АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2921/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шестакова З. С. Доповідач -
Єлізаренко І.А. Категорія 57
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Гайдук В.І.,
Калиновського А.Б.

при секретарі - Сінченко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 28 січня
2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Виконавчого комітету Нікопольської
міської ради, Нікопольської
міжрайонної прокуратури, Комунального
закладу «Нікопольська міська
психоневрологічна лікарня»
Дніпропетровської обласної ради про
реабілітацію внаслідок репресій,
видачі довідок про реабілітацію,
припинення карткових історій хвороби
та відшкодування маральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
з позовом до Виконавчого комітету
Нікопольської міської ради,
Нікопольської міжрайонної
прокуратури, Комунального закладу
«Нікопольська міська
психоневрологічна лікарня»
Дніпропетровської обласної ради про
реабілітацію в наслідок репресій,
видачі довідок про реабілітацію,
припинення карткових історій хвороби
та відшкодування маральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог, які
в ході судового розгляду справи
уточнювалися, позивач посилався на те,
що він незаконно та з політичних
мотивів за період з березня 1983 рік по
серпень 1990 рік неодноразово примусово
поміщався на стаціонарне лікування до
Нікопольської міській
психоневрологічної лікарні,
Дніпропетровської обласної
психоневрологічної лікарні та
Гейковської обласної
психоневрологічної лікарні. Вважає, що
підставами для примусового поміщення
до психоневрологічних лікарень були
його звернення до правоохоронних
органів зі скаргами щодо незаконного
звільнення його з роботи з управління
«Мегионенергонафта» виробничої
структури Виробничого об»єднання
«Нижньовартовськнафтогаз»,
примусового поміщення до
Нижньовартовського
психоневрологічного диспансеру і
Тюменського обласного
психоневрологічного диспансеру та
намагання визнати його недієздатним.
Внаслідок даних неправомірних дій
Нікопольська міська психоневрологічна
лікарня визнала його інвалідом 2 групи,
незаконно завела на нього історію
хвороби, яка є джерелом загрози його
здоров»ю, життю його та його родичів, а
також їх майну, тому позивач просив суд
припинити історію його хвороби у КЗ
«Нікопольська міська
психоневрологічна лікарня»
Дніпропетровської обласної ради,
видати йому довідку, як реабілітованій
особі, щодо якої з політичних мотивів
застосовувалися примусові заходи
медичного характеру та стягнути з
відповідачів на його користь заподіяну
йому їх неправомірними діями моральну
шкоду в розмірі 150000 грн. та вилучити з
КЗ «Нікопольська міська
психоневрологічна лікарня»
Дніпропетровської обласної ради його
історію хвороби.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 січня 2014 року ОСОБА_2 в
задоволені позову відмовлено.

Ухвалою Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від від 04 березня 2014 року
виправлено описку в вищезазначеному
рішенні суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на
порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу відхилити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач, звернувшись до суду зі
вказаними позовними вимогами,
посилався на те, що керівництво
Орловської області РФ використало його
інвалідність другої групи, спробу
визнати його недієздатним Мегіонським
міським судом для того, щоб позбавити
його власності за законом
реабілітованих батьків, недопущення
його повернення до Росії, поновлення
громадянства Росії (а.с.1, 2, 20, 21, 119-121).

За заявою ОСОБА_2 Нікопольською
міжрайонною прокуратурою
Дніпропетровської області проводилася
перевірка щодо примусового поміщення
його до психоневрологічних лікарень,
та не було встановлено фактів
застосування до ОСОБА_2 примусових
заходів медичного характеру, в тому
числі з політичних мотивів. Однак, не
було підстав вважати позивача
реабілітованою особою відповідно до
ст. 1 Закону України «Про реабілітацію
жертв політичних репресій на Україні»
(а.с. 74, 98).

Крім того, Комісія обласної ради з
питань поновлення прав реабілітованих
за заявою ОСОБА_2 розглядала питання
щодо його реабілітації та своїм
рішенням за № 17/3 від 27 березня 2009
встановила, що ОСОБА_2 не може бути
реабілітованим, так як до нього не були
застосовані заходи медичного
характеру з політичних мотивів.
Зазначене рішення ОСОБА_2 не
оскаржував.

З матеріалів справи вбачається на
неодноразові звернення позивача до
Генеральної прокуратури РФ,
прокуратури Ханти-Мансійського
Автономного округу РФ, прокуратури
Орловської області РФ йому надавалися
відповіді (а.с. 12-17, 76-79).

17 квітня 1991 року ВР УРСР прийнято
Закону України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні», яким
ліквідувалися наслідки беззаконня,
допущені з політичних мотивів до
громадян України, поновлюються їх
права, встановлюються компенсація за
незаконні репресії та пільги
реабілітованим.

Відповідно до ст. 1 Закону України
«Про реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» визначено,
зокрема, вважати реабілітованими осіб,
які з політичних мотивів були
необґрунтовано засуджені судами або
піддані репресіям позасудовими
органами, в тому числі «двійками»,
«трійками», особливими нарадами і в
будь-якому іншому позасудовому
порядку, за вчинення на території
України діянь, кваліфікованих як
контрреволюційні злочини за
кримінальним законодавством України
;до набрання чинності Законом СРСР «Про
кримінальну відповідальність за
державні злочини» від 25 грудня 1958 року,
за винятком осіб, зазначених у ст. 2
цього Закону.

Статтею 2 вказаного вище Закону
визначено коло осіб, які не підлягають
реабілітації.

Відповідно до ч. 4 ст. 1 Закону
України «Про реабілітацію жертв
політичних репресій на Україні»
реабілітації підлягають особи, щодо
яких з політичних мотивів застосовано
примусові заходи медичного характеру.

Порядок застосування цієї статті
визначено статтею 7 цього Закону,
відповідно до якої наявність підстав
для визнання особи такою, що підлягає
або не підлягає реабілітації покладено
на органи прокуратури. Органами
прокуратури видається довідка на
реабілітованих осіб або прокурор
надсилає до суду справу з висновком про
наявність підстав для визнання особи
такою, що згідно зі статтею 2 цього
Закону не підлягає реабілітації.

З матеріалів справи вбачається, що
Нікопольський МВ ГУМВС України в
Дніпропетровській області проводив
перевірку заяв ОСОБА_2 щодо фактів
застосування до нього репресій
органами державної влади м. Нікополя, а
також вилучення картки історії хвороби
з лікарні Нікопольського
психоневрологічного диспансеру,
Дніпропетровській обласній
психоневрологічній лікарні та
Гейковській обласній
психоневрологічній лікарні, та було
відмовлено в порушенні кримінальної
справи на підставі ст. 6 ч. 1 п. 2 КПК
України.

Згідно висновку про
обґрунтованість прийнятого рішення
від 19 червня 2009 року, затвердженого
Нікопольським міжрайонним прокурором,
рішення о/у СДСБЕЗ Нікопольського МВ
ГУМВС України в Дніпропетровській
області Сергеєнко В.П. щодо винесення
постанови про відмову в порушенні
кримінальній справі на підставі ст. 6 ч.
1 п. 2 КПК України було визнано законним
та обґрунтованим.

Видача відповідних довідок про
реабілітацію осіб Законом України «Про
реабілітацію жертв політичних
репресій на Україні» покладена на
органи прокуратури, які в даному
випадку не встановили підстав вважати
ОСОБА_2 реабілітованою особою.

З матеріалів справи вбачається
ОСОБА_2 з 1983 року перебуває на
диспансерному обліку в КЗ
«Нікопольська міська
психоневрологічна лікарня»
Дніпропетровської обласної ради та
йому була встановлена 2 група
інвалідності безстроково (а.с.31, 32).

Для зняття ОСОБА_2 з диспансерного
обліку, йому було запропоновано
провести стаціонарну психіатричну
експертизу в Дніпропетровській
обласній психоневрологічній лікарні,
однак, ОСОБА_2 відмовився, що
підтвердив в суді першої інстанції.

У ч.2 ст.16 ЦК України визначено
способи захисту цивільних прав та
інтересів, якими можуть бути:1) визнання
права; 2) визнання права недійсним; 3)
припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов»язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконним рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб. Суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

У відповідності до ст.13 Закону
України «Про порядок відшкодування
шкоди, завданої громадянинові
незаконними діями органів дізнання,
досудового слідства, прокуратури і
суду» питання про відшкодування
моральної шкоди за заявою громадянина
вирішується судом відповідно до
чинного законодавства в ухвалі, що
приймається згідно з частиною першою
статті 12.

В ст.12 вказаного Закону зазначено,
що справи даної категорії
розглядаються відповідно до положень
цивільного процесуального
законодавства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається,
доказів, які б доводили порушення прав
позивача діями відповідачів внаслідок
чого йому була завдана моральна шкода,
ОСОБА_2 суду не надав.

За таких обставин, враховуючи
вищевикладене колегія суддів вважає,
що суд правильно відмовив ОСОБА_2 в
задоволені його позовних вимог.

Приведені в апеляційній скарзі
доводи зводяться до тлумачення діючого
законодавства, незгоди з рішенням суду,
переоцінки висновків рішення суду та
не спростовують правильність рішення
суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що
спростовують правильність рішення
суду апелянтом не наведено, тому
рішення суду підлягає залишенню без
змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді