У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О., суддів:
Горелкіної Н.А., Іваненко Ю.Г.,
Євграфової Є.П., Ситнік
О.М.,розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про
надання дозволу на тимчасовий виїзд за
кордон малолітніх дітей без згоди
батька, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на
заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 25 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 04 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що
вона та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2. У жовтні 2007 року
відповідач виїхав у м. Кіровоград, де до
цього часу проживає та працює. Діти
проживають із позивачкою, будь-якої
участі у вихованні дітей відповідач не
бере.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_6 бажає
організувати відпочинок дітей за
кордоном, просила дозволити відкриття
візи, у тому числі Шенгенської, для
короткострокових поїздок з метою
відпочинку, туризму тощо для
малолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та надати їй
дозвіл на тимчасові поїздки за кордон з
малолітніми дітьми без згоди та
супроводу батька ОСОБА_8

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 25 червня 2013 року, залишеним
без змін ухвалою апеляційного суду
Волинської області від 04 грудня 2013
року, позов задоволено. Дозволено
ОСОБА_6 відкрити візи, у тому числі
Шенгенські, для короткострокових
поїздок з метою відпочинку, туризму
тощо для малолітнього ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_8

Дозволено ОСОБА_6 відкрити візи, у тому
числі Шенгенської для
короткострокових поїздок з метою
відпочинку, туризму тощо для
малолітнього ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, без
згоди батька ОСОБА_8

Дозволено ОСОБА_6 тимчасові поїздки за
кордон з малолітніми дітьми ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу
батька ОСОБА_8

У касаційній скарзі ОСОБА_8,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
дослідивши матеріали цивільної справи
та вивчивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з яким погодився й
апеляційний суд, керувався тим, що
підстав для відмови у наданні
позивачці дозволу для відкриття візи
немає, задоволення позову не порушує
будь-яких прав відповідача чи інтереси
дітей.

Із такими висновками судів погодитися
не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для цієї справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Встановлено та матеріалами справи
підтверджено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_8
перебували у шлюбі до 12 травня 2010 року,
у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився
син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_7 (а.с.
4−?6).

Після розірвання шлюбу діти проживають
разом із матір'ю ОСОБА_6

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу
України (далі - СК України) мати, батько
мають рівні права та обов'язки щодо
дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи супроводі осіб, які
уповноважені ними.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріального
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно із п. 1 п. 4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 року № 57, виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку, у
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску.

З огляду на викладене суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й апеляційний суд, ухвалюючи
рішення про задоволення позовних
вимог, на порушення вимог ст. ст. 212−?214
ЦПК України не зазначив у рішенні суду
терміну вивезення дітей за кордон та
країну, до якої дозволяється виїзд
дітей без згоди батька, не визначився
із правовою підставою надання дозволу
на виїзд дітей без згоди батька без
обмеження будь-яким терміном та без
зазначення країни, в яку дозволяється
виїзд дітей, не врахував, що надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дітей за кордон без
згоди батька суперечить вищевказаним
нормам матеріального права, які
визначають рівність прав та обов'язків
батьків відносно виховання дітей, чим
фактично позбавив батька можливості
брати участь у вихованні синів та
можливості спілкування з ними.

Крім того, матеріали справи не містять
доказів, що позивачка зверталася до
відповідача з проханням надати дозвіл
на виїзд дітей за кордон, а відповідач
відмовив у наданні такої згоди.

Із матеріалів справи вбачається, що у
Першому відділі державної виконавчої
служби Луцького міського управління
юстиції на примусовому виконанні
перебуває виконавчий лист від 01 серпня
2011 року № 2-4069/11 про зобов'язання ОСОБА_6
не чинити перешкод ОСОБА_8 у
вихованні та спілкуванні з
неповнолітніми синами ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Рішення суду позивачкою не
виконується, у зв'язку з чим до ОСОБА_6
застосовані санкції (штраф) відповідно
до ст. 90 Закону України «Про виконавче
провадження». ОСОБА_8 звертався до
органів прокуратури про притягнення
позивачки до відповідальності згідно з
чинним законодавством за умисне
невиконання рішення суду (а.с.
34).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист
прав людини та основоположних свобод
від 04 листопада 1950 року, яка набрала
чинності для України з 11 вересня 1997
року та відповідно до ст. 9 Конституції
України є частиною національного
законодавства України, передбачено, що
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи упродовж
розумного строку належним і
безстороннім судом, встановленим
законом.

Однак суд першої інстанції не
дотримався вимог щодо належного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи відповідно до
вимог ст. ст. 74−?76 УПК України, оскільки
відповідачу не було вручено у
встановленому законом порядку копію
ухвали про відкриття провадження у
справі, призначення справи до судового
розгляду та копію позовної заяви із
доданих до неї документів, чим не
забезпечено виконання принципів
рівності та змагальності сторін,
передбачених ст. ст. 10, 11 ЦПК України.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України вони
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 347
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 25 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Волинської області
від 04 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарження не підлягає.

Головуючий: П.О.
Гвоздик Судді: Н.А.
Горелкіна Є.П. Євграфова Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік