АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1961/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 2/642/495/14
Доповідач - Котелевець А.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

31 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого -
Котелевець А.В.,

суддів - Кіпенка
І.С., Шаповал Н.М.,

за участю секретаря
- Варюшечевої А.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 29 січня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а
н о в и л а:

В червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася у
суд із позовом до ОСОБА_1 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
зобов'язання вчинити певні дії.

В уточнених вимогах на
обґрунтування вказала, що є
власницею трикімнатної загальною
площею 64,30 кв. м. квартири АДРЕСА_1 в
якій зареєстровані її чоловік
ОСОБА_3, донька ОСОБА_4, онука ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та колишній зять -
відповідач по справі.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Харкова від 28 лютого 2013 року шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірвано.

Неприязні стосунки з відповідачем
унеможливлюють спільне проживання в
цій квартирі, тому вона з чоловіком
вимушена проживати в АДРЕСА_2

Однак відповідач аморально
поводиться, принижує, ображає доньку та
онуку, у зв'язку з чим ОСОБА_4 зверталася
до правоохоронних органів.

Посилаючись на порушення права
власності, просила усунути
перешкоди в користуванні житлом
шляхом зняття ОСОБА_1 з реєстрації
місця проживання, позбавити його права
користування та виселити з квартири
АДРЕСА_1

Справа розглянута за відсутністю
відповідача, який письмових заперечень
щодо пред'явлених вимог не надав.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Харкова від 29 січня 2014 року позов
задоволено.

ОСОБА_1 визнаний таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1
та виселений зі зняттям з реєстрації за
цією адресою.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків обставинам
справи, які суд вважав встановленими,
неправильне застосування норм
матеріального, процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, постановити нове рішення
про відмову в задоволені позову.
Зокрема зазначає про неналежне
дослідження доказів щодо його
проживання в спірному житлі.

ОСОБА_2 рішення суду першої інстанції
не оскаржила, своїх заперечень на
апеляційну скаргу не надала.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції - судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції -
скасуванню з постановленням нового
рішення з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не
є членом сім'ї наймача в розумінні ч. 2
ст. 64 ЖК України та ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК
України, у зв'язку з чим на нього не
поширюється право користування
спірним житлом. Однак погодитись з
таким висновком не можна, оскільки суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Проте вказані вимоги закону
залишилися поза увагою суду.

Матеріали справи свідчать, що на
підставі розпорядження голови
Ленінського районної у місті Харкові
ради Харківської області від 1 червня
2004 року № 351 ОСОБА_2 видано свідоцтво
про право власності на квартиру
АДРЕСА_1

13 липня 2004 року право власності
зареєстровано Комунальним
підприємством «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» за № 72451 (а.
с. 6, 9-11).

За адресою вказаного житла
зареєстровані, окрім позивачки, її
чоловік ОСОБА_3, донька ОСОБА_4, онука
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та колишній зять -
відповідач по справі.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
зареєстрований 21 листопада 1992 року у
відділі реєстрації актів
громадянського стану в Паласі
«Жовтневий» м. Харкова за актовим
записом № 1016, розірвано на підставі
рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 28 лютого 2013 року (а. с. 12).

Після розірвання шлюбу між сторонами
виникли неприязні стосунки, у зв'язку з
чим позивачка звернулась у суд із
позовом про захист її права власності
на спірне житло.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася 17
липня 1997 року відповідно до Закону від
17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про
ратифікацію Конвенції про захист прав
людини і основоположних свобод 1950 року,
Першого протоколу та протоколів № 2, №
4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його прав,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК
України).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
150 ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право
власника можливе лише на підставах,
передбачених законом.

Звертаючись до суду з позовом, свої
вимоги ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що
відповідач аморально поводиться,
принижує, ображає доньку та онуку, у
зв'язку з чим позивачка та ОСОБА_4
зверталися до правоохоронних органів.
Це робить проживання інших осіб, а саме
-ОСОБА_2 як власниці житла, її чоловіка,
а також доньки з онукою в квартирі
АДРЕСА_1 неможливим.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Згідно зі ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника житлового будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього
кодексу.

Статтею 116 ЖК України передбачено:
якщо наймач, члени його сім'ї або інші
особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушенням правил співжиття роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявилися безрезультатними,
виселення винних на вимогу наймодавця
або інших заінтересованих осіб
провадиться без надання іншого жилого
приміщення.

ОСОБА_1 був зареєстрований в цьому
житлі з 16 січня 2005 року як колишній
член сім'ї ОСОБА_4, яка не є власницею.

При цьому відповідач систематично
порушує правила співжиття, що робить
неможливим проживання інших осіб з ним
в одній квартирі.

ОСОБА_2 та її донька - колишня дружина
відповідача неодноразово звертались
до правоохоронних органів з заявами
щодо протиправних дій ОСОБА_5

Вироком Ленінського районного суду
м. Харкова від 5 вересня 2013 року ОСОБА_6
визнано винним у скоєнні злочину,
передбаченому ч. 1 ст. 125 КК України, та
призначено покарання у вигляді штрафу
на користь держави в розмірі 850 грн. 00
коп. (а. с. 14, 20, 35, 50-52, 103, 107-108, 125-126).

Оскільки вимоги заявлені з підстав,
передбачених статтями 319, 321 ЦК України,
позов ОСОБА_2 в частині усунення
перешкод у користуванні власністю
шляхом виселення ОСОБА_6 з квартири
АДРЕСА_1 підлягає задоволенню.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм
цивільного законодавства дає підстави
для висновку про те, що в разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону
України від 11 грудня 2003 року «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, остаточного рішення суду (про
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням, визнання особи
безвісно відсутньою або померлою),
свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає з указаної
норми, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про: 1)
позбавлення права власності на житлове
приміщення; 2) позбавлення прав
користування житловим приміщенням; 3)
визнання особи безвісно відсутньою; 4)
оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від
11 грудня 2003 року «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» є спеціальним
нормативно-правовим актом, який
регулює правовідносини, пов'язані з
зняттям з реєстрації місця проживання,
вбачається, що положення ст. 7 цього
закону підлягають застосуванню до усіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні прав користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, зокрема, шляхом
зняття особи з реєстрації місця
проживання, пред'явивши разом з тим
одну з таких вимог: 1) про позбавлення
права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням; 3) про визнання
особи безвісно відсутньою; 4) про
оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового та цивільного
законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК
України; стаття 405 ЦК України).

Саме таку правову позицію висловив
Верховний Суд України в постанові від 16
січня 2012 року № 6-57цс11.

Рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду
заяви про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом /судами/ касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

З огляду на це, підстав для
задоволення позову ОСОБА_2 в частині
зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця
проживання та позбавлення його права
користування квартирою АДРЕСА_1
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п.
п. 1, 4, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду
м. Харкова від 29 січня 2014 року
скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

ОСОБА_1 виселити з квартири АДРЕСА_1

В задоволенні позову в іншій частині
- відмовити.

Рішення набирає законної сили
негайно і може бути оскаржено в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня його проголошення
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

судді