Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 квітня 2014 року Справа №607/1080/14-ц

Тернопільський міськрайонний суд
Тернопільської області в складі:

- головуючого - судді - Стельмащука П.Я.

- при секретарі - Гапій В.А.,

- за участю позивача - ОСОБА_1;

- представника позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в місті Тернополі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради про визнання незаконним
рішення та визнання права на
проживання,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із
позовом до виконавчого комітету
Тернопільської міської ради про
визнання незаконним та скасування
рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської ради від
30.11.2011р. №1993 «Про оформлення права
власності за Тернопільською міською
радою та реєстрацію квартири в якості
гуртожитку» в частині реєстрації в
якості гуртожитку виконавчого
комітету Тернопільської міської ради
двокімнатної квартири квартири
АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_1 права на
проживання в АДРЕСА_1.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що
30.11.2011р. відповідач прийняв рішення №1993
«Про оформлення права власності за
Тернопільською міською радою та
реєстрацію квартири в якості
гуртожитку», яким зареєстрував за
Тернопільською міською радою право
власності на двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1 та зареєстрував її в якості
гуртожитку виконавчого комітету
Тернопільської міської ради. Зазначене
рішення порушує права позивача на
житло, так як позивач проживає в даній
квартирі з 1992 року за згодою
квартиронаймача ОСОБА_3, іншого житла
не має. А також реєстрація в якості
гуртожитку окремої квартири в
багатоквартирному житловому будинку,
на думку позивача суперечить чинному
законодавству, а отже такий акт повинен
бути визнаний незаконним та
скасований.

В судовому засіданні позивач та її
представник ОСОБА_2 підтримали позовні
вимоги з підстав наведених у позовній
заяві та наданих суду усних поясненнях.
Зокрема, пояснили, що позивачка
правомірно проживає у АДРЕСА_1, так як
постійно проживала разом із наймачем
ОСОБА_3, поки він не поїхав у Черкаську
область, вела з ним спільне
господарство та вважала себе членом
сім'ї наймача.

Відповідач явку уповноваженого
представника в судове засідання
03.04.2014р. не забезпечив. В судовому
засіданні 31.03.2014р. представник позивача
подав письмове заперечення на позовну
заяву, в якому зазначено наступне.
Відповідач з посиланням на статті 3, 17
КАС України, вважає, що дана справа є
справою адміністративної юрисдикції, а
не цивільної. Також, відповідач вказує
на те, що з приводу спору між тими ж
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав є рішення суду, а саме
рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30.09.2013р., а
відтак провадження у даній справі слід
закрити. Окрім того, заперечує те, що
прийняття відповідачем рішення про
реєстрацію окремо взятої квартири в
багатоквартирному житловому будинку
суперечить чинному законодавству.
Просить відмовити у задоволенні позову
повністю.

В судове засідання 03.04.2014р. від міського
голови м. Тернополя надійшло письмове
клопотання про відкладення розгляду
справи, у зв'язку із тим, що представник
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради ОСОБА_4 не може з'явитись
на засідання, так як залучений до
проведення внутрішнього аудиту
архівного відділу Тернопільської
міської ради. Беручи до уваги те, що
згідно доданої до клопотання копії
розпорядження №122 від 24.03.2014р. планові
внутрішні аудити у виконавчих органах
міської ради будуть проводитись
протягом всього квітня 2014 року, а також
те, що ОСОБА_4 не є єдиним працівником
виконавчих органів Тернопільської
міської ради, який вправі представляти
інтереси відповідача (в структурі
Тернопільської міської ради існує
окреме управління правового
забезпечення), суд вважає причини
неявки представника відповідача не
поважними. З огляду на те, що
представник відповідача подав
письмові заперечення на позовну заяву,
заслухавши думку позивача, яка
заперечує щодо відкладення розгляду
справи, а також зважаючи на строк
розгляду справи обмежений статтею 157
ЦПК України, суд вважає за можливе
розглянути справу без участі
представника відповідача.

Дослідивши матеріали цивільної справи,
судом встановлено наступне.

Згідно листа комунального
житлово-експлуатаційного підприємства
«Житловик» №478 від 26.10.2011р., у
двокімнатній квартирі за адресою
АДРЕСА_1 з 26.04.1972р. були зареєстровані
наймач ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1) - померла
(дата смерті не відома) , ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_2) - помер ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.
Черкаси, ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4) та
пізніше був зареєстрований ОСОБА_7
(ІНФОРМАЦІЯ_4). З них, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 були зняті з реєстрації 28.05.1982р.
Відомостей про зняття з реєстрації
ОСОБА_3 даний лист не містить. Разом з
тим, слід відзначити, що у цьому ж листі
вказано про те, що відомості про смерть
ОСОБА_3 в м. Черкаси до підприємства
(КЖЕП «Житловик») не поступали.

Свідок ОСОБА_8, яка проживає в АДРЕСА_1,
повідомила, що позивач з початку
дев'яностих років минулого століття і
до цього часу безперервно проживає у
АДРЕСА_1. Спочатку позивач проживала
разом із ОСОБА_3, а потім без нього. Щодо
точного часу проживання позивачки
разом з ОСОБА_3 і без нього вказати не
змогла, так як події відбувались дуже
давно.

Рішенням виконавчого комітету
Тернопільської міської ради №1993 від
30.11.2011р. «Про оформлення права
власності за Тернопільською міською
радою та реєстрацію квартири в якості
гуртожитку» оформлено право власності
за Тернопільською міською радою на
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
зареєстровано дану квартиру в якості
гуртожитку виконавчого комітету
Тернопільської міської ради.

Згідно листа приватного підприємства
«Наш дім» №144 від 27.03.2014р., будинок за
адресою АДРЕСА_1 є житловим
багатоквартирним будинком. Даний
будинок 1973 року будівництва, зданий в
експлуатацію 1973 року, має 32 квартири.

Згідно витягу з Державного реєстру
речових прав на нерухоме майно №19876939
від 02.04.2014р., у державному реєстрі
відсутні відомості про речові права
ОСОБА_1 на нерухоме майно.

Відповідно до інформації з реєстру
прав власності на нерухоме майно №19877525
від 02.04.2014р., у реєстрі відсутні
відомості про права власності ОСОБА_1
на нерухоме майно.

Згідно довідки №171 виданої 27.02.2014р.
виконкомом Буцнівської сільської ради,
позивач в АДРЕСА_2 не проживає та не
зареєстрована. На території ради
жодного майна за позивачем не
зареєстровано.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 17.02.2012р. по справі №2-9169/11 у
задоволенні позову Тернопільської
міської ради до ОСОБА_1, яка діє в своїх
інтересах та в інтересах ОСОБА_9,
ОСОБА_10 про виселення відмовлено. В цій
частині дане рішення залишено без змін
рішенням апеляційного суду
Тернопільської області від 31.05.2012р.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 30.09.2013р. по справі №1915/16439/2012
у задоволенні позову ОСОБА_1 до
Тернопільської міської ради,
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради про визнання права
користування квартирою та скасування
рішення відмовлено. Зустрічний позов
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради задоволено. Зобов'язано
ОСОБА_1, ОСОБА_9 не чинити виконавчого
комітету Тернопільської міської ради
перешкод у користуванні квартирою
АДРЕСА_1, шляхом вивільнення квартири
АДРЕСА_1. Ухвалою апеляційного суду
Тернопільської області від 05.12.2013р.
рішення від 30.09.2013р. залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно ч. 3 статті 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Позивач як на підставу своїх вимог і
заперечень послалась на обставину
встановлену щодо неї в рішенні
Тернопільського міськрайонного суду
Тернопільської області від 17.02.2012р. по
справі №2-9169/11, а саме, те що вона
вселилась у вищевказану квартиру в 1992
році на прохання та за згодою ОСОБА_3

Дана обставина дійсно встановлена в
рішенні Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 17.02.2012р. по справі №2-9169/11, а
відтак не потребує доказування у даній
справі.

Щодо інших обставин, які
встановлювались щодо осіб позивача і
відповідача вищевказаними рішеннями
судів, сторони на них не посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
переконання про обґрунтованість
позовних вимог, підтвердження їх
матеріалами справи та необхідність
задовольнити позовні вимоги з
наступних мотивів.

Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Згідно статті 58 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень.

Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Відповідно до статті 3 Конституції
України, людина, її життя і здоров'я,
честь і гідність, недоторканність і
безпека визнаються в Україні найвищою
соціальною цінністю. Права і свободи
людини та їх гарантії визначають зміст
і спрямованість діяльності держави.
Держава відповідає перед людиною за
свою діяльність. Утвердження і
забезпечення прав і свобод людини є
головним обов'язком держави.

Статтею 47 Конституції України
визначено, що кожен має право на житло.

Загальна декларація прав людини від
10.12.1948р. передбачає право кожної людини
на такий життєвий рівень, який є
необхідним для підтримання здоров'я і
добробуту її самої та її сім'ї. У статті
25 Декларації зазначено, що необхідний
життєвий рівень забезпечує, зокрема,
житло. Аналогічне положення міститься
в пункті 1 статті 11 Міжнародного пакту
про економічні, соціальні і культурні
права від 16.12.1966р., в якому, крім
вказаного, закріплено обов'язок держав
- учасників Пакту вживати необхідних
заходів для забезпечення здійснення
такого права.

Відповідно до статті 310 ЦК України,
фізична особа має право на місце
проживання.

Статтею 29 ЦК України визначено, що
місцем проживання фізичної особи може
бути, зокрема, квартира.

Згідно ч. 2 статті 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні»,
реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України у
осіб, які вселилися до наймача,
виникають усі права й обов`язки за
договором найму жилого приміщення,
якщо особи постійно проживали разом із
наймачем і вели з ним спільне
господарство та були визнані членами
сім`ї наймача.

Відповідно до ч. 3 статті 64 ЖК України,
якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Крім того, особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім`ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім`ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між цими
особами, наймачем та членами його сім`ї,
які проживають з ним, не було іншої
угоди про порядок користування жилим
приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК України).

З урахуванням того, що рішення
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради про оформлення права
власності Тернопільської міської ради
на квартиру АДРЕСА_1 прийнято 30.11.2011р., а
позивачка живе в даній квартирі
безперервно з 1992 року і жодних
претензій щодо проживання до часу
прийняття оскаржуваного рішення до неї
не було, іншого житла немає, беручи до
уваги положення статей 3, 47 Конституції
України, статті 25 Загальної декларація
прав людини від 10.12.1948р., статті 11
Міжнародного пакту про економічні,
соціальні і культурні права від
16.12.1966р., статей 29, 310 ЦК України, в межах
заявлених позовних вимог, суд вважає,
що за позивачкою слід визнати право на
проживання в квартирі АДРЕСА_1.

Згідно статті 55 Конституції України,
кожному гарантується право на
оскарження в суді рішень, дій чи
бездіяльності органів державної влади,
органів місцевого самоврядування,
посадових і службових осіб.

Відповідно до статті 20 ЦК України,
право на захист особа здійснює на свій
розсуд. Нездійснення особою права на
захист не є підставою для припинення
цивільного права, що порушене, крім
випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 статті 21 ЦК України, суд
визнає незаконним та скасовує правовий
акт індивідуальної дії, виданий
органом державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Оспорюване рішення від 30.11.2011р., яким
зареєстровано вищевказану квартиру в
якості гуртожитку, відповідач прийняв
керуючись Житловим кодексом України,
Правилами обліку громадян, які
потребують поліпшення житлових умов, і
надання їм жилих приміщень, Примірним
положенням про гуртожитки, Тимчасовим
положенням про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно,
затвердженим наказом Міністерства
юстиції України №7/5 від 07.02.2002р.

Відповідно до статті 127 ЖК України, під
гуртожитки надаються спеціально
споруджені або переобладнані для цієї
мети жилі будинки.

Згідно п. 3 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого Постановою
Ради Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986р., під
гуртожитки надаються спеціально
споруджені або переобладнані для цієї
мети жилі будинки. Переобладнання
жилих будинків під гуртожитки
провадиться з дозволу виконавчого
комітету обласної, міської (міста
республіканського підпорядкування)
Ради народних депутатів. Не
допускається розміщення гуртожитків у
підвалах і цокольних поверхах, а також
використання під гуртожитки приміщень
у жилих будинках, призначених для
постійного проживання громадян.

Згідно листа приватного підприємства
«Наш дім» №144 від 27.03.2014р., будинок за
адресою АДРЕСА_1 є житловим
багатоквартирним будинком. Даний
будинок 1973 року будівництва, зданий в
експлуатацію 1973 року, має 32 квартири.

В свою чергу, в матеріалах справи не
міститься жодних доказів
переобладнання згаданого жилого
будинку під гуртожиток.

Таким чином, оспорюване рішення, в
частині реєстрації квартири в якості
гуртожитку, суперечить актам
цивільного законодавства, а саме
статті 127 ЖК України та п. 3 Примірного
положення про гуртожитки,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів УРСР №208 від 03.06.1986р, і
порушує інтереси позивачки. А відтак,
на підставі статті 55 Конституції
України, статті 21 ЦК України, дане
рішення у вказаній частині слід
визнати незаконним та скасувати.

Суд відхиляє заперечення відповідача
щодо того, що дана справа підлягає
розгляду в порядку адміністративного
судочинства, з огляду на наступне.

Згідно ч. 2 статті 2 КАС України, до
адміністративних судів можуть бути
оскаржені будь-які рішення, дії чи
бездіяльність суб'єктів владних
повноважень, крім випадків, коли щодо
таких рішень, дій чи бездіяльності
Конституцією чи законами України
встановлено інший порядок судового
провадження.

Відповідно до статті 15 ЦПК України,
суди розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Окрім того, п. 21 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №3 від 01.03.2013р. «Про деякі питання
юрисдикції загальних судів та
визначення підсудності цивільних
справ» визначено, що враховуючи
положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС,
не є публічно-правовим і розглядається
у порядку цивільного судочинства спір
між органом державної влади та/або
органом місцевого самоврядування
(суб'єктом владних повноважень) як
суб'єктом публічного права та суб'єктом
приватного права - фізичною особою, в
якому управлінські дії суб'єкта
владних повноважень спрямовані на
виникнення, зміну або припинення
цивільних прав фізичної особи. У такому
випадку це спір про право цивільне,
незважаючи на те, що у спорі бере участь
суб'єкт публічного права, а спірні
правовідносини врегульовано нормами
цивільного та адміністративного права.

Пунктом 24 цієї є Постанови зазначено,
що в порядку цивільного судочинства
розглядаються спори щодо права особи
на житло. Такі спори є житловими
(цивільними) спорами, незалежно від
участі у справі як відповідача суб'єкта
владних повноважень.

Враховуючи викладене та зміст позовних
вимог, а саме визнання права на
проживання та визнання незаконним і
скасування правового акта
індивідуальної дії, який порушує
житлові права позивача, дана справа
підлягає розгляду в порядку цивільного
судочинства.

Також суд відхиляє посилання
відповідача щодо того, що суд повинен
закрити провадження у даній справі, так
як існує судове рішення постановлене з
приводу спору між тими ж сторонами, про
той самий предмет і з тих самих підстав,
а саме рішення Тернопільського
міськрайонного суду Тернопільської
області від 30.09.2013р. по справі
№1915/16439/2012, залишене без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області, по справі за позовом ОСОБА_1 до
виконавчого комітету Тернопільської
міської ради про визнання права
користування квартирою та скасування
рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської ради №1993 від
30.11.2011р.

Відповідно до п. 2 ч. 1 статті 205 ЦПК
України, суд своєю ухвалою закриває
провадження у справі, якщо набрали
законної сили рішення суду або ухвала
суду про закриття провадження у справі
у зв'язку з відмовою позивача від
позову або укладенням мирової угоди
сторін, ухвалені або постановлені з
приводу спору між тими самими
сторонами, про той самий предмет і з тих
самих підстав.

Дана справа та справа №1915/16439/2012 є
тотожними лише щодо сторін, предмет і
підстави є різними.

Згідно статті 88 ЦПК України, з
відповідача на користь позивача слід
стягнути судові витрати, а саме 243,60 грн.
сплаченого при подачі позову судового
збору.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60-62, 88, 209, 212-215, 223,
294 Цивільно-процесуального кодексу
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до виконавчого комітету
Тернопільської міської ради про
визнання незаконним рішення та
визнання права на проживання -
задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати
рішення виконавчого комітету
Тернопільської міської ради від
30.11.2011р. №1993 «Про оформлення права
власності за Тернопільською міською
радою та реєстрацію квартири в якості
гуртожитку» в частині реєстрації в
якості гуртожитку виконавчого
комітету Тернопільської міської ради
двокімнатної квартири квартири
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право на проживання в
АДРЕСА_1.

Стягнути з виконавчого комітету
Тернопільської міської ради на користь
ОСОБА_1 243,60 грн. витрат по сплаті
судового збору.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Тернопільської
області через Тернопільський
міськрайонний суд шляхом подання
апеляційної скарги на рішення суду
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий

П.Я.Стельмащук