Номер провадження: 22-ц/785/3551/14
Номер справи місцевого суду: 521/3803/13-ц
Головуючий у першій інстанції Плавич
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Гайворонського С.П,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря
Жус І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання
угоди недійсною та витребування майна
із чужого володіння, за самостійним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною та
витребування майна з чужого
незаконного володіння, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Державний нотаріус
Другої одеської державної
нотаріальної контори Маслова Марія
В’ячеславівна,

встановила:

15 березня 2010 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5
та ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною
та витребування майна із чужого
володіння.

Свої вимоги мотивував тим, що на
підставі певного правовстановлюючого
документу квартира під №16 в будинку №7
по вулиці Гайдара у місті Одесі (далі -
спірна квартира) на праві приватної
власності належала ОСОБА_4 з 1965 року.
Протягом тривалого часу ОСОБА_4 з сім'єю
проживав за межами України, у спірній
квартирі проживала наймач ОСОБА_5

Але в 2010 році, після приїзду до України
та відвідування спірної квартири,
позивачу стало відомо, що в квартирі
проживає ОСОБА_6, ніяких речей та
меблів, належних ОСОБА_4, за цією
адресою не залишилось, право власності
на дану квартиру зареєстроване за
ОСОБА_6, яка придбала нерухомість у
ОСОБА_5 за відплатним правочином.

Пізніше ОСОБА_4 було виявлено, що між
ним та ОСОБА_5 в липні 2008 року був
укладений договір дарування, за яким
ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5 прийняла в
дар спірну квартиру. Проте ОСОБА_4
посилався на те, що договорів із ОСОБА_5
щодо відчуження спірної квартири не
укладав, подібних намірів не мав, після
з'ясування даних фактів звертався до
правоохоронних органів.

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в
якому просив визнати недійсним договір
дарування від 17 липня 2008 року, а також
витребувати спірну квартиру з
володіння ОСОБА_6 і повернути майно у
його власність.

Заочним рішення Малиновського
районного суду міста Одеси від 17 липня
2012 року заявлений позов був
задоволений, оспорюваний договір
дарування від 17 липня 2008 року визнано
недійсним, витребувано спірну квартиру
з володіння ОСОБА_6 та повернуто майно у
власність ОСОБА_4 (т.1, а.с. 151-154).

Ухвалою Малиновського районного суду
міста Одеси від 13 березня 2013 року
вказане заочне рішення скасовано та
призначено справу до розгляду в
загальному порядку (т.1, а.с. 208).

При новому розгляді справи первісні
вимоги ОСОБА_4 та правове обґрунтування
позову не змінювались.

Разом з тим, 26 вересня 2013 року із
самостійним позовом в рамках даної
цивільної справи до суду звернулась
ОСОБА_3 - дружина позивача ОСОБА_4, до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про визнання
угоди недійсною та витребування
спірної квартири з чужого незаконного
володіння, третьою особою, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, зазначила Державного
нотаріуса Другої одеської державної
нотаріальної контори Маслову М.В. (т.2,
а.с. 90-93).

Свої вимоги мотивувала тим, що з 1992 року
перебуває у шлюбі з ОСОБА_4 та їй стало
відомо про відчуження одним з подружжя
спірної квартири без її згоди як
фактичного співвласника. ОСОБА_3
свідчила, що дана квартира була набута
у власність ОСОБА_4 в період шлюбу з нею,
у зв'язку з чим відчуження квартири
повинно було відбуватись за наявності
її згоди, посвідченої у встановленому
законом порядку.

Посилаючись на зазначені обставини,
ОСОБА_3 просила визнати недійсним
договір дарування від 17 липня 2008 року, а
також витребувати спірну квартиру з
володіння ОСОБА_6 і повернути майно у
власність ОСОБА_4

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у відкрите
судове засідання не з'явились,
повідомлялися судом про розгляд даної
цивільної справи належним чином,
причини неявки суду не відомі, але від
представників сторін надійшли заяви
про підтримання первісного та
самостійного позову, відповідно з
клопотанням про розгляд справи за
відсутності сторін в порядку,
передбаченому ч.2 ст. 158 ЦПК України (т.2
а.с. 126-127).

Справа була розглянута у відсутність
відповідача ОСОБА_5

Відповідач ОСОБА_6 у відкрите судове
засідання не з'явилась, повідомлялась
судом про розгляд даної цивільної
справи, причини неявки суду не
повідомила, але від її представника
надійшла заява про заперечення проти
позовів, з клопотанням про розгляд
справи за відсутності сторони в
порядку, передбаченому ч.2 ст. 158 ЦПК
України (т.2 а.с. 124).

Нотаріус Маслова М.В. у відкрите судове
засідання не з'явилась, повідомлялась
судом про розгляд даної цивільної
справи, причини неявки суду не
повідомила, але від нотаріуса на адресу
суду надійшла заява про розгляд справи
за її відсутності (т.2 а.с. 133).

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 листопада 2013 року у
задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про задоволення її
позовних вимог, посилаючись на те, що
рішення суду ухвалено із порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

До суду апеляційної інстанції заявник
апеляційної скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не
з'явились, оскільки мешкають за межами
України, заяви про відкладення
розгляду справи суду не надавали.

Представник ОСОБА_4 та ОСОБА_3 - ОСОБА_8, а
також представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 (т.1,
а.с.215-218) до суду апеляційної інстанції
також не з'явились, будучи належним
чином повідомленими про час і місце
судового засідання.

Разом з тим, ОСОБА_8 надала суду заяву
про відкладення судового засідання
через її зайнятість у слідчих діях.

Враховуючи, що ОСОБА_8 не надала суду
доказів неможливості участі в судовому
засіданні та поважності причин своєї
відсутності, колегія суддів дійшла
висновку про необхідність розгляду
справи в її відсутність, відсутність
позивачів, відповідача ОСОБА_5, за
участю представника відповідача
ОСОБА_6 - ОСОБА_10, та на підставі наявних
у справі доказів.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із
того, що спірна квартира належала на
праві приватної власності ОСОБА_4, який
у встановленому законом порядку
здійснив її відчуження на користь
ОСОБА_5

При цьому, спірна квартира ніяким чином
не належала ОСОБА_3, а тому згоди
останньої на відчуження цієї квартири,
не вимагалось.

З таким висновком суду повністю
погоджується колегія суддів, з огляду
на наступні обставини.

Судом першої інстанції обґрунтовано
встановлено, що спірна квартира
належала на праві приватної власності
позивачу ОСОБА_4, що підтверджувалось
свідоцтвом про право власності від 15
жовтня 2002 року (а.с.9).

При цьому, як вбачається із матеріалів
справи та із позовної заяви ОСОБА_4,
фактично ОСОБА_4 придбав спірну
квартиру в 1965 році, оскільки саме в
цьому році ним особисто був повністю
виплачений пайовий внесок за спірну
квартиру (а.с.10).

Враховуючи, що позивач ОСОБА_4
зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 30 травня 1992
року, остання не набула права власності
на спірну квартиру, незважаючи на те, що
правовстановлюючий документ на
квартиру був отриманий ОСОБА_4 лише 15
жовтня 2002 року.

Такого висновку суд першої інстанції, з
чим погоджується і колегія суддів,
дійшов, з огляду на наступні обставини.

Так, пай за спірну квартиру був
виплачений ОСОБА_4 в 1965 році, в той час
як діючий Цивільний кодекс України та
Сімейний кодекс України набули
чинності з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом
нормативно-правовий акт не має
зворотної дії у часі, що свідчить про
те, що до кожних подій, факту чи
відносин має застосовуватись той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказані подія,
факт чи відносини мали місце. Принцип
незворотності дії
нормативно-правового акту в часі
закріплений в ст. 58 Конституції
України, в якій зазначено, що закони та
інші нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі, крім випадків,
коли вони пом'якшують або скасовують
відповідальність особи.

З підстав викладеного, обставини
набуття права власності на спірну
квартиру підлягають оцінці за нормами
Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР та Закону
України «Про власність», які діяли на
час реєстрації шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_3

У відповідності до ст. 12 Закону України
«Про власність» праця громадян є
основою створення і примноження їх
власності. Громадянин набуває права
власності на доходи від участі в
суспільному виробництві,
індивідуальної праці, підприємницької
діяльності, вкладення коштів у
кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

Статтею 15 Закону України «Про
власність» передбачено, що член
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Таким чином, ОСОБА_4 став власником
спірної квартири в 1965 році.

Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Разом з тим, згідно ст. 24 КпШС УРСР,
майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

Роздільним майном кожного з подружжя є
також речі індивідуального
користування (одяг, взуття тощо), хоча б
вони і були придбані під час шлюбу за
рахунок спільних коштів подружжя, за
винятком коштовностей та предметів
розкоші. Кожний з подружжя самостійно
володіє, користується і
розпоряджається належним йому
роздільним майном.

Отже, отримання ОСОБА_4 свідоцтва про
право власності на спірну квартиру в 2002
році жодним чином не свідчить про її
придбання за спільні кошти подружжя
ОСОБА_4, а є лише документальним
оформленням прав власності ОСОБА_4, яке
виникло ще в 1965 році.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_3 є
необґрунтованими, оскільки за законом
ОСОБА_4 вважається власником майна з
моменту повної виплати пайового
внеску, тобто з 1965 року, в той час як
шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений
30 травня 1992 року (а.с.19).

Що стосується позовних вимог ОСОБА_4
щодо визнання недійсним договору
дарування спірної квартири на ім'я
ОСОБА_5, то суд також дійшов
обґрунтованого висновку про
безпідставність цих вимог, з огляду на
наступні обставини.

Згідно договору найму від 23 червня 2008
року, наймодавець ОСОБА_4 передав в
тимчасове безоплатне користування
наймачеві ОСОБА_5 спірну квартиру
(а.с.12).

Відповідно до договору дарування від 17
липня 2008 року, посвідченого державним
нотаріусом Другої одеської державної
нотаріальної контори Масловою М.В., під
реєстровим №1-3121, ОСОБА_4 подарував, а
ОСОБА_5 прийняла в дар спірну квартиру
(а.с.15).

Право власності ОСОБА_5 за вказаним
правочином було зареєстроване в
електронному Реєстрі прав власності на
нерухоме майно, про що свідчить
відповідна відмітка на самому
документі, а також Витяг про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№24012144 від 21 липня 2008 року.

В подальшому, відповідно до договору
купівлі-продажу від 23 листопада 2009
року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_11, під
реєстровим №1195, ОСОБА_5 продала, а
ОСОБА_6 купила спірну квартиру (а.с.17-18).

Не заперечуючи проти самого факту
відчуження квартири на користь ОСОБА_5,
правова позиція позивача ОСОБА_4
ґрунтується на тому, що відповідний
правочин був вчинений під впливом
помилки, тобто оформлюючи та
підписуючи документи, в тому числі в
нотаріальній конторі, ОСОБА_4 вважав,
що підписує нову довіреність,
аналогічну за змістом довіреності від
11 вересня 2006 року щодо права
розпорядження грошовим банківським
внеском.

Однак, перевіривши зазначені докази
позивача ОСОБА_4, суд обґрунтовано
встановив, що вони є безпідставними і
повністю спростовуються матеріалами
справи.

Так, окрім підписання самого договору,
ОСОБА_4 було складено нотаріусу заяву, в
якій він заявив, що зазначена в
договорі квартира не є спільною
власністю та придбана особою поза
шлюбом, що з моменту придбання квартири
в шлюбі він не перебуває, що малолітні
чи неповнолітні діти в квартирі не
зареєстровані та не проживають тощо.
При цьому дарувальником надавались
нотаріусу і інші документи,
представлення яких обумовлено саме
природою правочину, що вчинявся, а саме:
технічний паспорт на квартиру від 27
вересня 2002 року, довідка ЖБК
«Ленінський-3» від 24 серпня 2002 року про
сплату паю за квартиру, свідоцтво про
право власності на квартиру від 15
жовтня 2002 року, витяг з реєстру прав
власності на нерухому майно від 16 липня
2008 року (з примітками про майбутнє
відчуження об'єкту нерухомого майна),
довідка про відсутність заборон по
квартирі від 17 липня 2008 року (а.с.51-65).

Жоден із зазначених документів був би
непотрібним у разі, якщо б ОСОБА_4
видавав би лише нову довіреність на
ім1я ОСОБА_5

Зазначеними обставинами повністю
спростовуються доводи ОСОБА_4 щодо його
помилки щодо характеру правочину при
відчужені спірної квартири.

Крім того, спірні обставини набуття
ОСОБА_5 права приватної власності на
спірну квартиру перевірялись
правоохоронними органами. За
результатами перевірки Малиновським
РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області
було відмовлено в порушенні
кримінальної справи, про що свідчить
постанова від 31 березня 2009 року,
зокрема з тих підстав, що між сторонами
виникли цивільно-правові відносини.
Разом з тим, при проведенні перевірки
було встановлено наявність між ОСОБА_4
та ОСОБА_5 фактичних шлюбних відносин
на період оформлення договору
дарування, що сформульовані як
«цивільний шлюб», у зв'язку з чим ОСОБА_5
проживала в спірній квартирі.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст. 202 ЦК
України правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Правочини можуть бути
односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ст. 229 ЦК України,
якщо особа, яка вчинила правочин,
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінність або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. У
разі визнання правочину недійсним
особа, яка помилилася в результаті її
власного недбальства, зобов'язана
відшкодувати другій стороні завдані їй
збитки. Сторона, яка своєю необережною
поведінкою сприяла помилці,
зобов'язана відшкодувати другій
стороні завдані їй збитки.

Однак, матеріали справи не містять
доказів того, що оспорюваний правочин
був вчинений ОСОБА_4 під впливом
помилки щодо його правової природи,
сутності і правових наслідків. Навпаки,
матеріали справи свідчать про те, що
сторони оспорюваного правочину
вчинили усвідомлені дії, які з одного
боку засвідчують їх бажання укласти
саме договір дарування, а з іншого -
спрямовуються на виконання укладеного
договору та настання тих правових
наслідків, що обумовлюються таким
договором.

Таким чином, враховуючи, що суд не
встановив передбачених законом
підстав для задоволення відповідних
базових вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо
визнання недійсним договору дарування
від 17 липня 2008 року, то зазначені
обставини свідчать про відсутність
підстав для задоволення похідних вимог
сторін щодо витребування спірної
квартири від ОСОБА_6 у власність ОСОБА_4

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
зустрічних позовних вимог та доводів
апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів
дійшла висновку про законність і
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, доводи апеляційної скарги його не
спростовують, рішення ухвалено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права, у зв'язку з чим
апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржуване рішення суду залишити без
змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 28 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко