Номер провадження: 22-ц/785/4460/14
Номер справи місцевого суду: 509/2412/13-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А.,
Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 11 березня 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи:
Виконавчий комітет Таїровської
селищної ради, Комунальне підприємство
«Овідіопольське районне бюро
технічної інвентаризації» - «Про
скасування свідоцтва про право
власності, скасування реєстрації права
власності на будинок та поділ набутого
за час шлюбу майна», -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним
позовом, який у подальшому
неодноразово уточнювався, по якому
просила скасувати рішення виконкому
Таїровської селищної ради № 801 від
27.10.2010 року та скасувати свідоцтво на
право власності на житловий будинок
під АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_4;
зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у
використанні спільного майна та
заборонити самовільно, без погодження
з ОСОБА_3 користуватися, здавати в
оренду, переобладнювати,
реконструйовувати, продавати вказаний
житловий будинок; поділити спільне
набуте за час шлюбу майно: зазначений
житловий будинок та земельну ділянку,
на якій він розташований, площею 0,15 га.
за адресою: АДРЕСА_1; холодильник, дві
бетономішалки, будівельні матеріали,
ліса будівельні, будівельні тачки,
газовий котел, термобойлер. Також
позивач просила визнати право
власності на ? частину вказаної
земельної ділянки та на ? частину
зазначеного житлового будинку, та на
1901697 грн., як половину грошових коштів,
отриманих ОСОБА_4 за період шлюбу.

Позивач та її представник заявлені
позовні вимоги підтримали у повному
обсязі, просили їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не
з'явився.

Представники відповідача, позовні
вимоги не визнали, просили у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити у
повному обсязі.

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 11.03.2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовлено.

20.03.2014 року ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить рішення районного суду
скасувати, ухвалити у справі нове
рішення про задоволення позовних
вимог, посилаючись на порушення
районним судом норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення судового рішення суд
вирішує, чи мали місце обставини
справи, якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має
здійснюватися за правилами,
передбаченими ст. 212 ЦПК України з
врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України апеляційний суд досліджує
докази, які судом першої інстанції були
досліджені з порушенням встановленого
порядку або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також нові
докази, неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну
справу у порядку позовного
провадження, повинен повно і всебічно
з'ясувати фактичні обставини справи,
однак не вправі виходити за межі
заявлених позовних вимог та тієї
доказової бази, яка сформована за
рахунок доказів, поданих до суду самими
учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
до ст. 11 ЦПК Україн, розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, районний суд виходив з того, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження своїх вимог.

З таким висновком районного суду
колегія суддів частково погоджується.

Судом встановлені наступні фактичні
обставини у справі.

25.06.1986 року між сторонами у справі був
укладений шлюб.

З серпня 2009 року сторони припинили
шлюбні відносини та 23.03.2010 року
рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси шлюб між ними був розірваний за
позовною заявою ОСОБА_4, при цьому в
рішенні зазначено про відсутність
спору щодо розподілу майна, придбаного
в період шлюбу.

15.04.2011 року шлюб було розірвано, про що в
книзі реєстрації актів про розірвання
шлюбу зроблено відповідний актовий
запис за № 34.

Приймаючи до уваги позовні вимоги
ОСОБА_3, колегія суддів вважає за
необхідне з метою законного, повного та
обґрунтованого розгляду апеляційної
скарги на рішення районного суду, дати
правову оцінку кожній з вимог позивача.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про
скасування рішення ВК Таїровської
селищної ради № 801 від 27.10.2010 року та
скасування свідоцтва на право
власності на житловий будинок під
АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_4,
колегія суддів вважає наступне.

Відмовляючи у задоволенні зазначеної
позовної вимоги, районний суд
правильно обґрунтував це тим, що ОСОБА_4
є неналежним відповідачем за цією
позовною вимогою та не він повинен
відповідати за законність цього
рішення, яке виносилось виконкомом
Таїровської селищної ради і який
помилково не був залучений
відповідачем у справі. Саме ця особа
повинна бути притягнута відповідачем у
справі.

Відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України суд
за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено
не до тієї особи, яка має
відповідати за позовом, або залучає
до участі у справі іншу особу як
співвідповідача.

Відповідно до зазначеної норми
процесуального права, суд не може з
власної ініціативи провести заміну
неналежного відповідача, або
притягнути особу у якості
співвідповідача. Це може бути зроблено
виключно за заявою позивача.

З матеріалів справи вбачається, що під
час розгляду справи районний суд
неодноразово роз'яснював позивачу
ОСОБА_3 та її представнику, що за цією
позовною вимогою ОСОБА_4 є неналежним
відповідачем у справі та за оспорюване
нею рішення повинна відповідати орган,
який приймав це рішення: а саме
виконком Таїровської селищної ради.
Однак ОСОБА_3 та її представник не
заявили клопотання про притягнення ВК
Таїровської селищної ради у якості
співвідповідача у справі, а тому суд
першої інстанції правомірно прийшов до
висновку про відмові у задоволенні
ОСОБА_3 за цією позовною вимогою, не
розглядаючи її по суті спору, з підстав
того, що ОСОБА_4 її права цим рішенням не
порушував.

В цій частині позовних вимог ОСОБА_4 є
неналежним відповідачем.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про
поділ та визнання за позивачем права
власності на ? частину земельної
ділянки площею 0,15 га. за адресою:
АДРЕСА_1, колегія суддів вважає
наступне.

Районний суд, правильно відмовляючи у
задоволенні зазначених позовних вимог
ОСОБА_3, правого обґрунтовування не
навів, тому колегія суддів вважає, що
вимоги позивача стосовно поділу та
визнання права власності на частину
вказаної земельної ділянки є
незаконними в силу п. 2 ч. 1 ст. 57 СК
України..

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_4 набув на право власності на
вказану земельну ділянку на підставі
нотаріально посвідченого договору
дарування від 09.06.2005 року.

30.11.2006 року ОСОБА_4 був виданий
Овідіопольським районним відділом
земельних ресурсів державний акт на
право власності на вказану земельну
ділянку.

А отже, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК
України особистою приватною власністю
дружини, чоловіка є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування, тому відповідно до
наведеної норми матеріального права,
зазначена земельна ділянка є особистою
приватною власністю ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Таким чином, право на поділ майна мають
дружина і чоловік, незалежно від
розірвання шлюбу, тільки відповідно до
того майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності.

Діючим законодавством України,
зокрема, СК України не передбачена
можливість дружині і чоловіку,
незалежно від розірвання шлюбу, ділити
майно, яке є їх особистою приватною
власністю.

Отже, вищезазначені позовні вимоги,
щодо земельної ділянки не підлягають
задоволенню, як незаконні.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про
поділ в натурі та визнання за позивачем
права власності на ? частину житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1, колегія
суддів вважає наступне.

Районний суд, правильно відмовляючи у
задоволенні зазначених позовних вимог
ОСОБА_3, правого обґрунтовування не
навів.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони у справі шлюбні відносини
припинили з серпня 2009 року та шлюб між
ОСОБА_4та ОСОБА_3 розірваний 23.03.2010 року
на підставі рішення Малиновського
районного суду м.Одеси.

Одночасно слід зауважити, що 09.11.2009 року
між сторонами по справі був укладений
шлюбний договір, який є нікчемним, що
було встановлено рішенням
апеляційного суду Одеської області від
08.04.2013 року.

Колегія суддів звертає увагу, що на
момент припинення шлюбних відносин та
на момент укладання шлюбного договору,
сторони у справі визначили готовність
спірного будинку на 85 %.

На той час, право власності на будинок
зареєстровано не було, будинок не був
зданий в експлуатацію.

Тому, слід вважати, що на момент
розівання шлюбу такого об'єкту
нерухомого майна як житловий будинок
за вказаною не адресою не існувало,
існувала споруда (будівельна
матеріали), а тому житловий будинок не
можна вважати спільною сумісною
власністю подружжя.

Такий обьєкт нерухомого майна як
житловий будинок виник 04.11.2010 року на
підставі рішення ВК Таїровської
селищної ради № 801 від 27.10.2010 року, тобто
після розірвання шлюбу, а тому в силу ч.
1 ст. 60 СК України не може бути об'єктом
спільної сумісної власністі подружжя.

Між іншим, колегія суддів звертає
увагу, що будівельні матеріали в силу
ст.376 ЦК України можуть бути об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
однак ОСОБА_3 будь яких позовних вимог
про поділ цих будівельних матеріалів
не заявляла, а суд, в силу ст.11 ЦПК
України не може вийти за межі заявлених
позовних вимог з власної ініціативи.

Також, на підтвердження своїх доводів
щодо готовності будинку на 85 %, ОСОБА_3
належних доказів суду не надала. Також
позивач не заявляла суду клопотань про
призначення судової-будівельної
експертизи з метою встановлення часу
початку будівництва, його завершення,
вартості будівельних матеріалів, які
складають 85 %. Суд призначає таку
експертизу за клопотанням сторін у
справі, оскільки з власної ініціативи
суд призначити її не може у зв'язку з
відсутністю в ЦПК України такої норми.

Крім того, заявляючи зазначенні
позовні вимоги про поділ в натурі
житлового будинку, позивачем не
наданий технічний висновок про
можливість поділу вказаного будинку на
два окремих об'єкти нерухомого майна.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
зазначені позовні вимоги позивача не
підлягають задоволенню через
недоведеність та безпідставність.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про
поділ такого спільного майна як:
холодильник, дві бетономішалки,
будівельні матеріали, ліса будівельні,
будівельні тачки, газовий котел,
термобойлер, колегія суддів вважає
наступне.

Районний суд, відмовляючи у
задоволенні зазначених позовних вимог
ОСОБА_3, правого обґрунтовування не
навів.

Однак, колегія суддів вважає, що вимоги
позивача стосовно поділу вказаного
майна є необґрунтованими.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Як вбачається з наведеної норми
процесуального права доказуванню за
цією позовною вимогою підлягають
наступні факти: наявність вище
перерахованого майна; вартість цього
майна яка підтверджена допустимими
доказами, а саме письмовими доказами,
чи висновком відповідної експертизи
про реальну вартість цього майна на час
поділу; факт придбання цього майна під
час шлюбу; факт знаходження цього майна
у відповідача.

Підстав, визначених ст. 61 ЦПК України,
для звільнення ОСОБА_3 від доказування
цих фактів не має, оскільки ОСОБА_4
зазначені позовні вимоги не визнає.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 не надала суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
цих фактів.

Крім того, колегія суддів вважає, що
предмети позову: два газові котли та
термобойлер не можуть виступати
окремим майном та бути предметом
поділу, оскільки вони є необхідною
технологічною частиною житлового
будинку, за відсутністю яких будинок не
може бути зданий в експлуатацію.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у
задоволенні зазначених позовних вимог
слід відмовити через безпідставність
та незаконність.

Стосовно позовних вимог ОСОБА_3 про
визнання права власності на грошові
кошти у розмірі 1901697 грн., як половину
грошових коштів, отриманих ОСОБА_4 за
період шлюбу, колегія суддів зазначає
наступне.

Районний суд, відмовляючи у
задоволенні даних позовних вимог
ОСОБА_3, також належного правого
обґрунтовування не навів, однак
колегія суддів вважає, що вимоги
позивача стосовно визнання права
власності на зазначені грошові кошти є
необґрунтованими та недоведеними.

Як на підставу вказаних заявлених
вимог, позивач ОСОБА_3 посилається на
довідку ДПІ у Приморському районі м.
Одеси від 28.10.2010 року про загальну суму
доходу ОСОБА_4 від здійснення
підприємницької діяльності, як
платника єдиного податку, у період з 2001
року по 2012 рік включно.

Колегія суддів звертає увагу, що
загальний розмір доходу зазначений у
вказаній довідці ДПІ є валовим доходом
підприємця, складовими якого є витрати
та прибуток ОСОБА_4 у звітні періоди.

Крім того, відповідно до ст. 63 СК
України дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Як вбачається з наведених норм
процесуального та матеріального права
доказуванню за цією позовною вимогою
підлягають наступні факти: факт
отримання цих грошей ОСОБА_4 за період
шлюбу; факт того, що ОСОБА_3 за період
шлюбу цими грішми не користувалася
нарівні з ОСОБА_4, що він їх привласнив
та вони зараз знаходяться у нього.

Також, позивач ОСОБА_3 не довела суду
належними доказами у якому саме
розмірі був прибуток відповідача
ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_3
доведено наявність спільного майна
подружжя тільки відносно холодильника
«Тошиба», вартістю 11000 грн., про що
свідчить письмовий доказ - гарантійний
талон з відмітками про дату продажу та
прізвище покупця ( ОСОБА_3), ( а.с.183).

Однак, в цій частині позовних вимог
ОСОБА_3 слід застосувати строк
позовної давності, про що в
запереченнях наполягав представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_6, виходячи із
наступного.

Вперше про необхідність поділу
холодильника, як частку подружнього
майна, ОСОБА_3 заявила в уточненому
зустрічному позові від 28.10.2013 року,
тобто у строк понад трьох років,
рахуючи строк з дня ухвалення рішення
про розірвання шлюбу, у якому було
зазначено, що майновий спор між
сторонами був відсутній та проти чого
заперечувала ОСОБА_3, про заявила вона
заявила у зустрічній позовній заяві
23.08.2013 року.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу. Загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки.

Відповідно до наведеної норми
матеріального права законодавцем
встановлені обмеження для захисту
свого цивільного права або інтересу у
вигляді строку позовною давності, яка
за загальним правилом становить 3 роки.

Відповідно до ч.1 ст.260, ст.261 ЦК України
позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими ст.ст. 253-255 ЦК
України. Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.72 СК України до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Як вбачається з тексту позовної заяви
та доданих до неї документів, апелянт
ОСОБА_3 довідалася про буцімто
порушення свого права, та про осіб, які
порушили це право 23.03.2010 року під час
ухвалення рішення Малиновським
районним судом м.Одеси про розірвання
шлюбу. В той же час, апелянт ОСОБА_3
звернулася до суду з позовною заявою
через 3,5 роки після виникнення права на
звернення до суду. Таким чином, строк
позовної давності для цього виду
цивільно-правових відносин сплив.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
здійсненою до винесення ним рішення.

Відповідно до наведеної норми
матеріального права, сплив строку
позовної давності є підставою для
відмови у позові. Окрім того,
застосувати позовну давність суд може,
тільки за заявою сторони у справі.

Представником заявника ОСОБА_4 у
запереченнях на зустрічну позовну
заяву була зроблена заява про сплив
строку позовної давності, та
можливості його застосування судом.
Апелянт ОСОБА_3, в свою чергу, до суду з
заявою про поновлення їй строку
позовної давності до суду не
зверталася. Дані процесуальні дії
можливо вчинити до ухвалення рішення у
справі у суді першої інстанції.

Таким чином, слід вважати , що ОСОБА_3
пропустила строк позовної давності для
захисту свого цивільного права в
частині саме розподілу холодильника.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів прийшла до висновку, що рішення
районного суду є законним, але
необґрунтованим, тобто ухвалено з
порушенням норм процесуального права,
зокрема, ст. 213 ЦПК України, що є
підставою для зміни рішення районного
суду з викладенням його мотивувальної
частини про відмову у задоволенні
позову в іншій редакції, що наведена
колегією суддів та залишенням в решті
рішення без змін.

Крім того, колегія суддів звертає
увагу, що під час розгляду справи,
районним судом ухвалою суду від 06.09.2013
року був накладений арешт на
вищезазначений житловий будинок з
метою забезпечення позовних вимог.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України
забезпечення позову за заявою осіб, які
беруть участь у справі, допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення позову
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 п. п. 1, 2 ст. 152 ЦПК
України позов забезпечується
накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб, забороною вчиняти
певні дії.

Забезпечення позову - це заходи
цивільного процесуального припинення
дій, які можуть утруднити виконання
майбутнього рішення суду чи зробити
його виконання неможливим.

Заходи забезпечення позову носять
тимчасовий характер і зберігають свою
дію до фактичного виконання рішення
суду, яким закінчується вирішення
спору по суті.

Станом на тепершній час необхідність у
забезпеченні позову відпала.

Відповідно до до ст. 154 ЦПК України
заходи забезпечення позову можуть бути
скасовані судом, який розглядає справу.

На підставі викладеного, колегія
суддів вважає за необхідне, змінивши
рішення районного суду, скасувати
заходи забезпечення позову у вигляді
арешту на житловий будинок, накладений
ухвалою районного суду від 06.09.2013 року.

Керуючись ст. ст. 151, 152, 154, 303, 304, 307 ч.1 п. 3,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 11 березня 2014
року - змінити.

Викласти мотивувальну частину рішення
про відмову у задоволенні позову в
іншій редакції.

В решті рішення залишити без змін.

Скасувати забезпечення позову - арешт,
накладений ухвалою Овідіопольського
районного суду Одеської області від
06.09.2013 року на належний ОСОБА_4 житловий
будинок, розташований на земельній
ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

23.04.2014 року
м. Одеса