АДРЕСА_2 залишились проживати
сестра ОСОБА_7 з сином та чоловіком.

Свідок ОСОБА_23 пояснив, що він працював
секретарем Полонської міської ради та
до нього по довідку приходив ОСОБА_2 При
видачі довідки він спирався на дані
поземельної книги, ухвали суду та дані
паспортів. В поземельній книзі було
зазначено адресу будинку та зазначено,
що це колгоспний двір. В книзі за №53
значиться запис про дане
будинковолодіння. Оскільки вважає, що в
книзі перераховано вулиці по яких
живуть колгоспники, тому це колгоспний
двір.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні
вказувала, що про дарування хати знали
всі і всі знали, що будинок належить
татові. В 1986 році вона вибула з двору. В
будинку залишилися проживати батьки,
брат ОСОБА_2 і сестра ОСОБА_7. Батьки
тримали в господарстві корову, свині,
обробляли земельні ділянки. ОСОБА_7
вийшла заміж в 1989 році, її чоловік
перейшов проживати до неї, але
зареєстрований він був в іншому місці.

Заслухавши сторони, їх представників,
свідків, суд приходить до висновку, що
позов задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до даних свідоцтва про
укладення шлюбу позивач ОСОБА_10 та
відповідач ОСОБА_5 з 13 січня 1951 року
перебувають в зареєстрованому
Фадіїївською сільською радою
Полонського району шлюбі.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року № 20 «Про судову практику у справах
за позовами про захист права
власності» ( із наступними змінами )
спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за
нормами, що регулювали власність цього
двору, а саме:

а) право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку у його майні;

б) розмір частки члена двору
визначається виходячи з рівності
часток усіх його членів, включаючи
неповнолітніх та непрацездатних;

Згідно ст. 120 ЦК України (в редакції
1963р.), майно колгоспного двору належить
його членам на праві сумісної
власності. Крім того, колгоспному
дворові належать передані в його
власність членами двору їх трудові
доходи від участі в громадському
господарстві колгоспу або інше
передане ними у власність двору майно,
а також предмети домашнього вжитку і
особистого користування, придбані на
спільні кошти.

Згідно ст. 123 ЦК України (в редакції
1963р.), частка члена колгоспного двору в
майні двору визначається: при виході
його з складу двору без утворення
нового двору (виділ); при утворенні з
одного двору двох і більше дворів
(поділ); при зверненні стягнення по
особистих зобов'язаннях члена двору.
Розмір частки члена двору
встановлюється виходячи з рівності
часток усіх членів двору, включаючи
неповнолітніх і непрацездатних. Частку
працездатного члена двору в майні
двору може бути зменшено або у її
виділенні зовсім відмовлено в зв'язку з
недовгочасним його перебуванням у
складі двору або незначною участю
своєю працею чи коштами в господарстві
двору.

Згідно ст. 124 ЦК України (в редакції
1963р.), при виході одного або кількох
членів колгоспного двору з його складу
виділ частки в натурі провадиться з
таким розрахунком, щоб не позбавити
двір необхідних для ведення його
підсобного господарства будівель,
худоби та сільськогосподарського
реманенту. При неможливості виділити
належну членові двору частку майна в
натурі її вартість виплачується йому
грішми. Право вимагати виділу майна при
виході з складу двору мають члени
двору, які досягли шістнадцяти років.
Особи віком від п'ятнадцяти до
шістнадцяти років можуть вимагати
виділу за згодою своїх батьків
(усиновителів) або піклувальника, а в
інтересах осіб, що не досягли
п'ятнадцяти років, виділу можуть
вимагати їх батьки (усиновителі) або
опікун.

Колгоспний двір за цивільним кодексом
Української РСР (1963 року) визначався як
сімейно-трудове об'єднання осіб, всі
або частина яких були членами колгоспу,
брали участь у суспільному виробництві
колгоспу та спільно вели підсобне
господарство. Як суспільна група
«колгоспний двір»існував до 15 квітня
1991 року, тобто до прийняття постанови
Верховної Ради Української РСР № 885-XII,
якою введений в дію Закон України «Про
власність».

Відповідно до нормативно-правових
актів, які були чинними на час
існування колгоспного двору, зокрема,
Технічних вказівок по веденню книжок
погосподарського обліку в сільських
радах, такі книжки були основними
документами по визначенню суспільної
групи господарства. Суспільна група
господарства встановлювалася в
залежності від роду занять голови
господарства (сім'ї).

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду від 4 жовтня 1991 року № 7
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок»( зі змінам, внесеними згідно з
Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 25 грудня 1992 року № 13) суди
мають враховувати, що право власності
на жилий будинок виникає з часу його
реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Відповідно до свідоцтва про право
особистої власності на жилий будинок,
виданого виконавчим комітетом
Полонської міської ради 29 серпня 1978
року на підставі рішення виконкому
Полонської міської ради народних
депутатів №152 від 14 квітня 1978 р., жилий
будинок вцілому в АДРЕСА_2 належить
ОСОБА_5 відповідно до п.18 інструкції про
порядок реєстрації будинків від 31.01.1966
р.

Згідно з п.18 інструкція про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР, у разі будівництва
будинку на колгоспній землі,
розташованій у смузі міста або селища
міського типу, виконком місцевої Ради
депутатів трудящих, на підставі витягу
з рішення загальних зборів
колгоспників або довідки правління
колгоспу про надання земельної ділянки
для будівництва, дозволу виконкому на
будівництво та акту про закінчення
будівництва і введення в експлуатацію
будинку, разом з затвердженням цього
акту вирішує питання про оформлення
права власності і видачу свідоцтва про
це.

В свідоцтві на право власності, яке
видано колгоспному двору, вказується,
що будинок належить колгоспному двору
і зазначається голова цього двору.

Колгоспному двору або одноосібному
селянському двору видається свідоцтво
про право особистої власності на
будинок відповідно до п. 18.

Дане право власності мали всі члени
колгоспного двору, що проживали на той
час у дворі, але було загально прийняте
правило в діловодстві, і вписували в
свідоцтво лише одного повнолітнього
члена двору, тому в свідоцтво був
вписаний лише один відповідач ОСОБА_5 -
як голова колгоспного двору.

Як встановлено з показань сторін та
свідків в судовому засіданні та ніким
не оспорюється, на час реєстрації
будинку в ньому проживали подружжя
ОСОБА_5 (тато і мама), сини ОСОБА_1,
ОСОБА_27 та ОСОБА_2, дочки ОСОБА_16 та
ОСОБА_7. Сини ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вибули з
будинковолодіння в 1977 році, тобто за
рік до державної реєстрації будинку.

Відповідно до даних трудових книжок
відповідача ОСОБА_5 на час державної
реєстрації будинку він працював
різноробочим бази Полонського
комбінату хлібопродуктів. Його дружина
ОСОБА_10 працювала на той час у
відділенні охорони Полонського РВВС
сторожем.

До суду представником Полонської
міської ради надано книгу №4, яка
містить перелік назв вулиць
колгоспників та робітників, де
господарства по АДРЕСА_2 вказуються як
господарства робітників та під №53
містяться відомості щодо господарства
ОСОБА_10.

Відповідно до вимог ст.ст.123 і 126
Цивільного Кодексу /в редакції 1963 року/
та п. 10 постанови Пленуму Верховного
Суду України N 3 від 2.03.1973 р № 3 "Про
судову практику в справах про поділ
колгоспного двору і виділ з нього",
розмір частки колишнього члена
колгоспного двору в спільному майні, що
належить дворові і збереглося після
його перетворення в господарство
робітників та службовців (якщо на час
припинення існування двору цей член не
втратив права на неї), встановлюється
згідно зі ст. 123 Цивільного кодексу.
Тому при поділі майна, яке є спільною
власністю колгоспного двору, суди
повинні виходити з принципу рівності
часток усіх колишніх членів двору, в
тому числі непрацездатних і
неповнолітніх. Майно, придбане після
перетворення колгоспного двору в
господарство робітників чи службовців,
підлягає поділу за нормами, що
регулюють поділ спільної часткової
власності або спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно з чинною на той час ст.126 ЦК
України працездатний член колгоспного
двору втрачав право на частку у майні
двору, якщо він не менше 3-х року не брав
участі у веденні спільного
господарства двору. Це правило не
поширювалось на непрацездатних осіб.

Таким чином, на час оформлення права
особистої власності на спірний будинок
саме за відповідачем ОСОБА_5 подружжя
разом із п'ятьма їх дітьми спільно
проживали, спільно вели господарство,
їх сини ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вибули з
двору за рік до його державної
реєстрації. У всіх членів сім'ї право
спільної власності на цей будинок
виникло ще до перетворення його в
робочий двір та оформлення спірного
будинку за відповідачем, а саме, у
зв'язку із їхнім членством у
колгоспному дворі, в подальшому, це
знайшло своє продовження після
перетворення колгоспного двору на
робочий. Отже, частки всіх членів сім'ї
були рівними.

Крім того, згідно зі ст. ст. 71, 75, 76, 80 ЦК
УРСР, який був чинним на час виникнення
спірних правовідносин, загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується незалежно від
заяви сторін. Перебіг строку позовної
давності починається з дня виникнення
права на позов. Закінчення строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Одними із вимог позивачів є визнання
незаконним та скасування рішення
виконкому Полонської міської ради та
визнання свідоцтва про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_2, видане 29
серпня 1978 року ОСОБА_5 недійсним. В
позовній заяві вказують, що про факт
реєстрації будинку за ОСОБА_5 їм стало
відомо 20 листопада 2013 р. Однак будь-яких
доказів, які б свідчили на
підтвердження даних обставин
позивачами не надано. Навпаки позивач
ОСОБА_2 в судовому засіданні 10 квітня 2014
року вказував, що йому було відомо, що
будинок був зареєстрований на батька,
однак такий перебіг подій його
повністю влаштовував, вважав, що все
має бути так, як вирішать батьки. Такі
його показання підтвердила і свідок
ОСОБА_16 Вказував на це в судових
засіданнях і представник відповідача
ОСОБА_7 ОСОБА_8

Тому в цьому випадку суд не знаходить
підстав для визнання поважними причин
пропуску строку позовної давності.

Не приймає суд до уваги і те, що
позивачам було невідомо про дарування
ОСОБА_5 будинку ОСОБА_7 Не зважає суд на
показання в цій часині позивача ОСОБА_2,
свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, оскільки, як
вбачається з постанови про закриття
кримінального провадження від 22
листопада 2013 р., між братами ОСОБА_1 та
їх батьками з однієї сторони і
відповідачем ОСОБА_7 з іншої, існують
неприязні стосунки, що може впливати на
їх показання у справі. В судовому
засіданні свідок ОСОБА_16 вказувала, що
про дарування будинку для ОСОБА_7 знала
вся сім'я.

Крім того, судом з нотаріальної контори
витребувано копію договору дарування
та документів на підставі яких він був
посвідчений, серед яких (а.с.148) існує
заява позивача ОСОБА_10 від 31 жовтня 2008
року, зареєстрована в реєстрі за №5497, в
якій вона дає згоду на дарування її
чоловіком ОСОБА_5 спірного будинку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право звернутись до суду за
захистом своїх порушених прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно чч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення; сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

Таким чином, суд вважає, що позивачі
пропустили трирічний строк
пред'явлення позову щодо вимоги про
визнання недійсним договору дарування,
та з цих підстав суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову в цій
частині також слід відмовити.

Так як суд не знайшов підстав для
визнання незаконним та скасування
рішення виконкому Полонської міської
ради, визнання недійсним свідоцтва про
право власності та договору дарування
житлового будинку з надвірними
спорудами, то і решта вимог позивачів
задоволенню не підлягають за
безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_10, ОСОБА_2 до Полонської
міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_7, Державної
реєстраційної служби Полонського
районного управління юстиції у
Хмельницькій області треті особи, що
не заявляють самостійних вимог:
ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання
незаконним та скасування рішення
виконкому Полонської міської ради,
визнання недійсним свідоцтва про право
власності та договору дарування
житлового будинку з надвірними
спорудами, визнання права власності,
розподіл майна колгоспного двору та
земельної ділянки - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не буде подано.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Хмельницької
області шляхом подання до Полонського
районного суду апеляційної скарги
протягом десяти днів після його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Полонського

районного суду:
Н.Горгулько