У Х В А Л А

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Мостової Г. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення боргу, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Московського
районного суду м. Харкова від 11 грудня
2013 року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 21 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4, у якому
зазначав, що у грудні 2009 року ОСОБА_5
надав відповідачці в борг 49 600 доларів
США, а остання зобов'язалася повернути
вказані кошти в строк до 29 грудня 2010
року рівними частинами по 800 доларів
США щомісячно, а у разі несвоєчасного
повернення грошей - сплатити неустойку
в розмірі 5 тис. грн за кожний день
прострочення, починаючи з шостого дня
прострочення.

28 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 був укладений договір
відступлення права вимоги за вказаним
договором позики.

Оскільки в зазначений строк ОСОБА_4
борг у повному обсязі не повернула,
позивач просив суд стягнути на свою
користь 40 800 доларів США боргу, відсотки
за користування грошима за період з 29
грудня 2009 року по 25 червня 2013
року, 3 028 доларів США - 3 % річних,
1 825 000 грн неустойки за період з 25
червня 2012 року по 25 червня
2013 року та 3 441 грн судового збору.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 11 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
326 114 грн 40 коп. боргу, 24 202 грн 80 коп. 3 %
річних, 32 тис. грн неустойки за період з
25 червня 2012 року по 25 червня 2013
року та 3 475 грн 41 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 21 січня 2014 року
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013
року змінено. В частині задоволення
позову про стягнення із
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 32 тис. грн
неустойки рішення скасовано та
відмовлено в цій частині вимог.

В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення в частині
відмови в позові про стягнення
процентів за користування позикою та
неустойки просить скасувати та
направити справу в цій частині на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає задоволенню на таких
підставах.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про стягнення з
відповідача суми боргу та
3 % річних, суд першої інстанції,
керуючись приписами ст. ст. 625, 1049, 1050 ЦК
України, виходив із того, що
відповідачка вчасно не повернула суму
позики, тому зобов'язана сплатити
грошову суму з урахуванням наслідків
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

У цій частині судові рішення ніким
не оскаржуються, тому судом касаційної
інстанції на предмет законності та
обґрунтованості не перевіряються.

Відмовляючи в задоволенні позову
про стягнення процентів за
користування позикою, суд першої
інстанції виходив із того, що надання
коштів у позику є фінансовою послугою,
а оскільки позивач не має права на
надання фінансових послуг згідно із
Законом України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», то він і не може
ставити питання про стягнення
відсотків за вказаним договором.

Змінюючи підстави відмови в позові в
цій частині вимог, апеляційний суд
виходив із того, що договір позики є
безпроцентним, оскільки сплата
процентів не передбачена умовами
договору, а приписи Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»
не поширюються на спірні
правовідносини.

Частково задовольняючи позов про
стягнення неустойки і зменшуючи
належний до стягнення з відповідача її
розмір до 32 тис. грн за останній рік
прострочення зобов'язання, суд першої
інстанції виходив із розміру облікової
ставки НБУ в розмірі 7,5 %.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині стягнення
неустойки та відмовляючи в цій частині
вимог, апеляційний суд виходив із того,
що позивачем пропущений спеціальний
строк позовної давності, встановлений
ч. 2 ст. 258 ЦК України, для пред'явлення
вимог про стягнення неустойки.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитися не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що 29 грудня 2009
року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було
укладено договір позики, відповідно до
умов якого остання отримала у борг 49 600
доларів США та зобов'язалася повернути
вказані кошти в строк до 29 грудня 2010
року рівними частинами по
800 доларів США щомісячно, а у разі
несвоєчасного повернення грошей
-сплатити неустойку в розмірі 5 тис. грн
за кожний день прострочення, починаючи
з шостого дня прострочення. У
зазначений строк відповідачка борг у
повному обсязі не повернула.

28 грудня 2012 року між ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 був укладений договір
відступлення права вимоги за вказаним
договором позики.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України.

Договір позики вважається
безпроцентним, якщо він укладений між
фізичними особами на суму, яка не
перевищує п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін.

Оскільки сума позики за договором
від 29 грудня 2009 року значно перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян (850 грн), то підстав вважати
зазначений договір безпроцентним, як
вважав суд апеляційної інстанції,
немає.

Між тим, застосування судом першої
інстанції при вирішенні даного спору
норм Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг» є неправильним,
оскільки зазначений закон не регулює
спірних правовідносин.

Щодо вирішення спору в частині
стягнення неустойки суди не звернули
уваги на наступне.

До вимог про стягнення неустойки
застосовується позовна давність в один
рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України).

Перебіг позовної давності
починається з моменту настання строку
виконання зобов'язання.

Однак, виходячи з того, що право на
отримання неустойки кредитор має до
повного виконання зобов'язання, то
стягнення неустойки за період в межах
встановленого ст. 258 ЦК України річного
терміну до звернення в суд з позовом не
може вважатись, що неустойка стягнута
після спливу позовної давності.

Вирішуючи спір в частині стягнення
неустойки, апеляційний суд на
порушення приписів ст. 303 ЦПК України на
зазначене уваги не звернув та залишив
поза увагою те, що оскільки основне
зобов'язання відповідачем не було
виконане і порушення прав позивача на
повернення йому позики було триваючим,
то позивач має право на отримання
неустойки в зв'язку із порушенням
зобов'язання, яка повинна бути
обрахована за останній рік невиконання
основного зобов'язання, у межах строку
позовної давності за основним
зобов'язанням.

Помилковим є висновок апеляційного
суду про те, що неустойка не може
визначатися у твердій грошовій сумі за
домовленістю сторін, оскільки таке
суперечить приписам ч. ч. 1, 2 ст. 551 ЦК
України та правовій природі неустойки.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою доводів сторін та оцінкою
наданих сторонами доказів, судами не
з'ясовувались у повному обсязі, чим
порушено норми процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України), і таке
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
відповідно до ч. 2 ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення в частині вирішення спору про
стягнення процентів за користування
позикою та неустойки підлягають
скасуванню з передачею справи в цій
частині на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Московського районного
суду м. Харкова від 11 грудня 2013
року та рішення апеляційного суду
Харківської області від 21 січня 2014 року
в частині вирішення спору про
стягнення процентів за користування
позикою та неустойки скасувати, справу
в цій частині направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук