Центральний районний суд м.
Справа № 490/4382/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.03.2014

Центральний районний суд міста
Миколаєва

У складі: головуючого - судді
Алєйнікова В.О.

при секретарі
Запалух А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Миколаєві
адміністративну справу за позовом

позивача
Адміністрація Центрального району
Миколаївської міської ради ,

до

відповідача
ОСОБА_2,

суть позову
про вивільнення самовільно
зайнятої ділянки площею 34 кв.м. за
червоною лінією забудови під
самовільним будівництвом літньої
тераси, -

В С Т А Н О В И В
:

У квітні 2013 року Адміністрація
Центрального району Миколаївської
МІСЬКОЇ Ради звернулась до суду в
інтересах Миколаївської МІСЬКОЇ ради
із позовом до ОСОБА_2.

У позові, що був підтриманий його
представником під час судового
розгляду справи позивач зазначав, що
ОСОБА_2 є власником житлового будинку
АДРЕСА_1.

При цьому ним самочинно побудована
капітальна літня тераса розмірами 9,70 х
4,10 м., внаслідок чого зайнята земельна
ділянка площею 34 кв.м., що належить
Миколаївській міській громаді.

До того ж, вказана тераса розташована
за межами червоної лінії забудови, чим
порушені діючи норми та стандарти.

Спираючись про таке, позивач просив про
звільнення згаданої земельної ділянки
шляхом знесення вказаної тераси.

Відповідач під час судового розгляду
справи позов не визнав. Він пояснював,
що споруда, про яку йдеться у позові, не
є терасою, але є парканом, розміщення
яких дозволяється правилами
благоустрою та забудови територій у
місті Миколаєві.

До того ж, на думку відповідача, ця
споруда об'єктивно не порушує та не
може порушувати будь-чиїх прав,
навпаки, дозволяє підтримувати у
належному стані прибудинкову
територію.

Посилався відповідач й про те, що сам
він вказану споруду не будував, придбав
будинок разом із цією спорудою.

Треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як
особисто, так й через своїх
представників, під час судового
розгляду справи вважали заявлений
позов таким, що підлягає задоволенню.

Вони посилались про те, що внаслідок
будівництва відповідачем належний їм
житлові будинку постійно
підтоплюються, чим порушуються їх
права.

Після вислуховування сторін та
дослідження письмових матеріалів
справи суд доходе такого.

І……Матеріалами справи встановлено, та
сторони не заперечують того, що ОСОБА_2
на праві власності з 20 жовтня 2004 року
належить житловий будинок АДРЕСА_1.

З боку вулиці 8 Військової до
фронтальної частини цього будинку
прилягає земельна ділянка площею 34
кв.м., що є огородженою та завдяки
огорожі приєднана до земельної
ділянки, що використовується для
обслуговування будинку АДРЕСА_1
відповідачем.

З залученого до матеріалів справи акту
обстеження від 11 березня 2014 року та
інших матеріалів справи вбачається, що
згадана огорожа збудована із каменю,
кам'яна її частина є прямокутної форми,
заввишки 1,1 метри.

Матеріали справи також свідчать, та
сторони не заперечують того, що таким
чином земельна ділянка була огороджена
та використовувалась ще до 2004 року - до
моменту її придбання у власність
відповідачем.

З матеріалів справи також вбачається,
що дозвіл на зведення вказаної огорожі,
так само, як й на використання вказаної
земельної ділянки, позивач не
отримував.

ІІ……Судом сторонам та третім особам
роз'яснювалось, що вони мають право
надати належні та допустимі докази
того, що внаслідок будівництва
вказаної огорожі порушуються права
третіх осіб, зокрема, здійснюється
залив та підвищується волога у
належному їм земельні ділянки, але
правом надати такі докази, зокрема -
відповідний висновок експерта - ані
позивач, ані треті особи не
скористались.

Підтвердження ж цих доводів без
залучення експерту вочевидь не є
можливим, адже вимагає спеціальних
знань в галузі будівництва та
містобудування.

За такого посилання позивача та третіх
осіб про те, що вказане будівництво
порушує права третіх осіб - громадян -
суд вважає не доведеними, отже не може
покласти їх у підґрунтя судового
рішення.

ІІІ……Позивач стверджує, що
використовуючи земельну ділянку та
зводячи на ній згадану споруду,
відповідач порушує права місцевої
громади на земельну ділянку, яку займає
самочинно.

Спираючись про таке, позивач просить
про знесення вказаної огорожі.

Оцінка цих вимог позивача призводить
до такого.

1. Відповідно до частини 4 статті 376 ЦК
України якщо власник земельної ділянки
заперечує проти визнання права
власності на нерухоме майно за особою,
яка здійснила самочинне будівництво
на його земельній ділянці, майно
підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво, або за її рахунок.

При цьому під майном у статті 376 ЦК
України розуміється Житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно.

При цьому стаття 186 ЦК України поділяє,
зокрема, нерухоме майно на головну річ
та приналежності; частина 1 цієї статті
визначає річ, призначену для
обслуговування іншої (головної) речі,
як приналежність, а частина 2 цієї
статті встановлює, що приналежність
слідує за головною річчю, якщо інше не
встановлено договором або законом.

В цьому випадку огорожа, про знесення
якої йдеться у позові, вочевидь є
приналежністю головної речі -
житлового будинку. За такого її окреме
знесення вочевидь не є можливим; мова
може йти лише про приведення житлового
будинку в цілому у відповідність із
вимогами діючого законодавства, тобто -
про його переобладнання таким чином,
щоб це не порушувало право інших осіб
чи громади на земельну ділянку.

Але вимоги про таке позивачем не
заявлені, вийти за межі заявлених
позовних вимог відповідно до статті 11
ЦПК України суд не може.

Таким чином, підстави для задоволення
цього позову є відсутніми.

2. При прийнятті рішення по суті
заявленого позову суд, окрім вимог
національного законодавства, враховує
й вимоги частини 1 статті 1 Протоколу № 1
до Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, відповідно до
яких: «кожна фізична... особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений свого майна
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом або
загальними принципами міжнародного
права».

Прецедентне право Конвенції
визначило загальний підхід для
вирішення подібних питань, в якій
передбачає встановлення :

? наявності /відсутності власності
;

? наявності втручання у власність ;

? правомірності такого втручання:

? справедливості такого втручання.

В зв'язку із цим суд враховує, що, як
наголошено у пункті 22 рішення
Європейського Суду з прав людини у
справі «Кечко проти України», яке є
обов'язковим для виконання на
території України, поняття «майна» та
«власності», яке міститься в першій
частині статті 1 Протоколу № 1, має
автономне значення, яке не обмежене
власністю на фізичні речі і не залежить
від формальної класифікації в
національному законодавстві: Питання,
що потребує визначення, полягає в тому,
чи мав відповідно до обставин справи,
взятих в цілому, ОСОБА_2 право на
матеріальний інтерес.

Як зазначено у пункті 21 рішення
Європейського Суду з прав людини у
справі «Федоренко проти України», яке
також є обов'язковим для виконання на
території України, відповідно до
прецедентного права органів, що діють
на підставі Конвенції, право власності
може бути «існуючим майном» або
коштами, включаючи позови, для
задоволення яких позивач може
обґрунтовувати їх принаймні
«виправданими очікуваннями» щодо
отримання можливості ефективного
використання права власності.

В зв'язку із цим суд відзначає, що, як
зазначено вище, позивач набув право
власності на житловий будинок, для
обслуговування якого вже на той час
була споруджена спірна огорожа, ще у 2004
році /тобто - майже 10 років тому/ у
встановленому законом порядку на
підставі нотаріально посвідченого
договору.

При цьому жодна з сторін договору не
знала про те, що існують обмеження у
використанні цієї огорожі та
огородженої нею території, адже
сторони дотримали встановленого у
державі порядку укладання подібних
договорів.

Більше того, як наголошено у згаданому
вище пункті 21 рішення Європейського
Суду з прав людини у справі "Федоренко
проти України", яке є обов'язковим для
виконання на території України,
відповідно до прецедентного права
органів, що діють на підставі
Конвенції, сподівання на визнання
існування старого права власності, яке
давно було неможливо використовувати
ефективно, не може вважатися «майном» в
сенсі статті 1 Першого протоколу (Malhous v.
the Czech Republic (dec.), № 33071/96, 13 грудня 2000 року,
ECHR 2000-XII).

В цьому ж випадку як зазначено вище,
позивач - орган місцевого
самоврядування - протягом майже 10 років
не використовував та й не бажав
використовувати повноваження власника
спірної земельної ділянки.

Наведені обставини у їх сукупності
свідчать про те, що позивач мав законні
сподівання вважати, що має усі права на
паркан та земельну ділянку, та ці його
сподівання підлягають захисту, як
майно в сенсі прецедентного права
Конвенції.

Позивач фактично просить про
позбавлення відповідача цього майна,
тобто - про втручання у його власність.

Але таке втручання суд не може визнати
справедливим.

Так, як зазначено у пункті 28 вказаного
рішення Європейського суду з прав
людини у справі «Федоренко проти
України», відповідно до встановленого
прецедентного права органів, що діють
на підставі Конвенції, втручання має
підтримувати «справедливий баланс»
між загальними інтересами суспільства
та вимогами фундаментальних прав
окремої особи. При цьому мають бути
витримані розумні пропорції між
використаними засобами і досягнутими
цілями. За такого суд повинен
впевнитись, чи було доктрину ultra vires
(хоча і законну саму по собі)
застосовано у цій справі з урахуванням
принципу пропорційності.

В цьому ж випадку, як зазначено вище,
спірну земельну ділянку орган
місцевого самоврядування не
використовував для власних потреб біля
10 років; під час судового розгляду
справи представник позивача не
спромоглась навести переконливих
мотивів та обґрунтувати суспільний
інтерес у відібранні цієї ділянки в
відповідача.

В той же час матеріали справи свідчать,
що її використання для позивача є
суттєвим; позбавлення відповідача
права на її використання та покладення
на його обов'язку щодо руйнування
паркану матиме наслідком позбавлення
його фундаментальних прав.

Таке вочевидь не відповідає засадам
справедливості та пропорційності.

Наведені вище обставини не дають
підстав для задоволення позову, отже - у
задоволенні цього позову слід
відмовити.

Керуючись ст.10, 174, 213-215 ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову Адміністрації
Центрального району Миколаївської
міської ради до ОСОБА_2 про вивільнення
самовільно зайнятої ділянки площею 34
кв.м. за червоною лінією забудови під
самовільним будівництвом літньої
тераси - відмовити .

Рішення може бути оскарженим до
Миколаївського апеляційного суду
через Центральний районний суд міста
Миколаєва протягом 10 днів.

СУДДЯ
=АЛЄЙНІКОВ В.О.=

Мотивоване рішення виготовлене27.03.2014