Справа № 2-8/11
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

15 квітня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород - Дністровський міськрайонний
суд Одеської області в складі:

головуючого - одноособово судді Матяш
Т.Л.

при секретарі - Івановій А.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: КП
«Білгород-Дністровське БТІ», орган
приватизації державного житлового
фонду виконкому Приморської сільської
ради про визнання недійсним договору
приватизації та за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та в
інтересах ОСОБА_5, третя особа: служба у
справах дітей Білгород-Дністровської
РДА, ОСОБА_6, КП «Білгород-Дністровське
БТІ», орган приватизації державного
житлового фонду виконкому Приморської
сільської ради про визнання недійсним
свідоцтва про право власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогою
визнати недійсною приватизацію ОСОБА_4
49/300 частин будинку АДРЕСА_2 Одеської
області, мотивуючи тим, що ОСОБА_4 18.11.2002
року вдруге здійснила приватизацію
нерухомого майна, а саме 13/200 частин
будинку АДРЕСА_3, а за чинним на той час
законодавством приватизацію майна
кожна особа має право здійснити лише
один раз за життя, тому, такі обставини
є підставою для визнання недійсною
приватизацію квартири АДРЕСА_1 та
будинку АДРЕСА_3

В своїй позовній заяві ОСОБА_3 просить
суд визнати частково недійсним та
скасувати свідоцтво про право
власності на житло, а саме 49/100 частин
будинку АДРЕСА_2 Одеської області від
03.07.1998 року, видане Приморською
сільською радою в частині визнання за
ОСОБА_4 право власності на 1/3 із 49/100
частин будинку АДРЕСА_1 Одеської
області. При цьому, ОСОБА_3 посилається
на те, що ОСОБА_4 ніколи не проживала в
АДРЕСА_2, та через порушення порядку
виготовлення та видачі розпорядження
органом приватизації - Приморською
сільською радою, ОСОБА_4 змогла
приватизувати 49/300 частин зазначеного
будинку, а через 3 роки ще раз
приватизувала частку нерухомого майна,
вже іншого об'єкта, чим були порушені
вимоги законодавства про одноразову
приватизацію.

ОСОБА_1 у судовому засіданні з'явилася,
свої позовні вимоги та позовні вимоги
ОСОБА_3 підтримала.

Представник Приморської сільської
ради - Шаркевич В.Т., у судовому
засіданні підтримав позовні вимоги
ОСОБА_1, та ОСОБА_3 та не заперечував
проти їх задоволення.

ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні
вимоги не визнала та заперечувала
проти їх задоволення.

Представник служби у справах дітей
Білгород-Дністровської РДА у судовому
засіданні пояснила, що права та
інтереси неповнолітньої дитини -
ОСОБА_5, не порушуються при будь-якому
вирішенні справи.

Представник КП «Білгород-Дністровське
БТІ» у судове засідання не з'явився, про
час та місце слухання справи
сповіщався.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши доводи сторін, оцінивши
надані сторонами докази, суд вважає за
необхідне відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_3, з
огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що
03.07.1998 року, на підставі ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», органом приватизації виконкому
Приморської сільської ради було видано
розпорядження № 1251 про передачу
квартири АДРЕСА_1, у власність. На
підставі чого було видане свідоцтво
про право власності на житло,
реєстровий № 22-116, відповідно до якого
49/100 частин будинку в рівних частках
переходять у приватну спільну
власність ОСОБА_3, яка була основним
наймачем, ОСОБА_9 - син наймача, та
ОСОБА_4 - невістка наймача, яка з часом
змінила прізвище на «ОСОБА_4».

30.09.1998 року ОСОБА_3 подарувала належні
їй 49/300 частин будинку АДРЕСА_1 своїй
доньці - ОСОБА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_9 та
належні йому 49/300 частин будинку
АДРЕСА_1 в рівних частках успадкували
його мати - ОСОБА_3, дружина - ОСОБА_4 та
син - ОСОБА_5.

Розпорядженням органу приватизації
Приморської сільської ради № 1667 від
18.11.2002 року було прийнято рішення про
видачу ОСОБА_4 та її сину ОСОБА_5
свідоцтво про право власності на 13/100
частин будинку АДРЕСА_3
Білгород-Дністровського району.

До стверджень ОСОБА_1, що ОСОБА_4 двічі
приватизувала майно, тому обидві
приватизації повинні бути визнані
недійсними, суд відноситься критично
та вважає їх необґрунтованими виходячи
з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Разом з тим, за весь час розгляду
справи, ОСОБА_1 не надала суду жодного
належного та достовірного доказу
порушення її прав чи інтересів ОСОБА_4 у
зв'язку з приватизацією останньою двох
об'єктів нерухомого майна. До того ж, на
момент приватизації 49/100 частин будинку
АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не приймала участі у
приватизації та не проживала в цьому
будинку, тобто не мала жодного
відношення до спірного об'єкта, так
само як й до приватизованих 13/100 частин
будинку АДРЕСА_3

Згідно з ст. 214 ЦПК України, під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до роз'яснень п.11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18.12.2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі», оскільки правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, то суд повинен встановити,
чи були порушені, невизнані або
оспорені права, свободи чи інтереси цих
осіб, а якщо були, то вказати, чи є
залучений у справі відповідач
відповідальним за це.

Також, суд звертає увагу на те, що
відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», приватизація здійснюється
шляхом безоплатної передачі

громадянам квартир (будинків), житлових
приміщень у гуртожитках з розрахунку
санітарної норми 21 квадратний метр
загальної площі на наймача і кожного
члена його сім'ї та додатково 10
квадратних метрів на сім'ю. Тобто, зміст
даної норми та всього закону не містить
вимогу щодо права одноразової
приватизації житла кожним
громадянином.

Одночасно, відповідно до ч.1 ст. 5 ЗУ «Про
приватизацію державного житлового
фонду», якщо загальна площа квартир
(будинків), що підлягають приватизації,
відповідає площі, передбаченій абзацом
другим статті 3 цього Закону, зазначені
квартири (будинки) передаються
наймачеві та членам його сім'ї
безоплатно.

Пункт 2: якщо загальна площа квартири
менше площі, яку має право отримати
сім'я наймача безоплатно, наймачу та
членам його сім'ї видаються житлові
чеки, сума яких визначається виходячи з
розміру недостатньої площі та
відновної вартості одного квадратного
метра. Пункт 5: кожний громадянин
України має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чеку
або з частковою доплатою один раз.

Таким чином, законодавець встановив
вимогу про право громадянина лише один
раз приватизувати займане житло
безоплатно в межах номінальної
вартості житлового чеку або з
частковою доплатою, а саме право
громадянина на приватизацію
законодавець в кількості не обмежу.

Такої ж позиції дотримується Вищий
адміністративний суд України, який в
своїй ухвалі від 18.09.2012 року по розгляду
скарги Приморської сільської ради по
справі за позовом ОСОБА_4 до виконкому
Приморської сільської ради, треті
особи - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання
протиправним рішення, зазначив, що ЗУ
«Про приватизацію державного
житлового фонду» не містить заборони
щодо реалізації вдруге громадянами
права на безоплатну приватизацію житла
у межах санітарної норми 21 кв.м.
загальної площі на наймача і кожного
члена його сім'ї.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3, суд також,
вважає їх необґрунтованими, а її
посилання на те, що Приморська сільська
рада та виконком грубо порушили вимоги
ЗУ «Про приватизацію державного
житлового фонду» при виготовленні та
видачі розпорядження і свідоцтва про
право власності на житло 03.07.1998 року,
надумані та суперечать самій позовній
вимозі щодо визнання частково
недійсним свідоцтва про право
власності від 03.7.1998 року, оскільки,
порушення порядку приватизації тягне
за собою недійсність всього свідоцтва,
а не його частини. А щодо наголошень про
те, що ОСОБА_4 на момент приватизації не
проживала в спірній квартирі та не
сплачує кошти на її утримання, не
тільки непідтверджені позивачем, а й не
виключають право ОСОБА_4 на
приватизацію майна.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію
державного житлового фонду», до членів
сім'ї наймача включаються лише
громадяни, які постійно проживають в
квартирі (будинку) разом з наймачем або
за якими зберігається право на житло.

Таким чином, для наявності у ОСОБА_4
права на приватизацію в 1998 році було
достатньо самої реєстрації місця
проживання ОСОБА_4 в одному будинку з
основним наймачем - ОСОБА_3

Відповідно до положення п. 2 Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судове рішення у цивільній справі» за
№ 14 від 18.12.2009 року, - рішення суду як
найважливіший акт правосуддя
покликане забезпечити захист
гарантованих Конституцією України
прав і свобод людини та здійснення
проголошеного Основним Законом
України принципу верховенства права. У
зв'язку з цим суди повинні неухильно
додержуватись вимог про законність і
обґрунтованість рішення у цивільній
справі (ч.1 ст. 213 ЦПК).

Суд, оцінюючи належність та
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженню наявних у
справі доказів приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не
знайшли своє доведення в судовому
засіданні, не є обґрунтованими, а тому
не можуть бути задоволені.

Керуючись п. 2, 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі», ст.. 5 ЗУ
«Про приватизацію державного
житлового фонду», ст. 328 ЦК України,
ст.ст. 10, 11, 15, 61, 213, 214, 215 ЦПК України, СУД
-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 -
відмовити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя