Провадження № 2/712/175/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2014 року Соснівський
районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого
судді - ПИРОЖЕНКО С.А.

при
секретарі - ТІТОВА О.І.

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в залі суду м.Черкаси
цивільну справу за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», Черкаського
головного регіонального управління
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк», треті
особа: Національний Банк України,
Приватний нотаріус Черкаського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійсним кредитного
договору та договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулись з позовом до
відповідача про визнання недійсним
кредитного договору та договору
іпотеки, посилаючись на те, що 13
вересня 2007 року між позивачем ОСОБА_1 та
відповідачем був укладений кредитний
договір № CSGGA00000085 відповідно до якого
відповідач надав позивачу кредит у
розмірі 70 400 Доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 11,04 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення до 13 вересня 2017
року. В забезпечення виконання даного
договору, між відповідачем та
позивачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 13 вересня 2007
року був укладений договір іпотеки №
CSHGGA00000085, згідно якого позивачі
передали в іпотеку нерухоме майно, а
саме 3-кімнатку квартиру АДРЕСА_1.

Під час укладання договору
кредиту у відповідача була відсутня
індивідуальна ліцензія Національного
банку України яка б дозволила
використовувати іноземну валюту як
засіб платежу при виконанні кредитного
договору, адже валютою зобов'язання та
валютою виконання зобов'язання
сторонами визначений долар США.
Позивачі вважають, що даний договір
підлягає визнанню судом недійсним,
оскільки відповідач, уклавши з
позивачем Кредитний договір в доларах
США, порушив вимоги чинного
законодавства України, тому звернулись
до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні позивачі
позовні вимоги підтримали та просили
їх задоволити в повному обсязі, в
подальшому до судового засідання не
з'явились, а їх представник в судовому
засіданні просив позов задоволити.

Представник відповідача в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, надав письмове заперечення в
якому позовні вимоги не визнав та
заперечував проти їх задоволення.

Представник Національного банку
України в судовому засіданні в
задоволені позову просила відмовити.

Приватний нотаріус Черкаського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
до судового засідання не з'явилась, про
час та місце розгляду справи, була
повідомлена належним чином.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, судом
встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини, які
регулюються нормами Конституції
України, цивільного законодавства та
законами які регулюють діяльність
банків по наданню фінансових послуг.

Як встановлено в судовому
засіданні, позивач ОСОБА_1 звернувся до
Черкаського ГРУ «ПриватБанку» за
отриманням кредиту в доларах США, та
відповідно до якого між сторонами було
укладено Кредитний договір № CSHGGA00000085
від 13 вересня 2007 року по якому останній
отримав кредит в розмірі 70 400,00 Доларів
США зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 11,04 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 13 вересня 2017 року.

Відповідно до даного договору п.7.1
Банк зобов'язався надати
"Позичальникові" кредитні кошти шляхом
надання готівкою через касу на строк з
13 вересня 2007 року по 13 вересня 2017 року
включно, у вигляді непоновлюваної
кредитної лінії у розмірі 70 400,00 доларів
США.

З метою забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 13
вересня 2007 року, уклали Договір Іпотеки
№ CSHGGA00000085, відповідно до якого надали в
іпотеку нерухоме а саме: 3-кімнатну
квартиру, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

15 лютого 2011 року Придніпровським
районним судом м. Черкаси винесено
рішення, в якому задоволено вимоги ПАТ
КБ "Приватбанк" та в рахунок погашення
заборгованості за кредитним договором
№ CSHGGA00000085 від 13 вересня 2007 року
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
а саме на 3-кімнатну квартиру, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві
власності на підставі Свідоцтва про
право власності на житло.

Ухвалою Апеляційного суду
Черкаської області від 17 травня 2012 року
вищевказане рішення залишено без змін.

21 січня 2013 року Придніпровським
районним судом м. Черкаси винесено
рішення, по якому задоволено позовні
вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" та вирішено
виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_3,
ОСОБА_8 з квартири яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду
Черкаської області від 04 жовтня 2013 року
вищевказане рішення залишено без змін.

Статтею 61 ч.3 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

В даному випадку, предметом
спорів у вищевказаних судових справах
були саме Кредитний Договір № CSHGGA00000085
від 13 вересня 2007 року та Договір
Іпотеки № SHGGA00000085 від 13 вересня 2007 року,
по яких в судових засіданнях
неодноразово були досліджені докази
які оспорюють позивачі.

Крім того, статтею 55 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність» встановлено, що відносини
банку з клієнтом регулюються
законодавством України,
нормативно-правовими актами
Національного банку України та угодами
(договорами) між клієнтом та банком.

Згідно зі статтею 627 ЦК України
сторони є вільні в укладенні договору
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

Договори про надання кредиту
укладаються на власний розсуд
кредитодавця і позичальника та з
урахуванням вимог цивільного та
банківського законодавства, статті 11
Закону України „Про захист прав
споживачів" та Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 № 168.

Вище значені Правила прийняті з метою
захисту прав споживачів під час
укладення договорів про надання
споживчих кредитів, запобігання
завданню споживачам моральної чи
матеріальної шкоди через надання
свідомо недостовірної чи неповної
інформації.

Відповідно до статті 652 ЦК України у
разі істотної зміни обставин, якими
сторони керувалися при укладенні
договору, договір може бути змінений
або розірваний за згодою сторін, якщо
інше не встановлено договором.

Стаття 99 Конституції України
передбачено, що грошовою одиницею
України є гривня. Разом з тим, вказана
стаття Конституції України визначає
правовий статус грошової одиниці
України, але не встановлює сферу її
обігу та будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Згідно зі статтею 192 ЦК України
законним платіжним засобом
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановленому законом.

Таким чином, відповідно до
законодавства, гривня має статус
універсального платіжного засобу, який
без обмежень приймається на всій
території України, однак в той же час
обіг іноземної валюти обумовлений
вимогами спеціального законодавства
України.

Основним законодавчим актом, який
регулює правовідносини у сфері
валютного регулювання і валютного
контролю є Декрет Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Відповідно до статті 5 Декрету
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 47, 49
Закону України «Про банки і банківську
діяльність» передбачено, що банківські
установи мають право здійснювати
кредитні операції, у тому числі
розміщувати залучені кошти від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик, на підставі банківської
ліцензії. Стаття 2 цього Закону
визначає банківський кредит як
будь-яке зобов'язання банку надати
певну суму грошей, будь-яку гарантію,
будь-яке зобов'язання придбати право
вимоги боргу, будь-яке продовження
строку погашення боргу, яке надано в
обмін на зобов'язання боржника щодо
повернення заборгованої суми, а також
на зобов'язання на сплату процентів та
інших зборів з такої суми. При цьому,
відповідно до цієї ж статті кошти - це
гроші у національній або іноземній
валюті чи їх еквівалент.

Таким чином, законодавство
України чітко визначає правомочність
банків на підставі відповідних
ліцензій здійснювати операції з
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик в іноземній валюті (кредитні
операції), які включають у себе як
власне надання кредитів, так і
отримання процентів та інших платежів
за кредитом в іноземній валюті, а також
залучення депозитів в іноземній валюті
з виплатою процентів в іноземній
валюті.

Спеціальне законодавство у сфері
банківської діяльності на момент
отримання Позивачем кредиту не містило
приписів, які б забороняли банкам
надавати кредити в іноземній валюті
або регламентували умови кредитування
в іноземній валюті.

Що стосується валютного
законодавства, то відповідно до вимог
Декрету (стаття 1) надання кредитів в
іноземній валюті слід відносити до
валютних операцій.

Здійснення валютних операцій
може мати місце на підставі
генеральних чи індивідуальних
ліцензій Національного банку України.

Відповідно до статті 5 Декрету
індивідуальні ліцензії видаються
резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції
на період, необхідний для здійснення
такої операції. Перелік валютних
операцій, для здійснення яких
необхідна індивідуальна ліцензія НБУ,
наданий у частині 4 цієї статті.

Генеральні ліцензії надаються на
здійснення валютних операцій, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання.

Пункт «в» частини 4 статті 5
Декрету передбачає вимогу щодо
отримання індивідуальної ліцензії НБУ
на здійснення операцій щодо надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі.

Тобто, індивідуальна ліцензія на
проведення вказаних операцій
необхідна лише у тому випадку, якщо
терміни і суми кредитів перевищують
встановлені законодавством межі.
Однак, законодавством не встановлено
терміни і суми кредитів в іноземній
валюті як критерій їх віднесення до
сфери дії режиму індивідуального
ліцензування. Ця обставина з огляду на
відсилочний характер норми Декрету не
дозволяє поширити режим
індивідуального ліцензування на
валютні операції, пов'язані з наданням
резидентами (банками та іншими
фінансовими установами) кредитів в
іноземній валюті іншим резидентам.

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
режиму індивідуального ліцензування
щодо вказаних операцій, єдиною
правовою підставою для здійснення
банками кредитування в іноземній
валюті згідно з вимогами статті 5
Декрету є наявність у банку
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій, отриманої у
встановленому порядку.

Що стосується необхідності
отримання сторонами кредитного
договору індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
згідно з вимогами пункту «г» частини 4
статті 5 Декрету, то слід зазначити, що
відповідно до цієї статті порядок і
терміни видачі ліцензій, перелік
документів, необхідних для одержання
ліцензій, а також підстави для відмови
у видачі ліцензій визначаються
Національним банком України.

Згідно зі статтею 11 Декрету
Національний банк України видає в
межах, передбачених цим Декретом
обов'язкові для виконання-нормативні
акти щодо здійснення операцій на
валютному ринку України.

Крім цього, відповідно до статті 44
Закону України «Про Національний банк
України» Національний банк діє як
уповноважена державна установа при
застосуванні законодавства України
про валютне регулювання і валютний
контроль.

На виконання вказаних
повноважень Національним банком
України прийнято Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14.10.2004
№483 та зареєстроване в Міністерстві
юстиції України 09.11.2004 за №1429/10028.

Відповідно до пункту 1.4 Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу (валютна операція) -
використання іноземної валюти на
території України для виконання
будь-яких зобов'язань або оплати
товарів що придбаваються.

Разом з тим, у пункті 1.5 Положення
визначено, що використання іноземної
валюти як засобу платежу на території
України без індивідуальної ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операцій з
валютними цінностями).

Ця норма була прийнята виходячи з того,
що, як було зазначено вище, операції з
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик включають у себе не лише операції
з надання кредиту, але й проведення
інших платежів за кредитом (проценти,
комісійні тощо).

Виходячи з наведеного, надання та
одержання кредиту в іноземній валюті
та сплата процентів та інших платежів
за кредитом не потребує наявності
індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти як
засобу платежу на території України
жодною з сторін договору, за умови якщо
стороною договору є уповноважений
банк, який має банківську ліцензію та
письмовий дозвіл (генеральну ліцензію)
на здійснення валютних операцій.

Висновком науково-правової експертизи
Інституту держави і права імені В.М.
Корецького Національної академії наук
України щодо правових підстав надання
кредитів в іноземній валюті від 09
листопада 2006 року підтверджено, що
відповідно до норм статей 192, 533, 1054 ЦК
України, статті 198 ГК України, статей 32,
44 Закону України «Про Національний
банк України» статей 2, 47, 49 Закону «Про
банки і банківську діяльність», статей
1, 4, 34 Закону України «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг», статей 1, 3, 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» банки та інші
фінансові установи, які у
встановленому порядку отримали
генеральну ліцензію НБУ на здійснення
валютних операцій, мають достатні
юридичні підстави та законне право для
надання резидентам України кредитів в
іноземній валюті.

Необхідно також зазначити, що
навіть якщо погодитися з твердження
позивачів щодо необхідності отримання
сторонами кредитного договору
відповідних індивідуальних ліцензій
Національного банку України, то слід
зауважити, що у такому випадку за
відсутності таких ліцензій у сторін
договору, ця обставина безпосередньо
не визначає недійсність договору.
Укладення договору без наявності
відповідних ліцензій не доводить у
такому випадку порушення суб'єктивного
цивільного права. Звернення до суду з
позовом про визнання договорів
недійсними фактично є намаганням
покласти на банк-позичальника коштів
несприятливі правові наслідки через
невиконання боржником своїх обов'язків
згідно договору.

Таким чином, враховуючи викладене, суд
вважає правомірним надання банками
кредитів в іноземній валюті та
отримання відсотків та інших платежів
в іноземній валюті за кредитами (як у
готівковій, так у безготівковій формі)
на підставі банківської ліцензії та
письмового дозволу (генеральної
ліцензії на здійснення валютних
операцій).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що позивачами не доведено
свої позовні вимоги, тому в їх
задоволенні необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 60-61, 212-215, 218 ЦПК
України, ст.ст. 192, 533, 627, 652, 1054 ЦК України,
ст.ст.32, 44 Закону України «Про
Національний Банк України», ст.ст.
2,47,49,55 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», ст.ст. 1,4,34
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», ст.ст.1,3,5 Декрету КМ
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю», ст.
99 Конституції України, суд -

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в задоволенні
позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Черкаського
апеляційного суду протягом 10 днів з
дня його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ: