Справа № 1322/1102/2012
Провадження № 2/455/4/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27 березня 2014 року

Старосамбірський

районний суд Львівської
області

у складі: головуючої - судді Лойзик М.В.

при секретарі Бобельській
Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Старий Самбір справу
за позовом ОСОБА_1 до Хирівської
міської ради Старосамбірського району
Львівської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, про визнання незаконними п.3,4
рішення Хирівської міської ради № 38
від 30.07.2006 року, про зобов'язання
колишніх та теперішніх власників
квртири АДРЕСА_1 знести незаконно
зведені споруди та про стягнення
моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

26.06.2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду
із цим позовом посилаючись на те, що є
власником земельних ділянок площею 0.10
га для обслуговування житлового
будинку та площею 0.0172 га для ведення
особистого селянського господарства
по АДРЕСА_2. 30.07.2006 року рішенням другої
сесії п'ятого демократичного скликання
Хирівської міської ради без її згоди
був наданий дозвіл сусідці ОСОБА_2 на
пере-обладнання приватизованої
квартири її батька ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 з
добудовою та надбудовою до неї другого
поверху, а також п.3,4 цього рішення
ОСОБА_3 була виділена земельна ді-лянка
площею 0.01 га для облаштування заїзду із
зобов'язанням ос-таннього внести зміни
до державного акту на право приватної
влас-ності на землю згідно даного
рішення.

За її адміністративним позовом
постановою суду, що набрала законної
сили, рішення Хирівської міської ради
від 30.07.2006 року в частині надання
дозволу ОСОБА_2 на переобладнання
квартири батька ОСОБА_3 з добудовою та
надбудовою другого поверху - скасовано,
а в частині вимог про визнання
незаконним виділення ОСОБА_3 земельної
ділянки площею 0.01 га для облаштування
заїзду, провадження закрито за
непідсудністю цих вимог
адміністра-тивному суду.

Тому в порядку цивільного
судочинства просила визнати
незакон-ною і цю частину рішення
міської ради та зобов'язати ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 знести незаконно зведені
споруди по АДРЕСА_1 та надати будинку
вигляд, який був до реконструкції.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позов
підтримала з підстав, викладених у
позовній заяві і після неодноразових
доповнень, з ог-ляду на встановлений
факт зміни власника квартири АДРЕСА_1
внаслідок її дарування ОСОБА_3 ОСОБА_2, і
продажею ОСОБА_2 ОСОБА_5, яка в свою
чергу продала квартиру ОСОБА_4, просила
зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_4
знести незаконно зведені споруди,
визнати незаконним рішення міської
ради від 30.07.2006 року в частині
виді-лення ОСОБА_3 0.01 га для заїзду та
стягнути в її користь на відшкодування
моральної шкоди із Хирівської міської
ради 3 тисячі гривень, із ОСОБА_4 - 2
тисячі гривень, а із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 -
відповідно 15 та 30 тисяч гривень,
оскільки останні на грунті неприязних
відносин із-за судових спорів,
намагаючись нашкодити їй, 21.05.2008 року
подали в Управління МВС України у
Львівській області та до
Старосамбірського РВ ГУМВСУ заяви про
незгоду з позитивною характеристикою
на її сина ОСОБА_6, який здавав екзамени
для вступу до Київського національного
університету внутрішніх справ,
посилаючись на те, що він є агресивним
та конф-ліктним, тому не гідний бути
студентом цього навчального закладу.
Внаслідок цих заяв ОСОБА_3 та ОСОБА_2
проводилася додат-кова перевірка
поведінки її сина. Вона з чоловіком
змушені були виправдовувати сина,
переживали з цього приводу, недосипали,
нервувалися, тому мають право на
моральне відшкодування.

Хирівський міський голова ОСОБА_7
проти позову заперечив та показав,
Хирівською міською радою у
відповідності з діючими нор-мами, без
порушення прав ОСОБА_1, яка має
приватизовану земельну ділянку площею
0.10 га для обслуговування житлового
будинку АДРЕСА_2, додатково виділено
ОСОБА_3 до приватизованої земельної
ділянки площею 0.0410 га для
обслуговуван-ня житлового будинку
АДРЕСА_1 0.01 га для заїзду, тому підстав
для визнання цього рішення незаконним
нема.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у відповідності з
рішенням Хирів-ської міської ради від
30.07.2006 року провели реконструкцію своєї
квартири АДРЕСА_1, закінчивши всі
ро-боти у серпні 2008 року, що
підтверджується актом готовності та
свідоцтвом про відповідність
збудованого об'єкту проектній
докумен-тації, вимогам держстандартів,
будівельних норм і правил від 05.06. 2009
року. Оскільки Законом України «Про
регулювання містобудівної діяльності»
встановлено, що прийняття в
експлуатацію зведених до 31.12.2009 року
індивідуальних житлових будинків,
садових, дачних будинків, які збудовані
навіть без дозволу на виконання робіт,
здійснюється інспекціями державного
архітектурно-будівельного кон- тролю
за результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій

та інженерних мереж таких об'єктів за
наявності документів, що по-свідчують
право власності або користування
земельною ділянкою, на якій вони
розташовані, а ОСОБА_3 має право
власності на земе-льну ділянку для
обслуговування будинку, тому міська
рада не вбачає

підстав для знесення добудови. Просив
відмовити у задоволенні всіх вимог
ОСОБА_1 за безпідставністю.

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_8, відпо-відач ОСОБА_2 проти позову
заперечили посилаючись на те, що ОСОБА_3
у встановленому законом порядку в 2002
році привати-зував земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_1, до якої йому міською радою за
згодою суміжних землекористувачів, без
порушення прав ОСОБА_1, було приєднано
ще 0.01 га для заїзду. З дозволу міської
ради у 2008 році провів реконструкцію
свого будинку, також без порушення прав
ОСОБА_1, що підтверджується долученими
до справи документами - дозво-лами,
планами, актами, свідоцтвами,
світлинами, висновками. Проте, із-за
неприязних відносин із ОСОБА_1 він не
міг проживати по су-сідству з нею, тому
ще в 2009 році подарував будинок дочці
ОСОБА_2, а вона по тій же причині
відчужила будинок ОСОБА_5 Так як з 2009
року вони не мають відношення до
спірної земельної ділянки та будинку,
то не можуть бути відповідачами у
справі.

Що стосується заявлених ОСОБА_1 09.08.2013
року вимог про відшкодування моральної
шкоди, то вважають такі
необгрунтованими, оскільки не
заподіяли жодної шкоди ОСОБА_1 та
членам її сім'ї, висловивши свою думку
про поведінку ОСОБА_6, який є
повнолітнім і може сам захищати свої
права, проте жодних вимог до них на
протя-зі п'яти років не пред'являв, тому
просили відмовити ОСОБА_1 у стягненні
морального відшкодування.

Представник відповідача ОСОБА_4 -
ОСОБА_9 також проти позову заперечив
посилаючись на те, що ОСОБА_4 жодним
чином не порушував права ОСОБА_1, не має
жодного стосунку до ОСОБА_3 та ОСОБА_2
Він 30.09.2009 року купив у ОСОБА_5 квартиру
АДРЕСА_1, якій рішенням виконкому
Хирівської міської ради 20.10.2010 року
присвоєна нова поштова адреса -
АДРЕСА_1. Як виглядала ця квартира до
покупки, ОСОБА_4 не знає. Жодних
переобладнань своєї кваритири не
здійснював, перешкод ОСОБА_1 у
користуванні її квартирою не чинив. Має
висновок ДП ДІПМ «Містопроект» від
14.03.2013 року, згідно з яким його квартира
не затінює квартиру ОСОБА_1, тому просив
відмовити у її позовних вимогах про
зне-сення споруд, надання будинку
вигляду, який був до реконструкції та у
стягненні 2000 гривень морального
відшкодування - за безпідстав-ністю.

Вислухавши сторони, свідків,
дослідивши письмові докази суд вважає,
що позов ОСОБА_1 задоволенню не
підлягає.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 у відповідності з витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно (а.с.12) на підставі договору
дарування Р-№286 від 20.03.2003 року є
власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.11), а
згідно Державних актів на право
власності на земельну ділянку (а.с. 9-10),
на підставі того ж договору дарування є
власником земельної ділянки площею 0.10
га для обслуговування житлового
будинку № АДРЕСА_2 та для ведення
особистого селян-ського господарства -
площею 0.0172 га там же.

Власником квартири АДРЕСА_1 згідно
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме май-но (а.с.106) на підставі
договору купівлі-продажу р-№ 1123 від
30.09.2009 року є ОСОБА_4.

Згідно інформаційної довідки з
реєстру прав власності на неру-хоме
майно (а.с.63-66) ОСОБА_4 придбав цю
квартиру у ОСОБА_5, яка згідно договору
купівлі-продажу р-№610 від 24.06.2009 року
купила її у ОСОБА_2

ОСОБА_2 стала ввласником згаданої
квартири за договором дарування від
12.03.2009 року 1/3 частини ОСОБА_8 та 2/3
частин ОСОБА_3

ОСОБА_3 набув право власності ?
частини цієї квартири шляхом
приватизації 23.03.2001 року, а решти - в
порядку спадку-вання 05.02.2009 року за
померлою матір'ю ОСОБА_11 (а.с.24-25, том 2);
ОСОБА_8 набула право власності на 1/3
частину квар-тири в порядку
спадкування за ОСОБА_11

Земельна ділянка для обслуговування
житлового будинку № АДРЕСА_1 площею 0.0410
га та для ведення особистого
підсобного господарства площею 0.0073 га
згідно з Дер-жавним актом на право
приватної власності на землю на
підставі рі-шення 18 сесії 3
демократичного скликання Хирівської
міськради від 04.02.2002 року буда передана
у приватну власність ОСОБА_3 (а.с.8), який
26.03.2009 року подарував її ОСОБА_2 (а.с.49).

Рішенням Хирівської міської ради № 38
від 30.07.2006 року ОСОБА_2 був наданий
дозвіл на переобладнання
приватизованої квартири її батька
ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 з добудовою та
надбудовою до неї другого поверху та
зобов'язано ОСОБА_2 звернутися в
Старосамбірську архітектуру за
необхідною проектно-кошторисною
документацією, а п.3,4 цього рішення
ОСОБА_3 було виділено та передано у
власність 0.01 га для облаштування
заїзду до квартири АДРЕСА_1 (а.с 13).

Це рішення в частині надання дозволу
ОСОБА_2 на переоб-ладнання
приватизованої квартири її батька
ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 з добудовою та
надбудовою до неї другого поверху за
адміністративним позовом ОСОБА_1,
постановою Старосамбірського
районного суду від 08.12.2008 року, та
ухвалою

Колегії суддів Львівського
апеляційного адміністративного суду
яка набрала чинності 01.10.2009 року,
скасовано, оскільки на час надан-ня
ОСОБА_2 дозволу на переобладнання
приватизованої квартири її батька вона
природньо не була власником такої та не
отримала згоду на переобладнання від
власника квартири АДРЕСА_2 - позивача
ОСОБА_1

Однак, як встановлено судом, 12.03.2009
року ОСОБА_2 стала власником квартири
АДРЕСА_1, а 26.03. 2009 року набула також
право власності на земельну ділянку
для обслуговуання цього будинку та для
ведення особистого підсобного
господарства.

Статтею 375 ЦК України встановлено,
що власник земельної ді-лянки має право
зводити на ній будівлі та споруди,
створювати за-криті водойми,
здійснювати перебудову, а також
дозволяти будівниц-тво на своїй
ділянці іншим особам. Власник
земельної ділянки на- буває право
власності на зведені ним будівлі,
споруди та інше неру-хоме майно. Право
власника на забудову здійснюється ним
за умови додержання архітектурних,
будівельних, санітарних, екологічних
та інших норм і правил, а також за умови
використання земельної ділян-ки за її
цільовим призначенням. Правові
наслідки самочинної забу-дови,
здійсненої власником на його земельній
ділянці, встановлю-ються статтею 376
цього Кодексу.

Статтею 376 ЦК України передбачено, що
житловий будинок, бу-дівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівни-цтвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа, яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього.

Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної
ділянки заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила (здійснює) самочинне
будівництво на його земельній ділянці,
або якщо це порушує права інших осіб,
майно підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача)
земельної ділянки суд може визнати за
ним право власності на нерухоме майно,
яке самочинно збудоване на ній, якщо це
не порушує права інших осіб.

У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить сус-пільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування може
поста-новити рішення, яким зобов'язати
особу, яка здійснила (здійснює)
будівництво, провести відповідну
перебудову. Якщо проведення такої
перебудови є неможливим або особа, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
відмовляється від її проведення, таке
нерухоме майно за рішенням суду
підлягає знесенню за рахунок особи, яка
здійснила (здійснює) будівництво.
Особа, яка здійснила (здійснює)
самочинне будівництво, зобов'язана
відшкодувати витрати, пов'язані з
приве-денням земельної ділянки до
попереднього стану.

У відповідності з актом готовності
об'єкта до експлуатації (а.с.77-80, том 2) -
04.06.2009 року комісія, створена наказом №
407/Е начальника інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області (а.с.76, том 2)
прийняла рішення - квартиру № 1 після
добудови і надбудови мансардного
поверху по АДРЕСА_1 46 у місті Хирів
вважати закінченим будівництвом
об'єктом, готовим до експлуатації, а
05.06.2009 року інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області ОСОБА_2 було видано
Свідоцтво № 13000284, яким засвідчено
від-повідність закінченого
будівництвом об'єкта - квартири № 1
після добудови і надбудови мансардного
поверху загальною площею 147,9 кв.м
будинку АДРЕСА_2 проектній
документації, вимогам державних
стандартів, будівельних норм і правил
та підтверджено його готовність до
експлуатації (а.с.881, том 2).

Статтею 331 ЦК України встановлено, що
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створи-ла) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові буди-нки, будівлі, споруди
тощо) виникає з моменту завершення
будівниц-тва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
при-йняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на

нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Пунктом 9 Прикінцевих положень
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності»
встановлено, що інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю до
31 грудня 2013 року безоп-латно протягом 10
робочих днів з дня подання заяви
власниками (ко-ристувачами) земельних
ділянок, на яких розміщені об'єкти
будів-ництва, збудовані без дозволу на
виконання будівельних робіт, за
результатами технічного обстеження
будівельних конструкцій та ін-женерних
мереж приймають в експлуатацію:
індивідуальні (садибні) житлові
будинки, садові, дачні будинки,
господарські (присадибні) будівлі і
споруди, прибудови до них, збудовані у
період з 5 серпня 1992 року до 12 березня 2011
року.

У відповідності із зазначеними
нормами за ОСОБА_2 зареєс-тровано право
власності на квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно № 23058212 від 18.06.2009 року.

Доказів порушення прав позивача
ОСОБА_1 здійсненою ОСОБА_2 добудовою та
надбудовою квартири АДРЕСА_1 суду не
було надано.

Посилання ОСОБА_1 на те, що здійсненою
ОСОБА_2 над-будовою затінюється її
квартира 46/2 по АДРЕСА_1 спростову-ється
висновками спеціалістів Дрогобицького
відділення Державного інституту
проектування міст «Містопроект» від
14.03.2013 року (а.с.54-56, том 2), у
відповідності з яким реконструкція з
добудо-вою та надбудовою мансардного
поверху житлового будинку по АДРЕСА_1
не призвела до погіршення умов
прожи-вання та експлуатації житлового
будинку по АДРЕСА_2.

Згідно Акту 26/3 перевірки дотримання
вимог законодавства у сфері
містобудівної діяльності, будівельних
норм, державних стан-дартів і правил
від 21.01.2013 року інспекція державного
архітек-турно-будівельного контролю у
Львівській області засвідчила, що
ОСОБА_4 з моменту отримання права
власності на квартиру 46 по АДРЕСА_1 у
місті Хирів самовільних будівельних
робіт не здійснював.

ОСОБА_3 не заперечував проти визнання
права власності на добудову, розпочату
на його земельній ділянці ОСОБА_2, ця
до-будова не порушує права інших осіб,
порушення будівельних норм і правил не
встановлено, відповідний орган
державної влади чи орган місцевого
самоврядування не постановляв рішення
про зобов'язання ОСОБА_2 провести
відповідну перебудову.

За таких обставин відсутні підстави
для задоволення вимог ОСОБА_1 про
зобов'язання ОСОБА_3, ОСОБА_2 і ОСОБА_4
зносити добудовані та надбудовані до
картири АДРЕСА_1 споруди і вимагати
надати будинку вигляд, який він мав до
добудови (а.с.83, том 2).

Вимога ОСОБА_13 про визнання
незаконним рішення міської ради від
30.07.2006 року в частині виділення ОСОБА_3
0.01 га для заїзду також не обгрунтована
доказами.

Із досліджених судом документів
вбачається, що ОСОБА_1 є власником
земельної ділянки розміром 0.10 га для
обслуговування житлового будинку
АДРЕСА_2, що відпо-відає нормі,
встановленій ст.121 ЗК України, згідно з
якою громадя-ни України мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель державної або
комунальної власності для будівництва
і об-слуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд (при-

садибна ділянка) у селах - не більше 0,25
гектара, в селищах - не більше 0,15
гектара, в містах - не більше 0,10 гектара.

ОСОБА_3 на час прийняття
ооспорюваного рішення був влас-ником
земельної ділянки розміром 0.0410 га для
обслуговування жит-лового будинку
АДРЕСА_1, тому виділивши йому 0.01 га
Хирівська міська рада діяла в межах
діючого законодав-ства, що регулює
земельні відносини та не порушила прав
ОСОБА_1

Наведене підтверджується схемою
розташування земельних ділянок (а.с.196),
із якої вбачається, що прибудова,
здійснена ОСОБА_2 та наділена ОСОБА_3
ділянка площею 0.01 га, із якої він
вико-ристав всього 0.0034 га, розташована
в протилежній від ділянки ОСОБА_1
частині вулиці та межує із ділянкою №
44, користувачі якої претензій до ОСОБА_3
та ОСОБА_2 не заявляли.

Враховуючи наведене, в задоволенні і
цих вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

Що стосується вимог ОСОБА_1 про
стягнення із відповідачів морального
відшкодування, то суд виходить із
наступного:

у відповідності до ст.23 ЦК України
особа має право на від-шкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає у фізичному болю та
стражданнях, які особа зазнала у
зв'язку з ушкодженням здоров'я та у
душевних стражданнях, внаслідок
протиправної поведінки щодо неї чи її
близьких. Розмір грошового
відшкодування визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалі-зації, ступеня вини
особи, яка завдала шкоди. При
визначенні роз-міру відшкодування
враховуються вимоги розумності і
справедливості.

Кожен із відповідачів заперечив факт
порушення ним прав пози-вачки ОСОБА_1 чи
її близьких.

До справи долучено лист ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 до Старо-самбірського РВ ГУМВСУ
у Львівській області від 21.05.2008 року, у
якому вони стверджували, що не згідні з
позитивною характеристикою ОСОБА_6,
яка надана для поступлення до
Київського національного університету
внутрішніх справ, оскільки його батьки,
створюючи конфліктні ситуації з ними,
як сусідами, залучали ОСОБА_6 до цих
кофліктів, під час яких він поводився
агресивно, отже не гідний бути
правознавцем (а.с.144-146).

Проте, 13.06.2008 року начальник
Старосамбірського РВ ГУМВСУ повідомив
ОСОБА_2, що за її зверненням Управлінням
кадрового забезпечення ГУМВСУ у
Львівській області проведена
додаткова пере-

вірка, підстав для відмови у вступі до
вищого навчального закладу системи МВС
України ОСОБА_6 немає.

ОСОБА_1 у судовому засіданні заявила,
що її син успішно вступив до Київського
національного університету внутрішніх
справ, уже закінчив навчання і працює
за спеціальністю.

Наведені документи свідчать, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відкрито скористалися
правом на звернення, яке було у
встановленому законом порядку
розглянуто компетентним органом і не
потягло жодних негативних наслідків
для ОСОБА_1 чи її близьких.

Судом не встановлено протиправної
поведінки чи будь-яких інших винних дій
відповідачів - Хирівської міської ради,
ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 щодо ОСОБА_1 чи її
близьких, отже відсутній факт
заподіяння відповідачами моральної
шкоди ОСОБА_1, тому нема підстав для
морального відшкодування Хирівською
міською радою 3 тисяч гривень, ОСОБА_4 - 2
тисяч гривень, ОСОБА_3 - 15 тисяч гривень
і ОСОБА_2 - 30 тисяч гривень, тим біль-ше,
що такі позивачкою не були
обгрунтовані посиланням на реально
пережиті страждання або погіршення її
здібностей чи позбавлення можливості
їх реалізації.

Керуючись ст.10,11,209,212,214-215,218 ЦПК
України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до Хирівської міської
ради про визнання незаконними п.3,4
рішення Хирівської міської ради № 38
від 30.07.2006 року про виділення і передачу
у власність ОСОБА_3 земельної ділянки
площею 0.01 га для облаштування заїзду до
квартири з боку АДРЕСА_1 і про
зобов'язання ОСОБА_3 внести зміни до
державного акту на право приватної
власності на землю згідно даного
рішення;

Відмовити у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 про зобов'язання
власників АДРЕСА_1: попередніх - ОСОБА_2,
ОСОБА_3 і теперішніх - ОСОБА_4, за рахунок
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знести добудови до
квартири АДРЕСА_1 та надати будинку
вигляд, який мав до реконструкції;

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог
про стягнення моральної шкоди у сумі:
30000 гривень із ОСОБА_2, 15000 гривень із
ОСОБА_3,3000 гривень із Хирівської
міської ради, 2000 гривень із ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Львівської області
через Старосамбірський районний суд на
протязі 10 днів з часу його оголошення.

Суддя