печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

22 квітня 2014 року Печерський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Мельник А.В. ,

при секретарі - Мисік М. А.,

Борисенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві заяву
ОСОБА_2 про скасування рішення
Постійно діючого третейського суду при
Всеукраїнській громадській
організації "Право та обов'язок» в
складі судді Пуш М.М. від 13.07.2012 року
по справі № 276/12 за позовом Кредитної
спілки «Центр фінансових послуг» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

Заявник ОСОБА_2 05.06.2013 року звернувся
до суду із заявою в якій просить
скасувати зазначене рішення
третейського суду.

В обґрунтування заявлених вимог
зазначає, що справа не була підсудна
третейському суду в зв'язку з
відсутністю між сторонами третейської
угоди, а рішення суду є незаконним,
оскільки справа, в якій прийнято
рішення третейського суду не
відноситься до його компетенції
третейського суду.

В судове засідання особи, які беруть
участь у справі не з'явилися про час та
місце розгляду справи повідомлені
належним чином.

Заявник просив проводити розгляд
справи в його відсутності.

Представник Кредитної спілки "Центр
фінансових послуг" в заяві на адресу
суду просив суд залишити заяву без
розгляду в зв'язку з пропуском строку
звернення до суду та відмовити у
задоволенні заяви.

Дослідивши та матеріали справи, а також
матеріали третейської справи, суд
приходить до висновку, що заяву не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
рішенням Постійно діючого
третейського суду при Всеукраїнській
громадській організації "Право та
обов'язок» в складі судді Пуш М.М. від
13.07.2012 року по справі № 276/12 з
відповідача на користь позивача
стягнута заборгованість за кредитним
договором.

Заявник зазначає, що підставою для
скасування рішення третейського суду є
те, що справа не підвідомча
третейському суду.

Проте таке твердження заявника є
безпідставним.

Так, у змісті вступної частини Закону
України «Про захист прав споживачів»,
зазначено, що останній регулює
відносини між споживачами товарів,
робіт послуг та виробниками і
продавцями товарів, виконавцями робіт
і надавачами послуг різних форм
власності, встановлює права
споживачів, а також: визначає механізм
їх захисту та основи реалізації
державної політики у сфері захисту
прав споживачів.

Водночас з зазначеного змісту Закону
України «Про захист прав споживачів»
вбачається, що останнім встановлюються
права споживачів, а також визначаються
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів.

Разом з тим п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України
«Про захист прав споживачів» визначає,
що споживачем є фізична особа, яка
придбаває, замовляє, використовує або
має намір придбати чи замовити
продукцію для особистих потреб,
безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника.

Таким чином з вказаного вбачається, що
позивач не є споживачем відповідно до
змісту Закону України «Про захист прав
споживачів», а відповідно вказаний
закон не містить механізмів захисту
прав позивача, як споживача.

Такого ж висновку дійшов і Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ.

Вказаний висновок знайшов своє
відображення в п.3 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 30.03.2012 року яким визначено,
що відповідно до положень Закону
України "Про захист прав споживачів "
банк (кредитна спілка) не є споживачем.

В той же час п. 14 ч.1 ст. 16 Закону України
«Про третейські суди» встановлює, що
третейські суди в порядку,
передбаченому вказаним Законом, можуть
розглядати будь-які справи, що
виникають із цивільних та
господарських правовідносин, за
винятком справ у спорах щодо захисту
прав споживачів, у тому числі
споживачів послуг банку (кредитної
спілки).

Отже, зміст вказаної статі прямо
забороняє передавати на вирішення
третейського суду спори, щодо захисту
споживачами їх прав, а оскільки позивач
не є споживачем, то відповідно п. 14 ч. 1
ст. 16 Закону України «Про третейські
суди» не може бути застосований до
розглянутого в справі спору про захист
порушених прав позивача, і міг би бути
застосований лише щодо захисту
споживачами їх прав при отриманні
послуг від позивача.

Таким чином спір розглянутий Постійно
діючим третейським судом при ВГО
«Право та обов'язок» у справі
підвідомчий третейському суду.

Крім того, заявником не надано суду
доказів про те, що ним не підписувалась
додаткова угода до кредитного договору
№В-57/0052/0116/28 від 04.05.2011 року.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку про безпідставність заяви,
а тому відмовляє в її задоволенні.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст.
389-1- 389-6 ЦПК України,суд

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_2 про скасування рішення
Постійно діючого третейського суду
при Всеукраїнській громадській
організації "Право та обов'язок» в
складі судді Пуш М.М. від 13.07.2012 року
по справі № 276/12 за позовом Кредитної
спілки «Центр фінансових послуг» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором залишити без
задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
ухвала, якщо вона не скасована, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається до Апеляційного суду м. Києва
через Печерський районний суд м. Києва
протягом п'яти днів днів з дня
проголошення ухвали, а особою яка була
відсутня при проголошенні ухвали
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Суддя