Єдиний унікальний номер 229/267/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/3689/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі :

головуючого - судді Жданової В.С.

суддів
: Папоян В.В., Тимченко О.О.,

при
секретарі Забавіній М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну
справу за апеляційною скаргою
Державної казначейської служби
України на рішення Дружківського
міського суду Донецької області від 20
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до Державної казначейської
служби України, Шевченківського
районного управління МВС України в м.
Києві про відшкодування моральної
шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Дружківського міського суду
Донецької області від 20 березня 2014 року
частково задоволені позовні вимоги
ОСОБА_1 до Державної казначейської
служби України, Шевченківського
районного управління МВС України в м.
Києві про відшкодування моральної
шкоди, з відповідача на користь
позивача стягнуто моральну шкоду у
розмірі 53 592 грн.

В апеляційній скарзі Державна
казначейська служба України,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, неправильне застосування норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду,
ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог. В
обгрунтування доводів апеляційної
скарги посилається на те, що в рішенні
суду немає аналізу доказів спричиненої
моральної шкоди, а також аналізу
розрахунку її розміру. Зазначає, що
завдана шкода повинна
відшкодовуватися державою за рахунок
державного бюджету, а не державним
органом як юридичною особою, суд
безпідставно ототожнив кошти
державного бюджету України та кошти
Державної казначейської служби
України як юридичної особи. Вважає, що
справу необхідно було розглядати
тільки за участю прокурора.

При розгляді справи судом першої
інстанції встановлено, що 12 грудня 2008
року ОСОБА_1 було затримано заступником
начальника відділу БНОН
Шевченківського РУ ГУМВС України в м.
Києві за підозрою у вчиненні
правопорушення. 15 грудня 2008 року ОСОБА_1
затримано слідчим СУ ГУМВС в м. Києві
за підозрою у вчиненні злочину,
порушено стосовно неї кримінальну
справу за ознаками злочину,
передбаченого ст. 309 ч. 2 КК України,
притягнуто як обвинувачену та
пред'явлено обвинувачення у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 309 ч. 2 КК
України.

25 грудня 2008 року постановою
Шевченківського районного суду м.
Києва відмовлено у задоволенні
подання слідчого про обрання ОСОБА_1
запобіжного заходу у вигляді тримання
під вартою та обрано запобіжний захід
у вигляді підписки про невиїзд.

Постановою слідчого СВ
Шевченківського РУ ГУМВС України в м.
Києві від 21 серпня 2012 року кримінальна
справа, порушена відносно ОСОБА_1 за
ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст.
309 КК України закрита за відсутністю в
її діях вказаного складу злочину.
Запобіжний захід у вигляді підписки
про невиїзд, який був обраний щодо
ОСОБА_1, скасовано.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
незаконно перебувала під слідством з 15
грудня 2008 року по 21 серпня 2012 року,
тобто 3 роки 8 місяців та 6 днів, що
складає 44 місяці та 6 днів.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник Державної казначейської
служби України підтримала доводи
апеляційної скарги у повному обсязі.

Інші сторони у судове засідання не
з»явились, про час і місце розгляду
справи повідомлені належним чином, що
відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України є
підставою для розгляду справи без
участі сторін.( а.с. 67,68)

Заслухавши доповідь судді
апеляційної інстанції, пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
з додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги частково,
суд першої інстанції виходив з того, що
кримінальна справа стосовно ОСОБА_1
закрита на підставі п. 2 ст. 6 КПК за
відсутністю в її діях складу злочину,
тому ОСОБА_1 у зв»язку з незаконним
притягненням до кримінальної
відповідальності має право на
відшкодування за рахунок держави
шкоди, завданої незаконними діями
органів досудового слідства,
прокуратури і суду.

Такий висновок суду є вірним,
відповідає фактичним обставинам
справи і вимогам матеріального закону.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода,
завдана фізичній особі внаслідок її
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, відшкодовується
державою в повному обсязі незалежно
від вини посадових і службових осіб
органу дізнання, попереднього
(досудового) слідства, прокуратури або
суду. Право на відшкодування шкоди,
завданої фізичній особі незаконними
діями органів дізнання, досудового
слідства, прокуратури або суду, виникає
у випадках, передбачених законом.
Порядок відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури або суду, встановлюється
законом.

Стаття 1 Закону N 266/94-ВР від 01.12.94 "Про
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові незаконними діями
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду" (далі -
Закон) установлює випадки, умови та
порядок відшкодування шкоди, завданої
громадянинові внаслідок: незаконного
засудження, незаконного притягнення як
обвинуваченого, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
права громадян; незаконного
застосування адміністративного арешту
чи виправних робіт, незаконної
конфіскації майна, незаконного
накладення штрафу; незаконного
проведення оперативно-розшукових
заходів, передбачених Законами "Про
оперативно-розшукову діяльність", "Про
організаційно-правові основи боротьби
з організованою злочинністю" та іншими
актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій
цієї статті, завдана шкода
відшкодовується в повному обсязі
незалежно від вини посадових осіб
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду.

Згідно з Положенням про застосування
цього Закону (далі - Положення) право на
відшкодування шкоди у громадянина,
який був незаконно засуджений, виникає
у випадку повної його реабілітації.
Завдана громадянинові шкода
відшкодовується в повному обсязі
незалежно від вини посадових осіб
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду. Право на
відшкодування шкоди мають громадяни,
щодо яких незаконні дії, передбачені ч.
1 ст. 1 Закону, були здійснені після
набуття ним чинності, тобто після 16.01.95
р.

Відповідно до пп. 4 і 5 ст. 3 Закону
відшкодуванню громадянинові
підлягають: суми, сплачені
громадянином у зв'язку з наданням йому
юридичної допомоги; моральна шкода.

Передбачене ч. 5 ст. 4 Закону
відшкодування моральної шкоди
провадиться в разі, коли незаконні дії
органів дізнання, попереднього
слідства, прокуратури і суду завдали
моральної втрати громадянинові,
призвели до порушення його нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Моральною шкодою визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвели до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру. Питання відшкодування
моральної шкоди, передбачене ч. 1 ст. 13
Закону, за заявою громадянина
вирішується судом відповідно до
чинного законодавства в ухвалі, що
приймається згідно з ч. 1 ст. 12 Закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги
в частині відшкодування моральної
шкоди та визначивши її в розмірі 53 592
грн., суд врахував роз'яснення Пленуму
Верховного Суду, викладені в п. 9
постанови "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" від 31.03.95 N 4 (з
наступними змінами та доповненнями)
про те, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості. Визнаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд повинен наводити в рішенні
відповідні мотиви.

Висновок суду відповідає обставинам
справи, зазначеному Закону, ч. 7 ст. 1176 ЦК
України та п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 р. N 4 "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди", зокрема про те, що
повинен ураховуватися розмір
мінімальної заробітної плати, діючий
на час розгляду справи.

За таких обставин висновки суду першої
інстанції про те, що за основу
розрахунку приймається до уваги
розмір мінімальної заробітної плати на
час розгляду справи, який складає 1218
грн., є вірним.

Неспроможними є доводи апеляційної
скарги в тій частині, що в рішенні суду
відсутній розрахунок відшкодування
моральної шкоди. З мотивувальної
частини рішення суду вбачається, що
період перебування позивачки під
слідством складає 44 місяці, що
відповідачем не оспорюється : з 15.12.2008 р.
по 21.08.2012 року, тому вона має право на
відшкодування моральної шкоди за
вказаний період 44 місяці із розрахунку
1218 грн. мінімальної заробітної плати на
місяць ( а.с. 54).

Також надуманими є доводи апеляційної
скарги в тій частині, що суд першої
інстанції ототожнив кошти Державного
бюджету України з коштами Державної
казначейської служби України як
юридичної особи та стягнув грошові
кошти на користь позивачки з
Державного казначейства як юридичної
особи.

В резолютивній частині рішення
зазначено, що стягнення відшкодування
моральної шкоди проводиться за
рахунок коштів Державного бюджету
України шляхом списання коштів з
єдиного казначейського рахунку, що
перебуває у відповідності до вимог
вищеозначеного Закону.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, що призвело або могло призвести
до неправильного вирішення спору.

Ухвалене рішення відповідає вимогам
ст.213 ЦПК України, підстав для його
скасування за доводами скарги не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307,308,315 ЦПК України
апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної
казначейської служби України
відхилити.

Рішення Дружківського міського суду
Донецької області від 20 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга на неї може бути
подана до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді :