Ухвала

іменем україни

16 квітня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Висоцької В.С.,
Писаної Т.О.,

Фаловської І.М.,
Юровської Г.В.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про визнання договору поруки
припиненим за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Подільського
районного суду м. Києва від 1 листопада
2011 року та ухвалу апеляційного суду м.
Києва від 4 квітня 2012 року,

встановила:

У березні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» (далі - Банк) про визнання
договору поруки припиненим.

Позов мотивовано тим, що 13 вересня 2007
року між ним та Банком було укладено
договір поруки, за умовами якого він, як
поручитель, зобов'язався відповідати
перед кредитором - Банком за виконання
позичальником - ОСОБА_4 кредитного
договору від 13 вересня 2007 року.

Зазначав, що 23 жовтня 2008 року між
позичальником та Банком було укладено
додаткову угоду до зазначеного
договору, згідно якої процентна ставка
за користування кредитними коштами
збільшена до 16 процентів річних,
внаслідок чого збільшився обсяг його
відповідальності, як поручителя, а тому
вважав, що є підстави для припинення
спірного договору поруки.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 1 листопада 2011 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 4 квітня
2012 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд виходив із
того, що підвищення процентної ставки
за користування кредитом не є
збільшенням обсягу відповідальності
поручителя.

Проте даний висновок не ґрунтується на
законі.

При розгляді справи судами
встановлено, що 13 вересня 2007 року між
відкритим акціонерним товариством
«Родовід Банк» (назва змінена на
публічне акціонерне товариство
«Родовід Банк») та ОСОБА_4 укладено
договір про надання споживчого
кредиту, за умовами якого останній
отримав в кредит грошові кошти в
розмірі 24 143 долари США, зі сплатою 12,5%
річних, терміном до 13 вересня 2014 року
(а.с. 6-10).

У рахунок забезпечення виконання умов
даного кредитного договору 13 вересня
2007 року між Банком та ОСОБА_3 було
укладено договір поруки (а.с.11).

Відповідно до п.п. 1.1.,1.3., зазначеного
договору поручитель зобов'язався
солідарно відповідати перед Банком у
повному обсязі за своєчасне та повне
виконання зобов'язань позичальником за
кредитним договором від 13 вересня 2007
року, а також усіх додаткових угод, які
можуть бути укладені до закінчення
строку його дії, що укладені між Банком
та позичальником. Поручитель бере на
себе зобов'язання відповідати перед
Банком в тому ж обсязі на тих же умовах
та в ті ж строки, що і позичальник.

23 жовтня 2008 року між Банком та ОСОБА_4
було укладено додаткову угоду до
раніше укладеного кредитного договору,
згідно якої п.1.5 кредитного договору
було викладено в новій редакції: «1.5.
Процентна ставка за кредитами за цим
договором встановлюється в розмірі 16
процентів річних» (а.с. 12).

Зміст договору як угоди (правочину)
складає сукупність визначених на
розсуд сторін і погоджених ними умов, в
яких закріплюються їхні права та
обов'язки, що складають зміст
договірного зобов'язання (ч. 1 ст. 628 ЦК
України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України, п. 6
ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Статтею 553 ЦК України встановлено, що за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554
ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим
заходом майнового характеру,
спрямованим на забезпечення виконання
основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що
встановлює зобов'язальні
правовідносини між особою, яка
забезпечує виконання зобов'язання
боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя
визначається як умовами договору
поруки, так і умовами основного
договору, яким визначено обсяг
зобов'язань боржника, забезпечення
виконання яких здійснює поручитель
(частини 1, 2 ст. 553 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється, зокрема, у разі
зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення
договору поруки зі зміною основного
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови, що
така зміна призведе до збільшення
обсягу відповідальності поручителя, а
не зі зміною будь-яких умов основного
договору.

Отже, на зміну умов основного договору,
унаслідок якої обсяг відповідальності
не збільшується, згода поручителя не
вимагається і такі зміни не є підставою
для застосування наслідків,
передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України.

Оскільки правовідносини з приводу
поруки між поручителем і кредитором
іншої особи є різновидом зобов'язань,
на них також поширюються правові норми
щодо зобов'язань.

Таким чином, враховуючи, що згідно із ч.
1 ст. 559 ЦК України підставою для
припинення поруки є сукупність двох
умов, а саме: внесення без згоди
поручителя змін до основного
зобов'язання та збільшення обсягу
відповідальності поручителя внаслідок
таких змін.

Застосовуючи до спірних правовідносин
ч. 1 ст. 559 ЦК України, суд не врахував
положення п.5.5 договору поруки, згідно
якого, зміни цього договору
відбуваються у порядку укладення
додаткових угод та дійшов до
передчасного висновку про те, що
внесення додатковою угодою від 23
жовтня 2008 року змін до кредитного
договору від 13 вересня 2007 року щодо
збільшення процентної ставки не є
збільшенням обсягу відповідальності
поручителя.

Оскільки при вирішенні спору судом
порушені норми процесуального права та
не застосовані норми матеріального
закону, які підлягали застосуванню, що
призвело до неправильного вирішення
справи, тому в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалені в справі судові рішення
підлягають скасуванню з направленням
справи на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішенням Подільського районного суду
м. Києва від 1 листопада 2011 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4
квітня 2012 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:В.С.
Висоцька Т.О. Писана І.М. Фаловська
Г.В. Юровська