Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Касьяна О.П.,
Коротуна В.М,

Попович О.В., Ступак
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 01 жовтня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 26 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
указаним позовом, обґрунтовуючи свою
вимогу тим, що 03 листопада 2006 року між
цим товариством і ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, згідно з яким
останній отримав у кредит 5 тис. грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку, за умови
сплати 36 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки. Відповідач
підтвердив свою згоду на те, що
підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, а також
Правилами користування платіжною
карткою складає між ним та банком
договір. На порушення умов укладеного
між сторонами договору відповідач
своїх зобов'язань за цим договором не
виконав, що призвело до утворення
заборгованості, яка станом на 30
листопада 2012 року становить
29 005 грн 41 коп., з яких:
заборгованість за кредитом - 7 587 грн 77
коп.; заборгованість за процентами за
користування кредитом - 19 560 грн 24 коп.;
штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф
(процентна складова) - 1 357
грн 40 коп. За таких обставин, позивач
просив стягнути з відповідача
заборгованість за кредитом у розмірі 29
005 грн 41 коп. та 290 грн 05 коп. судового
збору.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 01 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 26 грудня 2013 року, позов
задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить
скасувати судові рішення першої й
апеляційної інстанцій, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції, обґрунтовуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати.

Висновки судів зазначеним вимогам
закону не відповідають.

Задовольняючи позов ПАТ КБ
«ПриватБанк», суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з доведеності
позову та наявності передбачених ст.
ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України підстав
для стягнення з відповідача кредитної
заборгованості, яка утворилася у
зв'язку з невиконанням ним належним
чином взятих за кредитним договором
зобов'язань.

При цьому суд встановив, що строк
позовної давності на звернення до суду
з цим позовом не пропущено, так як
відповідно до п. 9.12
Умов надання банківських послуг
укладений між сторонами у справі
кредитний договір було пролонговано,
строк дії договору не закінчився,
оскільки відсутні докази на
підтвердження того, що відповідач
звертався до позивача з пропозицією
розірвати договір від 03 листопада 2006
року.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 03 листопада 2006 року між
ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено
кредитний договір, згідно з яким
останній отримав у кредит 5 тис. грн у
вигляді встановленого кредитного
ліміту на платіжну картку, за умови
сплати 36 % річних на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення, що відповідає
строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те,
що підписана заява разом з Умовами
надання банківських послуг, а також
Правилами користування платіжною
карткою складає між ним та банком
договір.

На порушення умов укладеного між
сторонами договору відповідач своїх
зобов'язань за цим договором не
виконав, що призвело до утворення
заборгованості, яка станом на 30
листопада 2012 року становить
29 005 грн 41 коп., з яких:
заборгованість за кредитом - 7 587 грн 77
коп.; заборгованість за процентами за
користування кредитом - 19 560 грн 24 коп.;
штраф (фіксована частина) - 500 грн; штраф
(процентна складова) - 1 357
грн 40 коп.

Як встановлено судами, відповідно до п.
9.12 Умов та правил надання банківських
послуг кредитний договір діє протягом
12 місяців з моменту його підписання.
Якщо протягом цього строку жодна із
сторін не проінформує іншу сторону про
припинення дії договору, він
автоматично продовжується на такий
самий строк.

Відповідно до пп. 3.1.1 пункту 3 частини ІІ
Умов та правил надання банківських
послуг, строк дії картки вказаний на
картці (місяць та рік). Картка дійсна до
останнього календарного дня
зазначеного місяця.

Водночас, із Правил користування
платіжною карткою випливає, що договір
є чинним у межах строку дії картки.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до Правил користування
платіжною карткою, які є складовою
кредитного договору, картка діє в межах
визначеного нею строку. За таким
договором, що визначає щомісячні
платежі погашення кредиту та кінцевий
строк повного погашення кредиту
перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК
України) щодо місячних платежів
починається після несплати чергового
платежу, а щодо повернення кредиту в
повному обсязі зі спливом останнього
дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України),
а не закінченням строку дії договору.

Такої правової позиції дійшов
Верховний Суд України у постанові від 19
березня 2014 року № 6-14цс14.

Проте, вирішуючи спір, суд не з'ясував
строку дії картки, а отже строку дії
кредитного договору та строку, з якого
у банку виникає право на звернення до
суду з позовом про стягнення
заборгованості за договором, в
результаті чого дійшов передчасного
висновку про задоволення позову, при
цьому помилково залишив без належної
уваги і правової оцінки заперечення
відповідача проти позову щодо
пропущення позивачем позовної
давності.

Суд апеляційної інстанції на порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на
вищевказане уваги не звернув,
залишаючи рішення суду першої
інстанції без змін, безпідставно не
взяв до уваги та не перевірив в
достатньому обсязі доводів
апеляційної скарги відповідача про
пропущення позивачем строку позовної
давності при зверненні до суду з цим
позовом.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які
мають значення для правильного
вирішення справи, повністю не
встановлені, а судові рішення не
відповідають вимогам ст. ст. 213-214 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 01 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 26 грудня 2013
року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: О.П. Касьян

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.В. Ступак