РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 14» лютого 2014 року
Ленінський районний суд м. Луганська у
складі:

головуючого: судді - Кравченко Н.О.,

при секретарі - Савченко Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Управління Луганської
міської ради з питань житлового
господарства та приватизації, третя
особа: четверта державна нотаріальна
контора Головного управління юстиції в
Луганській області, про визнання права
власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду і свої
позовні вимоги, в подальшому уточнені,
мотивували тим, що 12 березня 1992 року
батьки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_3 і
ОСОБА_4 отримали квартиру АДРЕСА_1.
Разом з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в даній
квартирі проживав ОСОБА_2. ОСОБА_1
проживав окремо.

Як зазначили позивачі, 11 грудня 2006 року
Управлінням Луганської міської ради з
питань житлового господарства та
приватизації на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_4 і
ОСОБА_2 видано свідоцтво про право
власності про те, що квартира АДРЕСА_1
належить їм на праві спільної
часткової власності, по 1/3 частині
квартири кожному.

Позивачі повідомили, що після
приватизації цієї квартири, не знаючи
про те, що видане свідоцтво повинно
бути зареєстровано в органах БТІ
батьки ОСОБА_2 і він сам дане свідоцтво
для здійснення реєстрації у бюро
технічної інвентаризації не подавали.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла.
ОСОБА_3 та ОСОБА_2, після її смерті в
нотаріальну контору заяви про відмову
від спадщини не подавали, так як на
момент смерті ОСОБА_4 проживали разом з
нею в одній квартирі.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_3 - батько ОСОБА_2
та ОСОБА_1 помер.

4 лютого 2013 року Реєстраційною службою
Луганського міського управління
юстиції за ОСОБА_2 було зареєстровано
його 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право власності
від 11 грудня 2006 року.

Позивачі, також, повідомили, що коли,
після смерті батьків, ОСОБА_2 звернувся
в четверту державну нотаріальну
контору Луганського обласного
управління юстиції для прийняття
спадщини, а саме 2/3 частини квартири
АДРЕСА_1, що належали ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право власності
від 11

грудня 2006 року, нотаріусом йому було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за законом на 2/3
частини вищевказаної квартири,
мотивуючи це тим, що частки батьків у
праві власності на квартиру не були
належним чином зареєстровані.

Позивачі, також, зазначили, що з 2003 році
ОСОБА_3 був власником автомобіля ЗАЗ -
110307 реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позивачі, з їх слів, після смерті
батьків добровільно розподілили між
собою їх спадкове майно, а саме: ОСОБА_2 -
2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 -
автомобіль ЗАЗ 110307 реєстраційній номер
НОМЕР_1.

Представником позивачів до суду було
надано уточнену позовну заяву, у якій
позивачі уточнили свої позовні вимоги
та просили визнати за ОСОБА_2 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за
ОСОБА_2 право власності на автомобіль
ЗАЗ 110397 реєстраційний номер НОМЕР_1,
шасі - НОМЕР_2.

Відповідач надіслав до суду заяву, у
якій просив розглядати справу без
участі представника Управління
комунальним майном Луганської міської
ради. Питання, щодо задоволення позову,
просив покласти на розсуд суду згідно
діючого законодавства України.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає вимоги позивача підлягають
частковому задоволенню.

Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як на
підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд
сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки
вчинення або не вчинення
процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених вимог
і на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в
рівних частках /а.с. 19/, відповідно до
довідок МКП «ЖИЛСЕРВІС» ДУ № 6 від
15.11.2012 року № 700 та № 701 ОСОБА_3, ОСОБА_4
та їхній син - ОСОБА_2 проживали разом у
вищевказаній квартирі /а.с. 6-7/.

Відповідно до копії свідоцтва про
смерть ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року
/а.с.11/.

Відповідно до копії свідоцтва про
смерть ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року
/а.с.12/.

Відповідно до копії свідоцтва про
народження ОСОБА_1 є сином ОСОБА_3 /а.с.
16/.

Як встановлено у судовому засіданні,
19.02.2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Четвертої луганської державної
нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про право на спадщину
за законом на 2/3 частки квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, що
належали померлим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
підставі свідоцтва про право власності
на житло від 11.12.2006 року.

У нотаріальної конторі ОСОБА_2
відмовили видати свідоцтво про право
власності на спадщину за законом,
оскільки право власності спадкодавців
на 2/3 частки вищезазначеної квартири не
було зареєстровано у встановленому
законодавством порядку /а.с. 14/.

Положенням ст. 25 ЦК України
передбачено, що цивільна
правоздатність особи припиняється у
зв'язку з її смертю, тобто померла особа
не може мати майна на праві власності, а
може бути тільки встановлений факт
наявності цього майна у неї на праві
власності за життя та визнати право
власності на майно за спадкоємцями в
порядку його спадкування.

Тому позовні вимоги про визнання права
власності за померлими задоволенню не
підлягають.

Однак, судом встановлено, що за життя
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 володіли та
користувались на праві власності 2|3
частини квартири АДРЕСА_1 у рівних
частках, про що свідчить свідоцтво про
право власності на житло від 11 грудня
2006 року, видане за розпорядженням № 3021
від 11.12.2006 року /а.с. 19/ та довідки МКП
«ЖИЛСЕРВІС» ДУ № 6 від 15.11.2012 року № 700
та № 701 /а.с. 6-7/.

Відповідно до ст.1261 ЦК України син
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_2 є спадкоємцем
за законом, бо постійно був
зареєстрований і проживав із померлими
у вищевказаній квартирі на день їх
смерті та протягом шести місяців після
їх смерті, і тому вважається, що він
фактично прийняв спадщину після смерті
матері - ОСОБА_4, а саме 1|2 її частки та
частки батька - ОСОБА_3, якою він
володів.

Згідно з ст.1226 ЦК України частка у
спільній частковій власності
успадковується на загальних підставах,
тобто по Закону чи заповіту.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Відповідно до п.12 Постанови Пленума
Верховного суду України « Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30.05.2008 N 7 за загальними правилами
частини другої статті 372 ЦК при
поділі майна, що є у спільній сумісній
власності, за рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення.

У разі смерті співвласника
приватизованого будинку (квартири)
частки кожного із співвласників у
праві спільної власності є рівними,
якщо інше не було встановлено
договором між ними.

Судом встановлено, що 4 лютого 2013 року
Реєстраційною службою Луганського
міського управління юстиції за ОСОБА_2
було зареєстровано його 1/3 частка
квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва
про право власності від 11 грудня 2006
року /а.с. 13/.

Позивачі повідомили суду, що між ОСОБА_2
і ОСОБА_1, після смерті батьків
досягнуто згоди щодо розподілу між
собою їх спадкового майна, а саме:
ОСОБА_2 - 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, а
ОСОБА_1 - автомобіль ЗАЗ 110307
реєстраційній номер НОМЕР_1. Однак,
належних доказів оформлення
зазначеної домовленості, відповідно до
вимог діючого законодавства, ОСОБА_2 і
ОСОБА_1 до суду не надали.

Відповідно до ст. 1267 ЦК України, частки
у спадщині кожного із спадкоємців є
рівними. Спадкоємці за письмовою
угодою між собою, посвідченою
нотаріусом, якщо це стосується
нерухомого майна або транспортних
засобів, можуть змінити розмір частки у
спадщині когось із них.

Крім того суду не було надано належних
доказів щодо права власності за життя
ОСОБА_3 на автомобіль ЗАЗ 110307
реєстраційній номер НОМЕР_1.

При дослідженні матеріалів справи
судом встановлено, що відповідач проти
задоволення позову не заперечує та
питання щодо задоволення позову,
просив покласти на розсуд суду згідно
діючого законодавства України /а.с. 24/.

Таким чином, виходячи з вищенаведеного,
суд вважає за можливе частково
задовольнити уточнену позовну заяву
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Управління
Луганської міської ради з питань
житлового господарства та
приватизації, третя особа: четверта
державна нотаріальна контора
Головного управління юстиції в
Луганській області, про визнання права
власності в порядку спадкування.

Керуючись ст.ст.16, 25, 372, 1216, 1226, 1261, 1267, 1268
ЦК України, ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ:

Уточнений позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
Управління Луганської міської ради з
питань житлового господарства та
приватизації, третя особа: четверта
державна нотаріальна контора
Головного управління юстиції в
Луганській області, про визнання права
власності в порядку спадкування
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 право власності на 2/3
частини квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Луганської області через
Ленінський районний суд м. Луганська
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

Суддя:
Н.О. Кравченко