Справа №476/1386/13-ц 07.04.2014 07.04.2014 07.04.2014
Провадження №22-ц/784/944/14
Суддя першої інстанції Чернякова Н.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду
Ухвала

Іменем України

07 квітня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

з секретарем судового засідання
Бакутою Т.В.,

за участі: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представників відповідача -
Райчука В.В. та Вуїв О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Єланецького районного суду
Миколаївської області від 12 лютого 2014
року, ухваленого за позовом ОСОБА_2 до
Фермерського господарства «Лілія»,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору -
Реєстраційна служба Єланецького
районного управління юстиції
Миколаївської області, про визнання
недійсними договору оренди землі та
додаткової угоди до договору оренди, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_6
звернулись до суду з позовом до
Фермерського господарства «Лілія»
(далі - ФГ «Лілія») про визнання
недійсними договорів оренди землі та
додаткових угод до них.

Ухвалою Єланецького районного суду
Миколаївської області від 17
грудня 2013 року позовні вимоги
позивачів роз'єднано в окремі
провадження (а.с.25).

В даній справі розглядається позов
позивача ОСОБА_2 до ФГ «Лілія».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що вона на підставі державного акту на
право приватної власності на землю є
власником земельної ділянки для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
площею 8,16 га, розташованої в межах
території Возсіятської сільської ради
Єланецького району Миколаївської
області.

17 грудня 2007 року між нею та
відповідачем було укладено договір
оренди вищезазначеної земельної
ділянки, строком на 5 років.

17 січня 2008 року Єланецький
реєстраційний округ (офіс) МРФ ДП
«Центр ДЗК» зареєстрував цей договір у
Державному реєстрі земель, вчинивши
відповідний запис під номером 09.

У грудні 2012 року вважаючи, що термін дії
договору закінчується
саме 17 січня 2013 року, вона повідомила
відповідача про намір використовувати
землю самостійно. Проте дізналася, що
додатковою угодою до договору оренди
землі від 15 березня 2009 року продовжено
термін дії договору оренди на 25 років.
Але, при укладенні такої додаткової
угоди, домовленість була лише щодо
зміни розміру орендної плати, а умови
стосовно продовження строку дії
договору оренди між сторонами не
узгоджувалися.

До того ж зазначала, що спірний договір
не містить умов щодо збереження стану
об'єкта оренди, які є істотними умовами,
відповідно до ст.15 Закону України «Про
оренду землі», в редакції, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин.

В подальшому позивач доповнила позовні
вимоги, зазначивши, що укладений
договір оренди землі та додаткова
угода не можуть вважатися дійсними,
оскільки не містять і інших істотних
умов, які відповідно до ст.15
Закону України від 06 жовтня 1998 року
№161-ХІV «Про оренду землі» є
обов'язковим для договорів оренди
землі. Зокрема, договір не містить
відомостей, щодо обчислення орендної
плати з врахуванням її індексації, а
також в ньому чітко передбачено, що
розмір орендної плати сторонами не
переглядається, що, на думку позивача, є
незаконним.

Посилаючись на виписані обставини та
положення чинного земельного
законодавства, ОСОБА_2 просила позов
задовольнити.

Рішенням Єланецького районного суду
Миколаївської області від 12
лютого 2014 року у позові ОСОБА_2
відмовлено за його безпідставністю.

ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального та
процесуального права, просила його
скасувати та ухвалити нове рішення -
про задоволення позову.

Апеляційну скаргу слід відхилити,
оскаржене рішення суду першої
інстанції залишити без змін, оскільки
суд постановив його з додержанням норм
матеріального й процесуального права.

Відмовляючи позивачу у позові,
районний суд виходив з того, що
оспорюванні угоди, дійсно, містять не
усі істотні умови, передбачені
ч.1 ст.15 Закону України «Про
оренду землі», проте це ніяким чином не
порушує права та інтереси позивача, а
тому його вимоги не можуть бути
задоволені лише з формальних підстав.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області, в межах доводів
апеляційної скарги, погоджується з
обставинами та правовідносинами,
встановленими судом першої інстанції,
його висновки щодо них та результату
вирішення справи вважає вірними,
обґрунтованими й законними.

Так, відносини, пов'язані з орендою
землі, регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України «Про оренду землі» (в
редакції, яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин), а також іншими
нормативно-правовими актами,
прийнятими відповідно до них, а також
договором оренди земельної ділянки.

Статтею 41 Конституції України
передбачено, що кожен має право
володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності. Право приватної
власності набувається в порядку,
визначеному законом. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

За правилами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків є договори та інші
правочини.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору.

В силу ч.2 ст.792 ЦК України відносини
щодо найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються
відносини, пов'язані з орендою землі, є
Закон України «Про оренду землі» від 06
жовтня 1998 року №161-XIV.

За змістом ст.ст.18, 20 Закону України
«Про оренду землі» (у редакції, яка була
чинною на момент виникнення спірних
правовідносин) укладений договір
оренди землі підлягає державній
реєстрації.

Державна реєстрація договорів оренди
землі проводиться у порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є:

· об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки);

· строк дії договору оренди;

· орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату;

· умови використання та цільове
призначення земельної ділянки, яка
передається в оренду;

· умови збереження стану об'єкта
оренди;

· умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю;

· умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві;

· існуючі обмеження (обтяження)
щодо використання земельної ділянки;

· визначення сторони, яка несе
ризик випадкового пошкодження або
знищення об'єкта оренди чи його
частини;

· відповідальність сторін.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
названою статтею, а також порушення
вимог ст.ст. 4-6,11,17,19 зазначеного Закону
є підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також для
визнання договору недійсним
відповідно до закону.

В той же час, вирішуючи питання про
дійсність договору оренди землі, судам
необхідно брати до уваги положення ст.3
ЦПК України та 15 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною першою ст.15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси.

З врахуванням цього, вирішуючи спори
даної категорії слід установлювати, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, у
зв'язку з відсутністю в договорах
оренди зазначених умов, їх істотності,
а також, в чому саме полягає порушення
законних прав позивачів і, залежно від
установленого, вирішити питання про
задоволення позовних вимог або відмову
в їх задоволенні.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року №6-94цс13 та, в силу
положень ст.360-7 ЦПК України, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено районним судом
ОСОБА_2 є власником земельної ділянки,
переданої для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
площею 8,16 га та розташованої в межах
території Возсіятської сільської ради
Єланецького району Миколаївської
області на підставі державного акту на
право приватної власності на землю від
10 серпня 2002 року (а.с.9).

17 січня 2008 року у Єланецькому
реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП
«Центр ДЗК» було зареєстровано договір
оренди вищезазначеної земельної
ділянки між орендодавцем ОСОБА_2 та
орендарем ФГ « Лілія», який укладено 17
грудня 2007 року строком на 5 років
(а.с.11-12).

15 березня 2009 року між ОСОБА_2 та ФГ
«Лілія» укладено додаткову угоду до
договору оренди землі від 17 грудня 2007
року, якою внесені зміни до договору
оренди землі: в п.8 - термін дії договору
зазначено як 25 років, з моменту
підписання та державної реєстрації
додаткової угоди до договору, в п.9 -
розмір орендної плати визначено як 3%
від нормативної грошової оцінки
земельної ділянки з урахуванням
індексу інфляції, тобто 2 602 грн.
Додаткова угода також пройшла державну
реєстрацію в Єланецькому
реєстраційному окрузі (офісі) МРФ ДП
«Центр ДЗК» 29 грудня 2009 року за №06
(а.с.13).

Звертаючись до суду та заявляючи позов
про визнання недійсними договору
оренди та додаткової угоди, ОСОБА_2
обґрунтовувала свої позовні вимоги
лише тим, що текст оспорюваного
договору оренди землі та додаткової
угоди до нього не дає можливість
визначити справжню її волю та з'ясувати
зміст окремих частин правочину.

У той же час, будь-яких порушень її прав
та інтересів унаслідок відсутності у
договорі оренди істотних умов щодо
індексації орендної плати, умов
збереження стану об'єкта оренди, а
також положень, які передбачають
перегляд розміру орендної плати,
позивач не обґрунтувала та не довела,
як у районному суді, так і в суді
апеляційної інстанції.

Більше того, частина з названих
істотних умов була виписана, зокрема,
із змісту додаткової угоди від 15
березня 2009 року слідує, що розмір
орендної плати був переглянутий
сторонами та визначений із врахуванням
індексу інфляції.

Втім умови, які не були виписані
взагалі, не порушували прав та
інтересів ОСОБА_2, а іншого належними та
допустимими доказами вона не довела,
хоча за ст.60 ЦПК України, то було її
обов'язком.

Більше того, сторони з часу
укладення договору оренди виконували
умови договору і при цьому, ніхто з них
не ставив питання про внесення
необхідних, як на їх думку, уточнень до
нього.

За такого, колегія суддів приходить до
висновків про те, що вимоги позивача
слугують лише формальним приводом для
припинення договірних відносин, і що
він недобросовісно використовує свої
права на судовий захист, а тому підстав
для задоволення позову не вбачається.

Не встановлено судом і підстав
для задоволення апеляційної скарги.

Що ж до тверджень особи, яка подала
апеляційну скаргу, про наявність
процесуальних порушень при розгляді
судом даної цивільної справи, то вони
не можуть слугувати скасуванню
оскарженого рішення, оскільки не
знайшли свого підтвердження.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
що відповідно до ст.308 ЦПК України є
підставою для відхилення апеляційної
скарги.

Керуючись ст.ст.303,308,315 ЦПК України,
колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Єланецького районного суду
Миколаївської області від 12 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді: