Справа № 333/6514/13-ц
Провадження № 2/333/111/14
РІШЕННЯ

Іменем України

08 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого судді:

Холод Р.С.

при секретарі:
Вашато
А.Б.,

за участю представника позивача Грона
Д.С., відповідача ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
Комунарського районного суду м.
Запоріжжя цивільну справу за позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «СоцСфера» до ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про виселення без надання
іншого жилого приміщення, -

ВСТАНОВИВ:

20.08.2013 року Товариство з обмеженою
відповідальністю «СоцСфера»
звернулось до суду із позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення без
надання іншого жилого приміщення,
посилаючись на те, що на підставі
договору купівлі-продажу №1100 від 06.04.2007
року, укладеного між позивачем та ЗАТ
«Запорізький автомобілебудівний
завод», позивач став власником
приміщення гуртожитку, яке розташоване
по АДРЕСА_1 Вказане приміщення позивач
здає громадянам та надає послуги
готельного типу.

У кімнаті НОМЕР_1 зазначеного
гуртожитку мешкають відповідачі, але
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відмовляються від
укладення договору найма, який
неодноразово позивач пропонував
укласти. На теперішній час у
відповідачів відсутні законні
підстави користуватись зазначеною
кімнатою та отримувати комунальні
послуги. Відповідачі систематично не
сплачують отримані житлово-комунальні
послуги, чим завдають позивачу збитки.
На підставі викладеного, позивач
просив суд виселити відповідачів без
надання іншого житлового приміщення з
кімнати НОМЕР_1 гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1 та солідарно стягнути з ОСОБА_2
і ОСОБА_4 заборгованість за надані
житлово-комунальні послуги у розмірі 3
678 грн. 12 коп. та судові витрати.

Під час судового розгляду
відповідачами повністю було погашено
заборгованість за отримані
житлово-комунальні послуги, тому
позивач зменшив свої позовні вимоги та
просив суд залишити позовні вимоги
щодо виселення ОСОБА_2 і ОСОБА_4 та
стягнення судових витрат.

В судовому засіданні представник
позивача Грона Д.С. позов підтримав,
просив його задовольнити, посилаючись
на те, що гуртожиток є приватною
власністю ТОВ «СоцСфера», яку воно
набуло на підставі договору
купівлі-продажу від 06.04.2007 року.
Зазначене приміщення є гуртожитком і
використовується для здійснення
підприємницької діяльності, а саме: для
надання в оренду житлових кімнат.
Вважає, що відповідачі мешкають в
кімнаті НОМЕР_1 незаконно, договір
найму житлового приміщення укладати
відмовляються, крім того ніколи не були
працівниками товариства. Спеціальний
ордер відповідачам на право проживання
в гуртожитку не видавався, у зв'язку з
чим передбачені законом підстави для
проживання у кімнаті гуртожитку
відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні
пояснила, що у гуртожиток вселилась у
1988 році на підставі ордеру, виданого
відповідно до рішення адміністрації і
профспілкового комітету Запорізького
Ордена Трудового Червоного прапора
автомобільного заводу «Комунар», як
молодий спеціаліст за направленням
Донецького політехнічного інституту. У
результаті корпоратизації та
приватизації державного підприємства,
завод та гуртожиток перейшли від
держави у приватну власність ЗАТ з
іноземними інвестиціями «Запорізькому
автомобільному заводу», а останній
15.05.2007 року продав приміщення
гуртожитку ТОВ «СоцСфера» на підставі
договору купівлі-продажу. Відповідач
до теперішнього часу працює на
підприємстві ПАТ «ЗАЗ», в гуртожитку
мешкає разом зі своєю донькою - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка є інвалідом з
дитинства третьої групи. Боргу за
надані житлово-комунальні послуги вона
не має. Вважає, що житло їй було надано у
зв'язку з трудовими відносинами, які на
теперішній час вона не припинила.
Твердження представника позивача про
самовільне вселення є безпідставними і
не відповідають фактичним обставинам
справи, тому просить у позові
відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_3 вважає,
що його довіритель мешкає у гуртожитку
на законних підставах, їй зазначене
приміщення видане для проживання на
підставі ордеру, на протязі 26 років
відповідач працює на підприємстві ПАТ
«ЗАЗ», правила співжиття та
користування гуртожитком не порушують,
не руйнують та не псують жиле
приміщення, використовують його за
призначенням, тому також просить у
задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явилась, про день, місце і час
розгляду справи повідомлена належним
чином, що підтверджено поштовими
повідомленнями, жодних доказів або
заперечень суду не надала.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, відповідача та її
представника, всесторонньо дослідивши
та оцінивши матеріали справи, виходячи
з встановленого ст.11 ЦПК України
принципу диспозитивності, вважає, що
позов не підлягає задоволенню виходячи
з наступного.

Згідно ст.814 ЦК України зміна власника
гуртожитку не є підставою для
автоматичного припинення або зміни між
попереднім власником та відповідачем
правовідносин.

Частиною 3 ст.116 ЖК України встановлено,
що осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Відповідно до ст.127 ЖК України для
проживання робітників, службовців,
студентів, учнів, а також інших
громадян у період роботи або навчання
можуть використовуватись гуртожитки.

Питання виселення з гуртожитку
регулюється ст.132 Житлового кодексу
Української PCP та Законом України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків».

Згідно зі ст. ст. 19, 20 Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків» виселення,
переселення чи відселення громадян з
гуртожитків відповідно до цього Закону
допускається лише у випадку визнання
гуртожитку таким, що перебуває в
аварійному стані або в стані,
непридатному для проживання людей, на
підставі рішення, прийнятого
виконавчим органом відповідної
місцевої ради на підставі обстеження в
установленому чинним законодавством
порядку стану гуртожитку (цілісного
майнового комплексу чи його
відокремленої частини) з наступним
затвердженням сесією цієї ради. Усім
мешканцям гуртожитку, визнаного
аварійним чи непридатним для
проживання людей, терміново надається
інше, придатне для тимчасового
проживання людей житло тим органом
місцевого самоврядування, який
представляє інтереси територіальної
громади, на території якої розміщено
такий гуртожиток. Усі інші категорії
мешканців гуртожитків, на яких не
поширюється Закон України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків», можуть бути
виселені з підстав і в порядку,
передбаченому ст.132 Житлового кодексу
Української PCP.

Відповідно до ст. 125 ЖК України без
надання іншого жилого приміщення не
може бути виселено осіб, які
пропрацювали на підприємстві, в
установі, організації, що надали їм
службове жиле приміщення, не менш як
десять років; осіб, звільнених у зв'язку
з ліквідацією підприємства, установи,
організації або за скороченням
чисельності чи штату працівників.

За положеннями ст.132 ЖК України
працівників підприємств, установ,
організацій, які поселилися в
гуртожитку у зв'язку з роботою, може
бути виселено без надання іншого
жилого приміщення в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни або
вчинення злочину. Осіб, які припинили
роботу з інших підстав, ніж ті, що
зазначені в ч.2 цієї статті, а також
осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу,
може бути виселено лише з наданням їм
іншого жилого приміщення.

Згідно з п.п. 9, 10, 17 Примірного положення
про гуртожитки, затвердженого
Постановою Ради Міністрів УРСР №208 від
03.06.1986 року, жила площа в гуртожитку
надається за спільним рішенням
адміністрації підприємства, установи,
організації та відповідного
профспілкового комітету. На підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер
(додаток), який є єдиною підставою для
вселення на надану жилу площу. Ордер
може бути виданий лише на вільну жилу
площу. При одержанні ордера
пред'являються паспорти всіх членів
сім'ї, включених до ордера, з відміткою
про виписку з попереднього місця
проживання.

Адміністрація підприємства, установи,
організації веде облік ордерів, що
видаються громадянам на зайняття жилої
площі. Бланки ордерів зберігаються як
документи суворої звітності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, у червні
1988 року при закінченні Донецького
політехнічного інституту була
направлена до автомобільного заводу
«Комунар», як молодий спеціаліст із
забезпеченням її гуртожитку для
одиноких (а.с. 89).

Відповідно до трудової книжки серії
НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_2, остання з 11.10.1988
року почала працювати на
автомобільному заводі «Комунар». У
подальшому продовжувала працювати на
ВАТ «АвтоЗАЗ», ЗАТ «АвтоЗАЗ-Деу», ЗАТ
«ЗАЗ» та ПАТ «ЗАЗ», де і на цей час
працює (а.с. 33-37).

11.11.1997 року ОСОБА_2 разом з
неповнолітньою донькою ОСОБА_4 була
зареєстрована у гуртожитку за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с. 138).

ОСОБА_4 після виповнення їй 16 років,
06.04.2011 року також була зареєстрована за
вказаною адресою (а.с. 139).

06.04.2007 року ЗАТ «Запорізький
автомобілебудівний завод» продало, а
ТОВ «СоцСфера» купило приміщення у
АДРЕСА_1, яке є гуртожитком (а.с. 12-14).

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом
дитинства ЦНС, встановлено третю групу
інвалідності, що підтверджено довідкою
до акта огляд у МСЕК № 493530, серії 10 ААБ
від 09.04.3013 року (а.с. 38).

Таким чином, ОСОБА_2 з часу прийняття на
роботу до автомобільного заводу
«Комунар» була вселена до гуртожитку
за адресою: АДРЕСА_1. Ордер на вселення у
кімнату НОМЕР_1 було видано відповідно
до рішення адміністрації і
профспілкового комітету Запорізького
Ордена Трудового Червоного прапора
автомобільного заводу «Комунар», як
молодому спеціалісту по направленню
Донецького політехнічного інституту.
Ордер є єдиною підставою для вселення в
житлове приміщення. При вселенні ордер
здається до відповідного
житлово-експлуатаційного органу, що і
було зроблено ОСОБА_2

Згідно до ст. 129 ЖК України, на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

Факт відсутності ордеру сторонами не
спростовується, крім того, без
наявності ордеру ОСОБА_2 взагалі не
мала б можливості вселитись в
зазначене приміщення.

На цей час у відповідачів відсутня
заборгованість за сплату наданих
позивачем житлово-комунальних послуг.

За таких підстав, оскільки ОСОБА_2 з
часу прийняття на роботу була вселена
до кімнати НОМЕР_1 у спірному
гуртожитку, в якій мешкає більше
двадцяти п'яти років і несе витрати за
проживання, але в порушення чинного
законодавства автомобільний завод
«Комунар», та у подальшому його
правонаступники, не видали їй
необхідних документів на спірну жилу
площу, а лише 11.11.1997 року зареєстрував в
гуртожитку, враховуючи, що ОСОБА_2 по
теперішній час працює на ПАТ «ЗАЗ» на
посаді оператора по вводу даних в ЕВМ,
тому, відповідно до вимог ст.125 ЖК
України відповідачі не можуть бути
виселені без надання іншого жилого
приміщення.

Доводи Грони Д.С. про те, що ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 порушується право власності
позивача, безпідставні. При набутті у
2007 році права власності на спірну
нерухомість ТОВ «СоцСфера» було добре
обізнано про статус приміщення, яке
являлося гуртожитком, його цільове
призначення. Відповідно до ст. 319 ЦК
України власник не може
використовувати право власності на
шкоду правам, свободам та гідності
громадян, інтересам суспільства.

Згідно ст.29 Закону України «Про основи
соціальної захищеності інвалідів в
Україні», інваліди забезпечуються
житлом у порядку і на умовах,
передбачених чинним законодавством із
урахуванням положень закону. Інваліди
та сім'ї, в яких є діти-інваліди, мають
переважне право на поліпшення житлових
умов в порядку, передбаченому чинним
законодавством.

Відповідач по справі - ОСОБА_4 є
інвалідом дитинства, перебуває на
обліку в управлінні праці та
соціального захисту населення
Запорізької міської ради по
Комунарському району і отримує
державну соціальну допомогу інвалідам
з дитинства 3-ої групи. За адресою:
АДРЕСА_1, кімн. НОМЕР_1 проживає з
народження та зареєстрована з 06.04.2011
року за вказаною адресою. Правила
користування гуртожитком не порушує,
заборгованість за житлово-комунальні
послуги відсутня.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

Як вбачається з матеріалів справи та
досліджених доказів представником
позивача не надано жодних належних,
допустимих та достатніх доказів щодо
незаконного та безпідставного
проживання відповідачів в кімнаті
НОМЕР_1 гуртожитку, який розташований
за адресою: АДРЕСА_1. Крім того,
позивачем не надано доказів щодо
пропонування саме ОСОБА_4, укласти з ТОВ
«СоцСфера» договір найму приміщення.

Таким чином, характер спірних
правовідносин свідчить про те, що
відповідачі використовують кімнату за
призначенням, правил проживання не
порушують, зареєстровані тривалий час
за даною адресою, відповідач ОСОБА_2
понад 25 років працює на автомобільному
заводі «Комунар» та інших
підприємствах, які стали
правонаступниками зазначеного заводу,
вселялась у гуртожиток як працівник
заводу, тобто приміщення їй видано у
зв'язку з виконанням трудових
обов'язків, які вона продовжує до
теперішнього часу.

За таких обставин у задоволенні
позовних вимог про виселення
відповідачів без надання іншого
житлового приміщення, на думку суду,
слід відмовити через їх не
обґрунтованість.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215 ЦПК України,
ст.814 ЦК України, ст.ст. 116, 125, 127, 129, 132 ЖК
України, п.п. 9, 10, 17 Примірного положення
про гуртожитки, затвердженого
Постановою Ради Міністрів УРСР №208 від
03.06.1986 року, ст. ст. 19, 20 Закону України
«Про забезпечення реалізації житлових
прав мешканців гуртожитків», ст.29
Закону України «Про основи соціальної
захищеності інвалідів в Україні», суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову Товариства з
обмеженою відповідальністю «СоцСфера»
до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про виселення без
надання іншого жилого приміщення -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Запорізької області
через Комунарський районний суд м.
Запоріжжя шляхом подання апеляційної
скарги на рішення суду протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Комунарського
районного суду

м. Запоріжжя
Р.С. Холод