Номер провадження 22-ц/775/3655/2014
Головуючий в I інстанції Шестопалова
суддя доповідач Безрученко Ю.О.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року Апеляційний
суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Краснощокової
Н.С.

суддів Безрученко Ю.О.,
Могутової Н.Г.

при секретарі Папченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 12
березня 2014 року по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу. Свої вимоги
обґрунтував тим, що між Кредитною
спілкою «Добробут» та ОСОБА_2 20 вересня
2007 року був укладений кредитний
договір №КС-003124, відповідно до якого
відповідач отримала кредит на суму 8 500
грн. строком на 24 місяці зі сплатою 24%
річних за користування кредитом з
кінцевим терміном повернення до 20
вересня 2009 року. Згідно умов кредитного
договору відповідач зобов'язався не
пізніше 20 числа кожного місяця
сплачувати проценти за користування
кредитом у розмірі 173,26 грн. та тіло
кредиту у розмірі 354,17 грн. Своєчасно
зобов'язання за договором відповідач
не виконала, у зв'язку з чим
заборгованість за тілом кредиту
становить 6 073,06 грн., а за процентами за
користування кредитом - 53 738,62 грн. Крім
того, п. 7.1, 1.2, 6.3.3 кредитного договору
передбачено підвищену процентну
ставку за весь час користування
кредитом - 120% на випадок прострочення
платежів більше 91 дня. Прострочка
відповідача на 23 січня 2013 року склала 1
923 дня, у зв'язку з чим загальна сума
заборгованості ОСОБА_2 станом на 23
січня 2013 року становить 59 811,68 грн. 23
січня 2013 року між КС «Добробут» та
вкладником ОСОБА_1 було укладено
договір про відступлення права вимоги
за кредитним договором №КС-003124 від 20
вересня 2007 року, оформленого на ім'я
ОСОБА_2, про що було повідомлено
відповідача. Однак, в добровільному
порядку відповідач не сплачує
заборгованість, у зв'язку з чим позивач
просив суд стягнути з відповідача на
його користь грошові кошти в сумі 59 811,68
грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Донецька від 12 березня 2014 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким задовольнити позов в повному
обсязі. В обґрунтування скарги
зазначає, що суд помилково дійшов
висновку про пропуск позивачем строку
позовної давності, який перервався
укладенням договору про відступлення
права вимоги.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_1 не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином листом і телефонограмою №1315,
зареєстрованою у відповідному порядку
від 02 квітня 2014 року (а.с.127,129), що не
перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_1 ОСОБА_3, діючий на
підставі довіреності (а.с. 131), підтримав
доводи апеляційної скарги та просив її
задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_2 не з'явилась, про час і місце
розгляду справи повідомлялась
належним чином листом і телефонограмою
№1316, зареєстрованою у відповідному
порядку від 02 квітня 2014 року (а.с.128), що
не перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_2 ОСОБА_4, діючий на
підставі договору (а.с. 33-34), заперечував
проти доводів апеляційної скарги та
просив її відхилити.

Заслухавши доповідача, сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що в
березні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про стягнення боргу за
кредитним договором від 20 вересня 2007
року з пропуском строку позовної
давності.

З таким висновком суду в оскаржуваній
його частині можна погодитися.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній його частині зазначеним
вимогам закону відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі заяви ОСОБА_2 від 19 вересня 2007
року між Кредитною спілкою «Добробут»
та відповідачем 20 вересня 2007 року був
укладений кредитний договір №КС-003124,
відповідно до якого остання отримала у
кредит 8 500 грн. зі сплатою 24% річних з
кінцевим терміном повернення до 20
серпня 2009 року.

Згідно умов кредитного договору
відповідач зобов'язався не пізніше 20
числа кожного місяця сплачувати
проценти за користування кредитом
розмірі 173,26 грн. та тіло кредиту у
розмірі 354,17 грн., відповідно до графіку
(а.с.3).

Як вбачається з відомості повернення
кредиту за договором №КС-003124 від 20
вересня 2007 року (а.с.4) в період з 20
вересня 2007 ркоу по 08 грудня 2009 року
ОСОБА_2 погашено тіло кредиту у сумі 2
426,94 грн., що підтвердив у судовому
засіданні представник відповідача, а
також проценти на суму 3 912,36 грн.
Залишок за тілом кредиту станом на 08
грудня 2009 року становить 6 073,06 грн.,
підвищений процент у сумі 315,34 грн.

Крім того, на обґрунтування заявлених
вимог представником позивача у
судовому засіданні було надано
оригінал кредитного договору №КС-003124
від 20 вересня 2007 року, укладеного між КС
«Добробут» та ОСОБА_2, з якого
вбачається, що п. 10.1 заключних положень
даного договору відрізняється за
змістом та обсягом від договору, який
позивач надав до матеріалів позовної
заяви.

Згідно договору про відступлення права
вимоги від 23 січня 2013 року КС
«Добробут» відступила ОСОБА_1 право
вимоги, що виникло на підставі
кредитного договору №КС-003124,
укладеному з ОСОБА_2 (а.с.14).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 627 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Аналіз наведених норм дає підстави для
висновку про те, що актами цивільного
законодавства України надано право
сторонам договору самим обирати спосіб
та порядок врегулювання спірних питань
щодо виконання умов договору, зокрема
тривалість позовної давності.

Отже, 19 вересня 2007 року між Кредитною
спілкою «Добробут» та відповідачем 20
вересня 2007 року був укладений
кредитний договір №КС-003124, відповідно
до якого остання отримала у кредит 8 500
грн. зі сплатою 24% річних з кінцевим
терміном повернення до 20 серпня 2009
року.

Втім, в кредитному договорі вказано
кінцевий термін повернення коштів,
позичених ОСОБА_2 20 серпня 2009 року (а.с.2).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватись належним чином
відповідно до умов договору.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до положень статті 257,
частини 1 ст. 259 ЦК України та частини 3
статті 267 ЦК України загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки, позовна давність, встановлена
законом, може бути збільшена за
домовленістю сторін та позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення, що було зроблено
відповідачкою ОСОБА_2 що підтверджено
відповідною заявою в матеріалах справи
від 12 березня 2014 року (а.с.87-88).

Тому слід вважати, що 20 серпня 2009 року у
КС «Добробут» виникло право вимагати
повернення кредиту згідно умов
кредитного договору.

Згідно договору про відступлення права
вимоги від 23 січня 2013 року КС
«Добробут» відступила ОСОБА_1 право
вимоги, що виникло на підставі
кредитного договору №КС-003124,
укладеному з ОСОБА_2 (а.с.14).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг
строку починається з наступного дня
після відповідної календарної дати або
настання події, з якою пов'язано його
початок.

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до
суду 27 березня 2013 року (а.с.1), тобто
після спливу трирічного строку
позовної давності.

Більш того, на час укладання договору
про відступлення права вимоги між КС
«Добробут» та ОСОБА_1 строк позовної
давності для пред'явлення вимог до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
кредитним договором сплив.

Встановивши такі обставини, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про застосування строків позовної
давності за заявою представника
відповідача, зробленої до
постановлення рішення судом першої
інстанції.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не ґрунтуються на вимогах закону та не
спростовують правильних висновків
суду про відмову в задоволенні позову.

Отже, суд першої інстанції у
відповідності до вимог ст. ст. 212-214 ЦПК
України на зазначені положення закону
увагу звернув, та дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позовних вимог з причини пропуску
позивачем строку позовної давності.

За вказаних обставин, апеляційний суд
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін як таке, що
постановлене у відповідності до вимог
норм матеріального та процесуального
права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України,
Апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 12 березня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Судді: