У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І.,
Закропивного О.В.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
за касаційною скаргою публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Куйбишевського районного суду
Запорізької області від 15 березня 2013
року та рішення апеляційного суду
Запорізької області від 7 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернулося до суду із указаним позовом,
у якому просило стягнути із ОСОБА_3 на
свою користь заборгованість у розмірі
25 846 грн 59 коп. та судові витрати по
справі.

В обґрунтування позову зазначало, що
відповідно до укладеного між сторонами
кредитного договору від 19 квітня 2007
року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 10
тис. грн зі сплатою 24 % річних на суму
залишку заборгованості за кредитом з
кінцевим терміном повернення до 16
квітня 2010 року. У порушення норм закону
та умов договору відповідач
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, у зв'язку з
чим станом на 1 лютого 2013 року
утворилася заборгованість у сумі
25 846 грн 59 коп., з яких 3 954 грн 89 коп. -
заборгованість за кредитом, 11 734 грн 86
коп. - заборгованість по відсоткам за
користування кредитом, 450 грн -
заборгованість по комісії, 9 706 грн 84
коп. - пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за кредитним договором.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ
«ПриватБанк» просило задовольнити
позов.

Рішенням Куйбишевського районного
суду Запорізької області від 15
березня 2013 року позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість у розмірі
4 404 грн 89 коп. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат. У
задоволенні решти позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 7 листопада
2013 року рішення місцевого суду
скасовано і ухвалено нове рішення, яким
відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ
«ПриватБанк».

У касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та направити справу на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив із того, що є
доведеним факт укладення між сторонами
кредитно-заставного договору та
невиконання відповідачем його умов, що
призвело до виникнення заборгованості.
Оскільки позивачем пропущено строк
позовної давності за вимогами щодо
стягнення відсотків та пені, суд
відмовив у задоволенні позову у цій
частині.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що
кредитний договір укладено за
відсутності вільного волевиявлення
відповідача, оскільки останній його не
підписував, про що свідчить
почеркознавче дослідження № 143 від 28
жовтня 2013 року, проведене в межах
кримінального провадження,
розпочатого за заявою ОСОБА_3

Проте повністю погодитися із такими
висновками судів не можна з таких
підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Установлено, що 19 квітня 2007 року між ПАТ
КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір, згідно з
умовами якого останньому було надано
кредит у розмірі 10 тис. грн зі сплатою 24
% річних на суму залишку заборгованості
за кредитом з кінцевим терміном
повернення до 16 квітня 2010 року. У
результаті порушення позичальником
норм закону та умов договору станом на 1
лютого 2013 року утворилася
заборгованість у сумі 25 846 грн 59 коп., з
яких 3 954 грн 89 коп. - заборгованість за
кредитом, 11 734 грн 86 коп. -
заборгованість по відсоткам за
користування кредитом, 450 грн -
заборгованість по комісії, 9
706 грн 84 коп. - пеня за несвоєчасне
виконання зобов'язань за кредитним
договором.

15 березня 2013 року ОСОБА_3 подав до суду
заяву, у якій зазначив про те, що він
позов визнає частково, та просить
стягнути із нього суму заборгованості
за кредитом та по комісії, а в іншій
частині позову відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 174 ЦПК України до
ухвалення судового рішення у зв'язку з
відмовою позивача від позову або
визнанням позову відповідачем суд
роз'яснює сторонам наслідки
відповідних процесуальних дій,
перевіряє, чи не обмежений представник
сторони який висловив намір вчинити ці
дії, у повноваженнях на їх вчинення.

У порушення зазначеної вимоги
процесуального права, суд першої
інстанції визнав за можливе прийняти
письмову заяву відповідача про
часткове визнання позову, не
роз'яснивши при цьому йому наслідки
відповідної процесуальної дії. У
жодному судовому засіданні у суді
першої інстанції відповідач участі не
брав.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Отже, для застосування судом першої
інстанції позовної давності необхідна
заява відповідача, зроблена ним до
винесення рішення, якої у справі немає.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК
України суд першої інстанції на
вищезазначені положення закону та
обставини справи уваги не звернув, не
встановив дійсних прав і обов'язків
сторін, які випливають з кредитного
договору та дійшов передчасного
висновку про відмову в задоволенні
позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про
стягнення заборгованості по відсоткам
та пені у зв'язку з пропуском строку
позовної давності, яка застосовується
лише за наявності такої заяви сторони у
спорі.

Згідно зі ст. 129 Конституції України
основними засадами судочинства є
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Обгрунтовуючи свої доводи щодо
непідписання кредитного договору,
прокурор, який здійснював у суді
апеляційної інстанції представництво
інтересів ОСОБА_3, посилався на
висновки почеркознавчого дослідження
№ 143 від 28 жовтня 2013 року, проведеного в
межах кримінального провадження.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Однак, апеляційний суд у порушення
вимог ч. 2 ст. 59, а також ст. ст. 143,
212, 303 ЦПК України, оцінюючи указане
почеркознавче дослідження як
письмовий доказ, не врахував того, що
такий доказ повинен перевірятися судом
у порядку, передбаченому ЦПК України.

Ураховуючи, що судами не дотримані всі
вимоги процесуального закону, що
унеможливило встановлення фактичних
обставин справи, які мають значення для
правильного вирішення справи, ухвалені
судові рішення законними та
обґрунтованими визнати не можна, а тому
вони підлягають скасуванню з підстав,
передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Куйбишевського районного суду
Запорізької області від 15 березня
2013 року та рішення апеляційного суду
Запорізької області від 7
листопада 2013 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

О.В.
Закропивний

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко