Номер провадження: 22-ц/785/3853/14
Номер справи місцевого суду: 2-21/2011
Головуючий у першій інстанції Безусов
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Одеської області в складі:

Головуючого:
судді Парапана В.Ф.

Суддів:
Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

При секретарі:
Горновій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Миколаївського районного суду
Одеської області від 21 квітня 2011 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до
Миколаївської селищної ради та ОСОБА_2
про виділення в окреме домоволодіння
та зобов'язання присвоїти окрему
поштову адресу, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2010р. ОСОБА_3 звернулася до суду
із зазначеним позовом до
Миколаївської селищної ради та ОСОБА_2,
у якому просила виділити належну їй ?
частину житлового будинку НОМЕР_1
позначеного на плані під літерою «А», з
прибудовами під літерами «а-1, а -2» - дві
веранди, «Б», «В», «Г», «Е», «Ж» - п'ять
сараїв, «Д» - погріб, «З» - вбиральня, №1 -
ворота, №2 - огорожа, які розташовані на
огородженій земельній ділянці, площею
672 кв.м., із самостійним входом зі
сторони АДРЕСА_1 в окреме домоволодіння
та зобов'язати Миколаївську селищну
раду Миколаївського району Одеської
області присвоїти виділеному
домоволодінню адресу: АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог
вказувала, що 1/2 частка домоволодіння
належить їй на праві власності на
підставі свідоцтва про право на
спадщину від 12.04.2003р., виданого
Любашівською державною нотаріальною
конторою, а інша 1/2 частина належить на
праві власності ОСОБА_2 на підставі
договору дарування від 16.05.1973р.

Вона звернулася до Миколаївської
селищної ради із заявою про виділення
належної їй ? частини житлового будинку
в окреме домоволодіння. Проте їй в
цьому було відмовлено та рекомендовано
звернутися до суду, оскільки
співвласниця житлового будинку ОСОБА_2
не дає згоди на таке виділення.

Посилаючись на ці обставини, позивачка
з підстав, передбачених ст. ст. 364, 367, 377
ЦК України, просила про задоволення її
вимог.

Справу розглянуто у відсутності
відповідачів, які як видно з матеріалів
справи не були належним чином
сповіщені про час та місце розгляду
справи.

Рішенням суду від 21.04.2011р. позов
задоволено у повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та ухвалити у
справі нове рішення про відмову у
задоволенні позову, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
невідповідність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу
ОСОБА_3, указуючи на законність та
обгрунтованість рішення суду, просить
апеляційну скаргу залишити без
задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явилися у судове
засідання, перевіривши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги й заперечення проти неї, колегія
суддів вважає, що апеляція підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
- скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову, з огляду на таке.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції керувався
тим, що спірне нерухоме майно, що
належить позивачці може бути виділене
в окреме домоволодіння з привласненням
йому нової поштової адреси.

Проте погодитися з таким висновком
суду не можна, оскільки суд, вирішуючи
цю справу, порушив як норми
матеріального так і процесуального
права, унаслідок чого безпідставно
дійшов висновку про задоволення позову
ОСОБА_3

Норми ст. ст. 364, 367 ЦК України, на які
послалася позивачка у позовній заяві,
регулюють правовідносини учасників
спільної часткової власності щодо
виділу частки майна або його поділу.

Зазначеними нормами передбачено, що
поділ (виділ частки) майна, що є об'єктом
спільної часткової власності, в натурі
між співвласниками припиняє право
спільної часткової власності щодо цих
співвласників.

А саме, ч. 1 ст. 364 ЦК України надає
співвласникові право на виділ у натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

За змістом ч. 2 ст. 364 ЦК України, виділ у
натурі частки із спільного майна не
допускається лише в тому випадку, коли
це не допускається згідно із законом
або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), у
такому випадку співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або
іншої матеріальної компенсації
вартості його частки.

Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що
у разі виділу співвласником у натурі
частки із спільного майна для
співвласника, який здійснив такий
виділ, право спільної часткової
власності на це майно припиняється.
Така особа набуває право власності на
виділене майно, і у випадку,
встановленому законом, таке право
підлягає державній реєстрації.

Виходячи зі змісту цих норм, поділ
(виділ) частки є можливим якщо кожній зі
сторін може бути виділено відокремлену
частину будинку із самостійним
виходом, що виключає можливість
спільного користування співвласників
будь-якими приміщеннями будинку, а
відмова у поділі спільної часткової
власності можлива лише у випадку, коли
це не допускається згідно із законом
або є неможливим.

Вирішуючи такі спори, суди з
урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з
метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та забезпечення
здійснення прав сторін повинні
відповідно до заявлених вимог
запропонувати сторонам подати або за
їх клопотанням витребувати, зокрема,
висновки технічної експертизи щодо
можливих варіантів поділу будинку в
натурі, а в необхідних випадках -
висновки органів державного
архітектурно-будівельного контролю,
пожежної і санітарної інспекцій тощо,
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань;
дані про дозвіл виконавчого комітету
місцевої ради на переобладнання і
перепланування приміщення; дані про
характер робіт і їх вартість, які
необхідно здійснити для відокремлення
виділеної частки приміщення або його
поділу.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право власності на
спадкове майно від 12 квітня 2003р. ОСОБА_3
є власником 1/2 частини будинку АДРЕСА_1,
з прибудовами під літерами «а-1, а -2» -
дві веранди, «Б», «В», «Г», «Е», «Ж» -
п'ять сараїв, «Д» - погріб, «З» -
вбиральня, №1 - ворота, №2 - огорожа, які
розташовані на земельній ділянці,
площею 672 кв.м.

На підставі договору дарування від 16
травня 1973р. ОСОБА_2 є власником 1/2 частки
будинку АДРЕСА_1, яка складається з двох
кімнат розміром 19 кв.м., літній кухні
розміром 20,5 кв.м., сарая розміром 16,41
кв.м. та підвалу.

З апеляційної скарги ОСОБА_2
убачається, що як позивачка так і вона
добудовували ще певні приміщення.
Проте добудована ОСОБА_3 кам'яна
веранда до деревинної веранди не
відповідає санітарно - технічним
нормам забудови. Ця добудова проведена
без експертизи двору, унаслідок чого
були перекриті в'їзд та вихід. У суді
апеляційної інстанції ОСОБА_2 також
пояснила, шо унаслідок виділу частки
позивачки в окреме домоволодіння на
підставі цього рішення суду вона
позбавлена права користування
земельною ділянкою.

Як видно з акту від 24.03.2010р. ОСОБА_2 не
надала своє згоди на виділення частки
будинку ОСОБА_3 в окреме домоволодіння
і тому саме з цих підстав орган
місцевого самоврядування відмовив
останній у задоволенні її заяви від
15.03.2010р.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд в рішенні не зазначив норму
матеріального права, на підставі якої
вирішив справу, чим порушив вимоги ст.
ст. 214, 215 ЦПК України.

На думку колегії суддів, позовні
вимогами ОСОБА_3 як вони нею
сформульовані, а саме: про виділення
частки будинку в окреме домоволодіння
з привласненням цьому домоволодінню
поштової адреси, вищезазначеними
нормами права не регулюються.

Так, відповідно до п. п. 2, 3 розділу 2
Інструкції про порядок реєстрації
будинків і домоволодінь в містах і
селищах міського типу УРСР,
затвердженої Міністерством
комунального господарства УРСР
31.01.1966р., (втратила чинність 13.12.1995р) було
визначено, що під будинком, як об'єктом
правової реєстрації, розуміється один
будинок з приналежними до нього
службовими будівлями та спорудами (чи
без таких), що розташовані на одній
земельній ділянці, під самостійним
порядковим номером по вулиці, провулку,
площі.

Під домоволодінням розуміється два і
більше будинків з приналежними до них
надвірними будівлями (чи без таких), що
розташовані на одній земельній ділянці
під одним порядковим номером по вулиці,
провулку, площі.

Якщо домоволодіння складається з двох
або більше жилих будинків, які належать
громадянам на праві особистої
власності, такі будинки з приналежними
до них надвірними будівлями підлягають
виділенню з складу домоволодінь, як
самостійні, з закріпленням за кожним з
них окремої земельної ділянки під
окремим номером по вулиці, провулку,
площі.

Колегія судів вважає, що згідно діючого
законодавства України виділення і
оформлення окремого домоволодіння з
привласненням цьому домоволодінню
поштової адреси відноситься до
компетенції органів місцевого
самоврядування, а не суду.

Відповідно до ч.1 ст. 381 ЦК України
садибою є земельна ділянка разом з
розташованими на ній житловим
будинком, господарсько-побутовими
будівлями, наземними і підземними
комунікаціями, багаторічними
насадженнями.

Вирішуючи справу, суд юридичну
сутність виниклих між сторонами
правовідносин не встановив, норми
матеріального права, що підлягають
застосуванню не визначив, їх зміст не
з'ясував й правові висновки, які
відповідають фактичним обставинам і
змісту правових норм, що регулюють
правовідносини сторін, не зробив та не
з'ясував, чи не будуть порушені права
іншого співвласника унаслідок виділу
частки позивачки їз спільного майна.

За доводами апеляційної скарги ОСОБА_2
цим виділом порушені її права. Ці
твердження апелянта матеріалами
справи не спростовано.

За наявності таких обставин, колегія
суддів вважає, у що у суду першої
інстанції не було правових підстав для
задоволення позову ОСОБА_3, а тому його
рішення на підставі п.п. 3, 4 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Крім того, як видно з журналу судового
засідання суд 18.04.2011р. о 14 год. 06 хв. 20
сек. суд вийшов до нарядної кімнати для
ухвалення рішення, яке у порушення ст.
ст. 195, 196, 209 ЦПК України ухвалив 21.04.2011р.,
чим порушив таємницю нарядної кімнати,
що також є підставою для скасування
рішення суду.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 303, 304, 307, 309, 313 - 314, 316 - 317, 319 ЦПК
України , колегія суддів, -

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Миколаївського районного суду
Одеської області від 21 квітня 2011 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до
Миколаївської селищної ради та ОСОБА_2
про виділення в окреме домоволодіння
та зобов'язання присвоїти окрему
поштову адресу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2
судові витрати в cумі 126,80 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржене шляхом
подачі касаційної скарги протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської
області
В.Ф.Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік