Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24.03.2014 року
місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд в
особі:

головуючої судді - Лемак О.В.

при секретарі - Сухан Н.В.,

з участю представника позивача -
ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Ужгороді
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_5 про визнання права спільної
часткової власності,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовною
заявою посилаючись на те, що з березня
2000 року і до сьогоднішнього дня вона та
ОСОБА_5 проживають однією сім'єю та
ведуть спільне господарство, спочатку
без реєстрації шлюбу, а з 15 листопада 2003
року у зареєстрованому шлюбі.

Під час спільного проживання, сторони
придбали квартиру за адресою АДРЕСА_1,
згідно з договором купівлі-продажу від
17 червня 2003 року. Покупцем у цьому
договорі був зазначений лише ОСОБА_5 з
тих причин, що на момент укладення
правочину позивачка перебувала на
роботі.

Позивачка стверджує, що розрахунок за
квартиру був здійснений за кошти нею
та відповідача в рівних частинах, а
тому дана квартира є спільною
частковою власністю сторін в рівних
частинах по ? квартири. Позивачка
просить визнати за нею право спільної
часткової власності на ? частину
нерухомого майна.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 підтримала позовні
вимоги та просила їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в
судовому засіданні позовні вимоги та
обставини, на котрі посилається
позивачка визнав.

В судовому засідання представником
відповідача подано письмові пояснення,
що останнім в подальшому були озвучені.
Заявлені позовні вимоги та обставини,
якими вони обґрунтовані відповідачем
визнані.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, оцінивши
зібрані докази, виходячи з їх
належності та допустимості, суд
прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що з березня місяця
2000 року позивачка та відповідач разом
ведуть спільний побут та господарство,
проживають однією сім'єю.

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 17 червня 2003 року
укладено договір купівлі-продажу
посвідчений Державним нотаріусом
Ластівка А.В., предметом договору якого
є нерухоме майно за адресою АДРЕСА_1, за
ціною 17383 грн.

Встановлено, що розрахунок за нерухоме
майно здійснено за спільні кошти
позивача та відповідача в рівних
частинах.

Рішення про реєстрацію права власності
прийнято 09.07.2003 року Ужгородським
міжрегіональним бюро технічної
інвентаризації.

Позивач та відповідач 17 червня 2003 року
придбали нерухоме майно за адресою
АДРЕСА_1 для спільного проживання.
Згодом 15 листопада 2003 року між
сторонами був зареєстрований шлюб.
Вказане майно сторонами придбане в
результаті спільної праці та
індивідуальних трудових зусиль, для
подальшого облаштування з метою
спільного проживання та ведення
спільної діяльності.

Письмовою угодою сторонами не
визначено набуття ними майна на іншому
режимі ніж визначений в ч.2 ст.17 ЗУ
«Про власність».

Так, згідно із частино другою ст.17
Закону України «Про Власність», який
був чинним на момент виникнення
спірних правовідносин, майно придбане
в наслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності є
їх спільною частковою власністю, якщо
інше не встановлено письмовою угодою
між ними. Розмір частки кожного
визначається ступенем його трудової
участі.

Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР 1963 року
визначено, що спільна часткова
власність характеризується
визначенням часток.

Ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про власність» визначено,
що праця громадян є основою для
створення і примноження їх власності.

Отже, майно, придбане в наслідок
спільної праці громадян, що об'єдналися
для спільної діяльності, є їх спільною
частковою власністю якщо: 1) майно
придбане внаслідок спільної праці
таких осіб (при цьому спільною працею
осіб слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) і
якщо інше не встановлено письмовою
угодою між ними.

П. 4 Прикінцевих та перехідних положень,
Цивільного кодексу України визначено,
що цивільні відносини, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після на браття ним чинності.

Відповідно до ст. 355 ЦК України,
встановлено що майно є у власності
двох і більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності. Спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність.

Згідно ч. 1 ст. 357 Цивільного кодексу
значиться, що частки у праві спільної
часткової власності вважаються
рівними, якщо інше не встановлено за
домовленістю співвласників або
законом.

Так, судом під час вирішення спору
встановлено, що факт спільного
проживання між сторонами мав місце, до
і на момент укладення договору
купівлі-продажу. Придбання нерухомості
здійснено в наслідок спільної праці
сторін та їхньої грошової участі в
рівних частинах.

У ЦК УРСР, що діяв на момент укладення
договору купівлі-продажу не міститься
спеціального застереження щодо
моменту виникнення права власності за
договорами відчуження жилих будинків
(квартир), які підлягають нотаріальному
посвідченню та державній реєстрації. В
ст. 227 ЦК УРСР лише передбачено, що
договір купівлі-продажу жилого будинку
має бути нотаріально посвідчений, якщо
хоч би однією з сторін є громадянин.
Недодержання вимоги про нотаріальне
посвідчення договору за цією статтею
спричиняє його недійсність. За таких
обставин, вважається, що право
власності на такий об'єкт нерухомості
(квартиру) виникає в момент
нотаріального посвідчення договору.
Таким чином право спільної часткової
власності у Позивача виникає в день
нотаріального посвідчення договору
тобто з 17 червня 2003 року.

Ст. 361 ЦК України визначено, що
співвласник має право самостійно
розпоряджатись своєю часткою у праві
спільної часткової власності. Не
визнання права спільної часткової
власності та відсутність
правовстановлюючого документу на
частину спільної власності обмежело
право позивачав реалізації його
правомочностей власника.

Так статтею 392 ЦК України передбачено
право власника пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право не визнається іншою особою.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
визнання спільної часткової власності
підлягає до задоволення.

На підставі ст. ст. 12, 17 ЗУ «Про
власність», ст. 112, 227 ЦК Української РСР
1963 року, ст. ст.355, 357, 361, 392 ЦК України та
керуючись ст. ст. 4, 5, 14, 60, 208, 209, 212-215, 294
ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання
права спільної часткової власності -
задовольнити.

Визнати право спільної часткової
власності ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) на ? частину
нерухомого майна, за адресою АДРЕСА_1,
на день укладення договору
купівлі-продажу, а саме 17.06.2003 року.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя
Лемак О.В.