Номер провадження: 22-ц/785/2854/14
Номер справи місцевого суду: 500/386/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Косогор Г. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.04.2014 року

м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Косогор Г.О.

суддів Ісаєвої
Н.В., Комлевої О.С.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційними скаргами Державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торгівельний порт» та ОСОБА_2 на
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 23 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Державного підприємства «Ізмаїльський
морський торгівельний порт» (третя
особа - ОСОБА_3) про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
стягнення неотриманого прибутку,

встановила:

У січні 2013 р. ОСОБА_2 звернувся до суду
із даним позовом та просив стягнути з
Державного підприємства «Ізмаїльський
морський торговельний порт» у
відшкодування матеріальної шкоди,
завданої внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, - 1 991,30
грн. (витрати на медикаменти), у
відшкодування моральної шкоди - 5 000
грн., 5 278,20 грн. - неотриманий прибуток
через пошкодження автомобілю та 2 776
грн. - збір на обов'язкове державне
страхування при первинній державній
реєстрації транспортного засобу.

Свої вимоги ОСОБА_2 мотивував тим, що 01
вересня 2012 року у м. Ізмаїл ОСОБА_3,
керуючи автобусом марки «Ікарус», при
здійсненні своїх службових обов'язків,
під час руху не вибрав безпечний
інтервал, в результаті чого скоїв наїзд
на припаркований у правого краю
проїжджої частини належний позивачу на
праві власності автомобіль марки
«Шкода». Внаслідок ДТП транспортному
засобу заподіяно технічні пошкодження
у розмірі 72 085,17 грн. 49 490,00 грн. ОСОБА_2
було виплачено страховою компанією
«АХА Страхування». Рішенням
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 28 листопада 2012 р.
було стягнуто з ДП «ІМТП» залишок суми,
завданої пошкодженням автомобілю.
Оскільки вирішено питання лише в
частині відшкодування матеріальної
шкоди, завданої пошкодженням
автомобілю, ОСОБА_2 просив позовні
вимоги задовольнити.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 23 грудня 2013
року позов ОСОБА_2 було задоволено
частково:

Стягнуто з Державного підприємства
«Ізмаїльський морський торговельний
порт» на користь ОСОБА_2 3 000 грн. у
відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовлено.

На дане рішення була принесена
апеляційна скарга ОСОБА_2, в якій
ставиться питання про скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового рішення про
задоволення його позовних вимог у
повному обсязі.

Крім того, на рішення суду першої
інстанції була принесена апеляційна
скарга ДП «Ізмаїльський морський
торговельний порт», в якій ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційних скарг та заперечення на
них, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційні скарги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, 01
вересня 2012 року у м. Ізмаїл ОСОБА_3,
керуючи автобусом марки «Ікарус», д/з
НОМЕР_1, під час руху не вибрав
безпечний інтервал та відволікся від
керування, в результаті чого скоїв
наїзд на припаркований у правого краю
проїжджої частини автомобіль марки
«Шкода», д/з НОМЕР_2. Внаслідок вказаної
дорожньо-транспортної пригоди
автомобілю марки «Шкода» було
заподіяно технічні пошкодження.

Постановою Ізмаїльського
міськрайонного суду Одеської області
від 04 вересня 2012 р. ОСОБА_3 було визнано
винним у вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ст.124
КУпАП, та призначено адміністративне
стягнення у виді штрафу в сумі 425,00 грн.
Постанова суду не оскаржувалась.

ОСОБА_3, як встановлено судом першої
інстанції (і сторонами це не
заперечувалось), під час скоєння ДТП
знаходився із ДП «ІМТП» у трудових
відносинах.

Згідно свідоцтву про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3 від
12.05.2010р. транспортний засіб «Шкода», д/з
НОМЕР_2, належить ОСОБА_2

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 28 листопада
2012 р. було задоволено позовні вимоги
ОСОБА_2 в частині стягнення з ДП «ІМТП»
матеріальну шкоду, завдану внаслідок
пошкодження автомобілю.

Згідно положень ст. 1166 ЦК України
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного
суду України від 27 березня 1992р. №6 "Про
практику розгляду к судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди", розглядаючи позови про
відшкодування шкоди, суди повинні мати
на увазі, що шкода, заподіяна особі і
майну громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, і між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки -
незалежно від наявності вини.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України,
юридична або фізична особа відшкодовує
шкоду, завдану їхнім працівником під
час виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків.

Частина 2 статті 1192 ЦК України
передбачає, що розмір збитків, що
підлягають відшкодуванню потерпілому,
визначається відповідно до реальної
вартості втраченого майна або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі.

Разом з тим, внаслідок дії джерела
підвищеної небезпеки завдається шкода
таким особистим немайновим правам
фізичної особи, як право на життя та
здоров'я, у зв'язку з чим відшкодуванню
підлягає майнова шкода, завдана
каліцтвом, іншими ушкодженнями
здоров'я або смертю фізичної особи.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України, у зв'язку із
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізична особа має право на
відшкодування їй заробітку (доходу),
втраченого нею внаслідок втрати чи
зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодування
додаткових витрат, викликаних
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України
визначено, що моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями,
відшкодовується особою, яка її
завдала, за наявності її вини, крім
випадків, встановлених частиною другою
цієї статті.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.

З урахуванням викладеного, суд першої
інстанції дійшов вірного висновку щодо
відмови у задоволенні позову в частині
вимог щодо стягнення з відповідача
суми витрат, понесених ним на придбання
ліків; в частині відшкодування суми
неодержаних доходів та вимог позивача
щодо стягнення суми збору на
обов'язкове державне страхування при
первинній державній реєстрації
транспортного засобу в розмірі 2 776 грн.

Разом з тим, суд дійшов вірного
висновку щодо необхідності часткового
задоволення позовних вимог позивача в
частині відшкодування моральної шкоди,
завданої пошкодженням майна -
транспортного засобу, та, виходячи зі
встановлених обставин у справі,
враховуючи пояснення позивача з цього
питання та показання свідка ОСОБА_4,
стягнув з відповідача 3 000грн.

Клопотання про призначення
відповідної експертизи для можливості
встановлення розміру завданої
моральної шкоди з урахуванням
індивідуальних особливостей позивача,
суду не заявлялись.

Суд перевірив усі докази, які навели
сторони у підтвердження своїх вимог та
заперечень, навів у рішенні фактичні
обставини, які були встановлені судом
при розгляді справи, вірно застосував
правові норми, що регулюють ці
правовідносини, та зробив вірний
висновок про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2.

Судова колегія не приймає до уваги
вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 про
стягнення на його користь моральної
шкоди у сумі 5 000 грн., оскільки судом
першої інстанції було вірно враховано
п.4 Постанови Верховного Суду України
від 31 березня 1995 року «Про судову
практику у справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», згідно
якого у позовній заяві про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди має бути зазначено, у чому
полягає ця шкода, якими неправомірними
діями чи бездіяльністю її заподіяно
позивачеві, з яких міркувань він
виходив, зазначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

ОСОБА_2 у своїй позовній заяві не
зазначив розрахунку суми моральної
шкоди в розмірі 5 000 гривень, не
зазначив він цього і у своїй
апеляційній скарзі.

Будь-яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною справжнім
стражданням, а тому будь-який її розмір
може мати умовний вираз та бути
співмірним.

Із цього випливає, що суд зобов'язаний
приймати рішення про відшкодування
моральної шкоди, виходячи із засад
розумності, виваженості,
справедливості.

Крім того, судом першої інстанції було
враховано, що, якщо протиправна
поведінка викликала обурення,
роздратування, поганий сон, сльози,
тобто таку душевну рану, яку порівняно
легко і швидка можна загоїти, то
відшкодування грішми моральної шкоди
має виконати сатисфакційну функцію,
тобто бути актом кари і своєрідного
вибачення. Тому присудження судом за
образу суми грошей у розмірі, що в
декілька разів перевищує місячний
дохід потерпілого, є більш ніж спірним.
Відшкодування за моральну шкоду в цій
ситуації не може стати засобом
значного поліпшення матеріального
стану потерпілого.

Крім того, необґрунтованими є вимоги
апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо
стягнення з відповідача суми витрат,
понесених ним на придбання ліків у
розмірі 1 991, 30 грн., надавши при цьому у
підтвердження позовних вимог п'ять
квитанцій та листок огляду та
консультацій спеціалістами за 02
вересня 2012 р. без зазначення назви
лікарняної установи, прізвища лікаря,
відсутня печатка. Крім того, записи з
лівого боку вказаного листка щодо
вартості ліків, що рекомендовані, та
печатки аптеки, яка реалізує лікарські
засоби, квитанції у підтвердження
дійсності понесення витрат на
придбання ліків замінити не може. Тому
суд надані докази, як належні та
допустимі, прийняти не може.

Безпідставними є також вимоги ОСОБА_2 в
частині відшкодування суми
неодержаних доходів.

Виходячи зі змісту норм ст.1192 та ч. 2 ст.
22 ЦК України, суд за вибором
потерпілого може зобов'язати особу, яка
завдала шкоди майну, відшкодувати її в
натурі або відшкодувати завдані
збитки, зокрема, доходи, які особа могла
б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Так, позивач просив суд стягнути з
відповідача 5 287,2 грн. за неотриманий
прибуток, надавши у підтвердження
позовних вимог Протокол (угоду) про
намір від 20 серпня 2012 р., за яким позивач
бере на себе зобов'язання з доставки
щотижня товарів з Промринку « 7км» до
ринку м. Ізмаїл, за що буде отримувати
оплату в розмірі 1 000 грн. та розрахунок
прибутку із зазначенням витрат на
пальне, добових.

Проте, вказаний Протокол про намір від
20 серпня 2012 р. є попереднім і не
покладає на його учасників жодних
фінансових або юридичних зобов'язань,
про що свідчить п.4 цього протоколу.

Крім того, розмір шкоди розраховано
позивачем без урахування амортизації
автомобіля, сплати податків, витрат на
поточний ремонт, не вказано, з чого
позивач виходив, обираючи
розрахунковий період.

До того ж, відповідно до вимог чинного
законодавства України, перевезення
вантажів автомобільним транспортом
для інших осіб та справляння за це
коштів є за своїм змістом
підприємницькою діяльністю, яка
потребує державної реєстрації та
сплати встановлених чинним
законодавством України податків і
зборів. Крім того, відповідно до п. 25 ст.
9 Закону України «Про ліцензування
певних видів господарської
діяльності» - діяльність, пов'язана із
перевезенням вантажів автомобільним
транспортом, підлягає ліцензуванню і
її здійснення передбачає наявності
відповідної ліцензії.

Не може погодитись судова колегія з
вимогами позивача щодо стягнення суми
збору на обов'язкове державне
страхування при первинній державній
реєстрації транспортного засобу в
розмірі 2 776 грн., оскільки даних, що
пошкоджений транспортний засіб, який
належить позивачу, є фізично знищеним
(висновок експерта, спеціаліста), після
ДТП, тобто його ремонт є технічно
неможливим чи економічно
необгрунтованим, суду не надано.

Що стосуються вимог апеляційної скарги
Державного підприємства «Ізмаїльський
морський торгівельний порт» про
необхідність відмови у задоволенні
позову ОСОБА_2 про стягнення моральної
шкоди, то судова колегія зазначає
наступне.

Згідно п.3 Постанови Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичний чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Вивчивши матеріали справи, суд першої
інстанції, виходячи із засад
розумності, виваженості і
справедливості, надавши оцінку
зібраним по справі доказам, які
свідчать про характер, обсяг та
тривалість страждань, яких зазнав
позивач у зв'язку із завданою шкодою,
тяжкості вимушених змін у життєвих
стосунках, та інші негативні впливи на
його немайнові втрати, дійшов вірного
висновку, що на користь ОСОБА_2 слід
стягнути моральну шкоду у розмірі 3 000
гривень.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційних
скаргах не наведено.

Таким чином, судова колегія дійшла до
висновку, що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно
розглянув справу, дав належу оцінку
наданим доказам, постановив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 308, 313-315 ЦПК України,
судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Ізмаїльський морський
торгівельний порт» - відхилити.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 23 грудня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ Г.О. Косогор

Судді
___________________ О.С. Комлева

___________________ Н.В. Ісаєва