Справа № 477/241/14-ц
Провадження № 2/477/377/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року Жовтневий районний
суд Миколаївської області у складі:
головуючої - судді
Семенової Л.М.,

при секретарі - Федоровській Л.А.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за договором
позики, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_1, третя особа - приватний
нотаріус Жовтневого нотаріального
округу Миколаївської області ОСОБА_5,
про визнання договору позики
нікчемним,

ВСТАНОВИВ:

28 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із позовною заявою, уточнивши
який, просить поновити йому строк
звернення до суду із цим позовом та
стягнути з відповідачки ОСОБА_3
заборгованість за договором позики від
08.07.2004 року в сумі 33647, 30 грн.

В обґрунтування цих вимог
вказував, що 8 липня 2004 року між ним та
ОСОБА_3 було укладено договір позики
грошових коштів в сумі 10 000 грн., що
посвідчено нотаріально. ОСОБА_3
зобов'язалася повернути позику до
21.07.2007 року, але до цього часу взяті на
себе зобов'язання не виконала. На його
неодноразові звернення ОСОБА_3
постійно просила про відстрочку
виконання договору, посилаючись на
хворобу та похилий вік. В грудні 2013 року
він письмово звертався до ОСОБА_3, але
відповіді не отримав. За вищевказаного,
просив стягнути з відповідачки на свою
користь борг за договором позики у
вищевказаній сумі.

В свою чергу, ОСОБА_3 звернулася до
суду із зустрічним позовом, в якому
просила визнати вищевказаний договір
позики, на який посилається ОСОБА_1,
нікчемним. В обґрунтування своїх вимог
вказувала на те, що дійсно в 2004 році
разом із ОСОБА_1 у приватного нотаріуса
ОСОБА_5 вони укладали договір оренди
земельної ділянки, будь-яких інших
договір із ОСОБА_1 вона не укладала,
ніяких грошей він нього не отримувала.
Також вказує на те, що договір
посвідчено за декілька місяців до дати
його підписання, як слідує зі змісту
договору, крім того його виконано на
бланку, що не відповідає даному виду
договорів. Посилаючись на вказане,
просила встановити нікчемність
вказаного договору, як такого, що є
недійсним в силу закону та спрямований
на незаконне заволодіння її майном.

В судовому засіданні позивач та
його представник ОСОБА_2 підтримали
позовні вимоги та підтвердили
обставини, викладені у позовній заяві.
У задоволенні зустрічних позовних
вимог просили відмовити.

Відповідачка ОСОБА_3 та її
представник позовні вимоги ОСОБА_1 не
визнали, посилаючись на те, що договору
позики ОСОБА_3 із ОСОБА_1 не підписувала
та підтримали вимоги за зустрічним
позовом. Посилаючись на порушення
публічного порядку укладення
вказаного договору та його направлення
на незаконне заволодіння майном
відповідачки за первісним позовом,
просили визнати його нікчемним.

Третя особа - приватний нотаріус
ОСОБА_5 пояснила, що 8 липня 2004 року нею
дійсно було посвідчено між сторонам по
справі договір позики грошових коштів.
Обидві сторони договору були присутні.
Договір нею зачитується вголос. Окрім
цього в той же день ОСОБА_3 було
посвідчено ще декілька правочинів,
однак договір оренди земельної ділянки
між цими сторонами не укладався.

На підтвердження цих пояснень
суду надано витяг з реєстру
нотаріальних дій, та копії документів,
на підтвердження укладених ОСОБА_3 на
ім'я ОСОБА_1 право чинів.

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору позики грошових
коштів від 8 липня 2004 року, ОСОБА_1 надав
ОСОБА_3 у позику грошові кошти в сумі 10
000грн., а позикодавець зобов'язалася
повернути таку ж суму грошових коштів
на умовах, визначених цим договором
(а.с. 5).

При цьому договір дійсно посвідчено 22
вересня 2003 року.

Щодо дати посвідчення договору позики,
нотаріус ОСОБА_5 пояснила, що вказана
помилка була допущена її помічником
при виготовленні проекту договору,
який було взято зі зразка іншого
договору, що посвідчувався саме 22.09.2003
року за № 2806, у зв'язку з чим і було
внесено виправлення щодо реєстрового
номеру договору. Також нотаріус
пояснила, що датою укладення договору є
дата його внесення до реєстру
правочинів, тобто 8 липня 2004 року та
підтвердила факт укладення
вищевказаного договору позики.

Представник відповідачки ОСОБА_3
посилаючись на порушення публічного
порядку укладення вказаного договору
просив встановити його нікчемним.

Відповідно до статті 228 ЦК України
правочин вважається таким, що порушує
публічний порядок, якщо він був
спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Правочин, який порушує
публічний порядок, є нікчемним.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 18 постанови "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
перелік правочинів, які є нікчемними як
такі, що порушують публічний порядок,
визначений статтею 228 ЦК України.

Такими є правочини, що посягають на
суспільні, економічні та соціальні
основи держави, зокрема: правочини,
спрямовані на використання всупереч
закону комунальної, державної або
приватної власності; правочини,
спрямовані на незаконне відчуження або
незаконне володіння, користування,
розпорядження об'єктами права
власності українського народу - землею
як основним національним багатством,
що перебуває під особливою охороною
держави, її надрами, іншими природними
ресурсами (стаття 14 Конституції
України); правочини щодо відчуження
викраденого майна; правочини, що
порушують правовий режим вилучених з
обігу або обмежених в обігу об'єктів
цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на
порушення інших об'єктів права,
передбачені іншими нормами публічного
права, не є такими, що порушують
публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею
228 ЦК України має враховуватися вина,
яка виражається в намірі порушити
публічний порядок сторонами правочину
або однією зі сторін. Доказом вини може
бути вирок суду, постановлений у
кримінальній справі, щодо знищення,
пошкодження майна чи незаконного
заволодіння ним тощо.

Обставини, які б дозволяли
кваліфікувати за ст.228 ЦК України
договір позики, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 відсутні.

Однією з підстав виникнення
зобов'язання є договір або інший
правочин (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України
серед загальних засад цивільного
законодавства є свобода договору, яка
означає, що сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагентів та визначенні умов
договору, тощо (ст.ст.6, 627 ЦК України).

Статтею 626 ЦК України визначено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови
(пункти), визначені на розсуд сторін і
погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства (ст.628 ЦК
України).

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК
України (ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Судом встановлено, що 8 липня 2004 року
між сторонами було укладено договір
позики в належній формі, отже сторони
дійшли згоди щодо усіх істотних умов
договору.

Однак, за умовами п.2 Договору
Позичальник зобов'язалася повернути
ОСОБА_1 позику готівкою до восьмого
липня дві тисячі сьомого року.

Проте із вказаним позовом ОСОБА_1
звернувся до суду із цим позовом лише 28
січня 2014 року та просив про поновлення
строку звернення, не вказуючи на
поважність причин такого пропуску.

В судовому засіданні позивач
вказував на те, що пропустив строки
звернення до суду через обіцянки
ОСОБА_3 добровільно сплатити борг.
Остання посилаючись на свій похилий
вік та стан здоров'я просила перенести
строки оплати.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Натомість позивачем будь-яких доказів
поважності причин пропуску строку
звернення до суду із цим позовом суду
не надано.

Копія листа надіслана ОСОБА_3 в грудні
2013 року про сплату боргу не може
слугувати доказом поважності причин
пропуску строку позовної давності,
адже надіслано боржнику вже поза цих
меж.

Більш того, обставини, на які
посилається позивач, суд не вважає
поважними та такими, що не перешкоджали
ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом
своїх прав.

Крім того, представник ОСОБА_3 в
судовому засіданні просив про
застосування строків позовної
давності.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено,
що якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі ст.256 ЦК України, позовна
давність - строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальний строк позовної давності у
три роки.

Відповідно до ч.5 ст.261 цього ж Кодексу,
за зобов'язаннями з визначеним строком
виконання, перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Зі змісту договору слідує, що
строк виконання договору настав 08.07.2007
року, отже позивач беззаперечно міг
скористатися своїм правом на судовий
захист до 9 липня 2010 року.

А відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК
України, сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові,
у зв'язку з чим заявлені вимоги не
можуть бути задоволені.

За наведено вище не підлягають
задоволенню і вимоги ОСОБА_3 про
визнання вищевказаного договору
позики нікчемним.

Керуючись ст.ст.11, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за
договором позики від 8 липня 2004 року
відмовити в повному обсязі.

У задоволенні вимог ОСОБА_3 за її
зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя
особа - приватний нотаріус Жовтневого
нотаріального округу Миколаївської
області ОСОБА_5, про визнання договору
позики від 08.07.2004 року, нікчемним, -
відмовити.

На рішення суду впродовж десяти днів з
дня його проголошення може бути подано
апеляційну скаргу до апеляційного суду
Миколаївської області через Жовтневий
районний суд.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Л.М.Семенова