Справа № 147/1851/13-ц Провадження №
22-ц/772/759/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Волошин І. А.Категорія:
44Доповідач: Денишенко Т. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2014 р. м. Вінниця Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінни-цької
області в складі:

головуючої судді Денишенко Т.О.,

суддів Луценка В.В., Зайцева А.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

за участю представника
позивачки-відповідачки, апелянтки
ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника
відповідача-позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,
представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні
позивачки-відповідачки ОСОБА_2 -
управління Державної міграційної
служби України у Вінницькій області
ОСОБА_6, розгля-нувши у відкритому
судовому засіданні в м. Вінниці, в залі
судових засідань апе-ляційного суду
Вінницької області цивільну справу за
позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_4 за учас-

тю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,

на стороні позивачки управління
державної міграційної служби України у

Вінницькій області про визнання
особи такою, що втратила право користу-

вання житловим приміщенням,
зняття з реєстрації, зобов'язання
сплатити

борг за спожиті
житлово-комунальні послуги,
квартплату,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2
про вселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Тростя-нецького районного суду
Вінницької області від 20 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л
А:

10 червня 2013 року ОСОБА_2 звернулася в
суд з позовом, який в пода-льшому
частково змінила, до ОСОБА_4 за участю
третьої особи, яка не зая-вляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на стороні позивачки управління
Державної міграційної служби України у
Вінницькій області про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, зняття з
реєс-трації, зобов'язання сплатити борг
за спожиті житлово-комунальні послуги,
квартплату. Позов мотивувала тим, що їй
на підставі договору дарування від 04
грудня 2003 року на праві приватної
власності належить квартира АДРЕСА_1. В
цьому помешканні зареєст-рований її
колишній чоловік ОСОБА_4, з яким однією
сім'єю вона не про-живає. Рішенням
Ладижинського міського суду
Вінницької області від 11 березня 2013
року шлюб між сторонами у справі
розірваний. Відповідач в квартирі не
проживає з вересня 2012 року, на її
пропозицію добровільно знятися з
реєстрації відмовляється. В зв'язку з
тим, що ОСОБА_2 має намір продати
квартиру, відповідач своєю реєстрацією
чинить їй перешкоди у розпорядженні,
користу-ванні помешканням, ОСОБА_2
просила суд визнати відповідача таким,
що втратив право користування
квартирою, зняти його з реєстрації в
цьому помеш-канні, зобов'язати ОСОБА_4
сплатити борг за спожиті
житлово-комунальні послуги, квартплату
у сумі 4279,41 гривень ( а. с. 3-5, 34-36, 67 ).

04 вересня 2013 року ОСОБА_4 звернувся в
суд із зустрічною позовною заявою до
ОСОБА_2 про вселення в квартиру АДРЕСА_1,
посилаючись на те, що з 2003 року
користувався цим житлом за
при-значенням, спільно з колишньою
дружиною за час шлюбу проводив ремонт
спір-ної нерухомості, здійснив
прибудови, внаслідок чого площа
квартири збільши-лася майже вдвічі. В
квартирі обладнані два входи, тому він
має право і реальну можливість й надалі
користуватися цим помешканням окремим
входом. Однак, у серпні 2013 року ОСОБА_2
змінила вхідні замки в квартирі, чим
унеможли-вила його проживання, тому він
змушений звернутися в суд з даним
позовом ( а. с. 59 ).

Рішенням Тростянецького районного
суду Вінницької області від 20 січня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4
про вселення задоволений, вселено його
у спірну квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 114,70 гривень
сплаченого судового збору та 2000,00
гри-вень понесених витрат на правову
допомогу ( а. с. 128-130 ).

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржує його
в апеляційному порядку, просить дане
рішення скасувати, ухвалити нове
рі-шення про задоволення первісного
позову щодо визнання особи такою, що
втра-тила право користування житловим
приміщенням, зняття з реєстрації,
зобов'я-зання сплатити борг за спожиті
житлово-комунальні послуги,
квартплату, відмо-вивши у задоволенні
зустрічного позову про вселення ОСОБА_4
у спірну квартиру. Апелянтка вважає
оскаржуване рішення суду першої
інстанції непра-вомірним,
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
про-цесуального права ( а. с.131-134 ).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення та заперечення на апеляційну
скаргу представників сторін у справі,
дослідивши матеріали останньої,
проаналізувавши наявні в ній докази в
їх сукупності, перевіривши законність
і обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та позовних вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів прийшла до висновку, що
скарга задоволенню не підлягає.

Статтями 213, 214 ЦПК України
передбачено, що рішення суду повинно
бути законним і обгрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обгрунтовувалися
вимоги і заперечення, якими доказами
вони підтверджу-ються, чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та до-кази на їх
підтвердження, які правовідносини
випливають із встановлених обста-вин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин
тощо.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
су-довому засіданні.

Рішення суду першої інстанції
відповідає зазначеним вимогам.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України
встановлено, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обгрунтованість рі-шення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявле-них у суді
першої інстанції.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в
пункті 17 постанови Пленуму Верхов-ного
Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про
судову практику розгляду ци-вільних
справ в апеляційному порядку»,
перевіряючи законність і
обґрунтова-ність оскаржуваного
судового рішення, суд апеляційної
інстанції повинен з'ясу-вати: чи
враховані судом першої інстанції при
ухваленні рішення всі факти, що входять
до предмета доказування; чи
підтверджені обставини ( факти ), якими
мотивовано рішення, належними й
допустимими доказами та чи доведені
вони; чи відповідають висновки суду
встановленим фактам; чи дотримано та чи
правильно застосовані норми
матеріального й процесуального права.

Статтями 3, 10, 31 ЦПК України унормовано
виключне право позивача щодо
визначення підстав і предмета позову.

Судом встановленою, що з 1999 року по
березень 2013 року сторони у справі
перебували в шлюбі, у 2003 році ОСОБА_2
подарована спірна квартира, згід-но
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 22.12.2003 року вона є
єдиною власницею цієї нерухомості ( а.
с. 21, 22 ).

Відмовляючи у первісному позові
ОСОБА_2, задовольняючи зустрічний позов
ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із
недоведеності позову щодо відсутності
в помешканні колишнього подружжя як
колишнього члена сім'ї без поважних
причин понад один рік.

Слід звернути увагу, що первісний
позов мотивований виключно нормами
ста-тті 41 Конституції України, статтями
210, 386, 391, 509, 510 Цивільного кодексу
України, ст. 7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні». Жодних
посилань на норми житлового
законодавства України з питань втрати
права користування житловим
приміщенням звернення ОСОБА_2 до суду
не містять, а відтак відсутнє
зазначення підстав та доказів для
визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житловим приміщенням.
Таким чином, ОСОБА_2 у період вирішення
справи судом пер-шої інстанції не
визначилася з підставами позову в
частині визнання ОСОБА_4 втратившим
право користування житлом, відповідно
позов в цій частині не знайшов свого
доведення.

Лише в апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на ст. 107 ЖК України як на
підставу її вимоги щодо визнання особи
такою, що втратила право корис-тування
житловим приміщенням.

Суд може визнати особу такою, що
втратила право користування жилим
примі-щенням, лише з однієї з підстав,
передбачених ст. 71 або ст. 107 ЖК України.
Як уже зазначалося, визначення підстав
і предмету позову є виключною
прерога-тивою позивача ( пункт 11
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 квітня 1985 року № 2 з
наступними змінами «Про деякі питання,
що виникли в практиці застосування
судами Житлового кодексу України» ).

У судовому засіданні апеляційного
суду представнику апелянтки ОСОБА_3
пропонувалося конкретизувати підстави
в межах матеріального закону для
задоволення позову в частині визнання
ОСОБА_4 таким, що втратив право
користування житлом, на що мало місце
пояснення про вибуття
відповідача-по-зивача з квартири
АДРЕСА_1 в інше житлове при-міщення в
тому ж населеному пункті на постійне
проживання ( по місцю меш-кання своїх
батьків ).

Однак, такі підстави заявлених
позовних вимог не знайшли свого
належного, об'єктивного, безсумнівного
доведення. Натомість, відповідно з
довідкою кому-нального підприємства
«Добробут» м. Ладижин від 21.05.2013 року №
1544 ( а. с. 9 ) у спірній квартирі
зареєстрованими значаться сторони у
справі та їхні двоє неповнолітніх
дітей.

Суд прийняв до уваги доведеність тієї
фактичної обставини, що первісна
пози-вачка чинить колишньому подружжю
перешкоди у користуванні житлом шляхом
заміни замка вхідних дверей, тому він
підлягає вселенню в квартиру. Крім
цього, залишилися не спростованими
доводи ОСОБА_4 з приводу здійснення
при-будови до квартири, розташованої на
першому поверсі, внаслідок чого у житло
влаштовані два входи, воно за площею
збільшилося майже вдвічі, проведення
капітального коштовного ремонту.

Суд не може знехтувати безспірними
доказами того, що з вересня 2013 року у
провадженні Ладижинського міського
суду Вінницької області перебуває
ци-вільна справа між цими ж сторонами з
приводу поділу спільного майна,
визнання за ОСОБА_4 права власності на
частину житлової площі квартири
АДРЕСА_1 ( а. с. 115, 170-171 ).

Суд прийшов до вірного висновку про
відмову у позові стосовно стягнення з
ОСОБА_4 4279,41 гривень заборгованості з
оплати спожитих у спірному по-мешканні
житлово-комунальних послуг,
врахувавши, що заявлена вимога в
інте-ресах третьої особи суперечить
принципу диспозитивності цивільного
судочин-ства.

Обґрунтованою та логічною є позиція
представника третьої особи, яка не
за-являє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні первісної
позивачки - управління Державної
міграційної служби України у
Вінницькій області ОСОБА_6, який,
посилаючись на норми Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»,
підкреслив, що зняття особи з
реєстрації здійснюється протягом семи
днів на підставі її заяви, запиту
органу реєстрації за новим місцем
проживання особи, остаточного рішення
суду, свідоцтва про смерть. Закон № 1382-IV
є спеціальним нормативно-правовим
актом, який регулює правовідносини,
пов'язані зі зняттям з реєстрації місця
про-живання. Положення статті 7 цього
Закону підлягають застосуванню до всіх
пра-вовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фак-том зняття з реєстрації місця
проживання.

У постанові Верховного Суду України
від 16 січня 2012 року зазначено, що
вирішення питання про зняття особи з
реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи
житловим приміще-нням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК
УРСР, стаття 405 ЦК України ). Отже, у разі
будь-яких обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєс-трації місця проживання,
пред'явивши водночас одну із таких
вимог:

1) про позбавлення права власності на
житлове приміщення;

2) про позбавлення права користування
житловим приміщенням;

3) про визнання особи безвісно
відсутньою;

4) про оголошення фізичної особи
померлою.

Реєстрація за своїм змістом згідно
зі ст. 3 Закону України «Про свободу
пе-ресування та вільний вибір місця
проживання в Україні» визначається як
вне-сення відомостей до паспортного
документа про місце проживання або
місце перебування із зазначенням
адреси житла особи та внесення цих
даних до реєс-траційного обліку
відповідного органу спеціально
уповноваженого центрального органу
виконавчої влади з питань реєстрації;
тобто реєстрація є офіційним
фіксу-ванням місця проживання певної
особи, яка має право користування або
право власності на зазначене житло.

Вимагаючи зняти ОСОБА_4 з реєстрації у
спірному помешканні, первісна
позивачка визначила відповідний
компетентний орган з цих питань
третьою осо-бою у справі, що фактично
позбавляє дану особу можливості
належної участі у справі за заявленою
вимогою. Наслідком цього є
недотримання ОСОБА_2 норм
процесуального права, що також є однією
з підстав для відмови в цій частині
позовних вимог.

Вирішуючи наявний спір, суд першої
інстанції не помилився у визначенні
правовідносин, що склалися між
сторонами у справі, правильно
застосував норми матеріального права,
що регулюють ці правовідносини; суд не
порушив норм процесуального права.

Оскаржуване судове рішення є
законним і справедливим.

Частина третя ст. 10, частини перша,
друга ст. 11 ЦПК України визначають, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом. Суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін, інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Оскаржуючи рішення суду від 20 січня
2014 року, ОСОБА_2 посилається на фактичне
непроживання відповідача-позивача у
спірній квартирі, про що свідчить його
вимога щодо вселення, втрату ним у
відповідності зі ст. 107 ЖК УРСР права
користування помешканням з дня вибуття
на постійне проживання до своїх
батьків; неоплату ним наданих
житлово-комунальних послуг, що
доводиться наявною заборгованістю у
сумі понад чотири тисячі гривень;
наявність перешкод їй як власнику
вільно розпоряджатися власністю через
реєстрацію ОСОБА_4 в належній їй на
праві власності квартирі.

Колегія суддів апеляційного суду
Вінницької області приходить до
висновку про безпідставність мотивів
апеляційної скарги та не знаходить
підстав для визнання її доводів такими,
що тягнуть скасування оскаржуваного
судового рі- шення.

Статтею 308 ЦПК України встановлено,
що апеляційний суд відхиляє
апеля-ційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням вимог матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317,
319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тростянецького районного
суду Вінницької області від 20 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак вона може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціа-лізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча:

Судді: