Справа № 161/9633/13-ц Провадження №
22-ц/773/409/14 Головуючий у 1 інстанції:
Олексюк А.В. Категорія: 37 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів Стрільчука В.А., Матвійчук
Л.В.,

при секретарі Шоцькій О.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 та його
представника ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача -
Луцької районної державної
нотаріальної контори Волчук Т.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Луцької
районної державної нотаріальної
контори про визнання недійсними
свідоцтв за апеляційною скаргою
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 на рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 23 січня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

05 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
покликаючись на те, що на підставі
рішення виконавчого комітету
Лищенської сільської ради народних
депутатів Луцького району від 08.09.1987
року № 43 «Про можливість оформлення
права власності на житлові будинки в
селах Лище, Воротнів Лищенської
сільської ради», ОСОБА_7 04.01.1988 року
Луцькою районною радою народних
депутатів було видано свідоцтво про
право власності на житловий будинок,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Вказував, що в даному будинковолодінні
головою сім'ї був ОСОБА_7 та в нього був
такий склад сім'ї: син - ОСОБА_8, невістка
- ОСОБА_9, внук - ОСОБА_1, внука - ОСОБА_10
Зазначав, що на момент прийняття
рішення про можливість оформлення
права власності на спірний житловий
будинок, який станом на 08.09.1987 року був
колгоспним двором, головою якого був
ОСОБА_7 члени колгоспного двору мали
право на 1/5 частки кожен. Після смерті
ОСОБА_7 відкрилась спадщина, яку на
підставі ст. 529, 548, 549 ЦК України прийняв
його син ОСОБА_8 та дружина ОСОБА_11 у
звязку з чим державним нотаріусом було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом.

Позивач вважав, що ОСОБА_11, яка була
дружиною спадкодавця не мала права на
оформлення свідоцтва на право
власності від 12.03.1999 року на 1/2 частини
даного житлового будинку з
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, як на спільне
сумісне майно подружжя та свідоцтва на
право на спадщину за законом від 12.03.1999
року на 1/2 частини цього ж житлового
будинку з господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, оскільки в
вищевказаному будинку була прописана у
1995 році та станом на 1987 рік не була
членом колгоспного двору.

Просив суд визнати недійсними
вищевказані свідоцтва.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 23 січня 2014 року позов задоволено.

Визнано недійним свідоцтво про право
власності від 12 березня 1999 року на 1/2
частину будинковолодіння, що
знаходиться в АДРЕСА_1 яке видане на
ім'я ОСОБА_11, посвідчене державним
нотаріусом ОСОБА_12, зареєстроване в
реєстрі за № 2-267 (спадкова справа № 47/99).

Визнано недійним свідоцтво про право
на спадщину за законом від 12 березня 1999
року на 1/2 частину будинковолодіння, що
знаходиться в АДРЕСА_1 яке видане на
ім'я ОСОБА_11 та ОСОБА_8, посвідчене
державним нотаріусом ОСОБА_12,
зареєстроване в реєстрі за № 2-268
(спадкова справа № 47/99).

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_4 покликаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просив скасувати дане рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть
участь у справі, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційну скаргу
представника відповідача ОСОБА_4 слід
задовольнити, а рішення Луцького
міськрайонного суду від 23 січня 2014 року
в даній справі скасувати та ухвалити
нове рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до свідоцтва про право
власності на жилий будинок від 04.01.1988
року житловий будинок, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
належить колгоспоному двору головою
якого є ОСОБА_7 Дане свідоцтво видано на
підставі рішення виконавчого комітету
Лищенської сільської ради народних
депутатів Луцького району № 259 від
10.09.1987 року (а. с. 16).

Відтак належність спірного
будинковолодіння до колгоспоного
двору підтверджено відповідним
правовстановлюючим документом, який є
чинним та ніким не оспорений.

Згідно з п. 6 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995
року «Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності» роз'яснено судам, що
положення статей 17, 18 Закону «Про
власність» щодо спільної сумісної
власності поширюються на
правовідносини, які виникли після
введення в дію цього Закону (з 15 квітня
1991 року). До правовідносин, що виникли
раніше, застосовується діюче на той час
законодавство. Зокрема, спори щодо
майна колишнього колгоспного двору,
яке було придбане до 15 квітня 1991 року,
мають вирішуватися за нормами, що
регулювали власність цього двору, а
саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні.

Як вбачається з довідки № 97 від 15.04.2013
року станом на 01.01.1991 року склад сім'ї
ОСОБА_7: дружина - ОСОБА_11, 1931 року
народження, син - ОСОБА_8, 1955 року
народження, невістка ОСОБА_9, 1956 року
народження, внук - ОСОБА_1, 1980 року
народження, внука ОСОБА_13 1981 року
народження (а. с. 13, 14).

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 16.01.1998 року (а. с. 10).

12.03.1999 року ОСОБА_11, державним
нотаріусом Луцької районної державної
нотаріальної контори видано свідоцтво
про право власності на 1/2 частину
житлового будинку з господарськими та
побутовими будівлями та спорудами,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
як на частину в спільному майні
пережилого подружжя (а. с. 11).

12.03.1999 року ОСОБА_11 та ОСОБА_8 видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом, що залишилась після смерті
ОСОБА_7, яка складається з 1/2 частини
житлового будинку з господарськими та
побутовими будівлями та спорудами,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.
с. 12).

05 червня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позов про визнання
вищенаведених свідоцтв недійсними з
тих підстав, що оскільки дане
будинковолодіння віднесено до
колгоспного двору, відтак після смерті
ОСОБА_7 відкрилась спадщина лише на 1/5
частину майна, що належала померлому,
відтак правові підстави видачі ОСОБА_11
свідоцтва на 1/2 частину будинку та
свідоцтва на 1/2 частину ОСОБА_11 та
ОСОБА_8, як на спадкове майно відсутні.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач, звертаючись до суду з даним
позовом не вважав пропущеними строки
позовної давності та не клопотав про їх
поновлення, вказуючи, що про порушення
свого права дізнався лише у квітні 2013
року, коли були отримані на запит його
адвоката відповіді Лищенської
сільської ради про належність спірного
будинковолодіння до колгоспного двору.

При цьому, представник відповідача
ОСОБА_3 10.10.2013 року звернувся до суду з
заявою про застосування наслідків
спливу позовної давності та відмову з
цих підстав у задоволені позову.

Суд першої інстанції вважаючи, що
строки позовної давності не пропущені
вказав, що на час видачі свідоцтва, що
оспорюється позивач був неповнолітнім,
оскільки йому виповнилось 7 років, а про
порушення свого права дізнався лише у
2013 році.

Однак, такі висновки суду не
відповідають встановленим обставинам
справи та нормам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи на
час видачі 12.03.1999 року ОСОБА_11,
свідоцтва про право власності та
видачі ОСОБА_11, ОСОБА_8 свідоцтва про
право на спадщину за законом, які є
предметом судового розгляду, ОСОБА_1
виповнилось 19 років (а. с. 6) тобото він
був повнолітнім. Відтак не позбавлений
був можливості дізнатись про
належність даного будинковолодіння
конкретним особам, при тому, що він
разом зі своїми батьками ( ОСОБА_8,
ОСОБА_9) проживав по АДРЕСА_1

Крім того, як вбачається з матеріалів
справи, а саме з заяви ОСОБА_1 від 26.10.2009
року про відмову від належної йому
частки, що залишилася після смерті його
батька ОСОБА_8, що помер ІНФОРМАЦІЯ_2,
позивач в добровільному порядку
відмовився від належного після смерті
останнього майна, яке могло б бути ним
успадковане. При цьому в судовому
засіданні ОСОБА_1 вказував, що йому було
відомо, що на день смерті батька,
останньому належала частина в спірному
будинковолодінні по АДРЕСА_1 однак вона
його на той час не цікавила (а. с. 41, 101).

Також, як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_9 та ОСОБА_1 25.01.2010 року
звертались суду з позовом до ОСОБА_3 про
визнання недійсним заповіту, який на
випадок своєї смерті склала ОСОБА_11 При
цьому в позовній заяві позивачі
зазначали, що житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями по
АДРЕСА_1 збудований в 1977 році належав
колгоспному двору, головою якого був
ОСОБА_7, після смерті якого на підставі
свідоцтва про право власності,
виданого Луцькою районною державною
нотаріальною конторою 12.03.1999 року,
даний житловий будинок перейшов у
спільну часткову власність ОСОБА_11 у
розмірі 3/4 часток, ОСОБА_8 у розмірі 1/4
частки (а. с. 53, 54 та 102, 103)

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що ОСОБА_1 достовірно було
відомо про оспорювані свідоцтва
щонайпізніше 25.01.2010 року, при тому що з
позовом про їх визнання недійсними він
звернувся лише в червні 2013 року.

Також в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 було відомо про
існування даних свідоцтв та він їх не
оспорював, оскільки був впевнений, що
ОСОБА_11 заповіла все їй належне майно
йому, а звернувся в суд лише тоді, коли
дізнався, що ОСОБА_11 переписала заповіт
на ОСОБА_3

З врахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1
було без поважних причин пропущено
строки позовної давності про оспорення
свідоцтв від 12.03.1999 року, а відповідачем
заявлено про застосування наслідків
спливу позовної давності, що є
підставою для відмови у позові.

Рішення суду як найважливіший акт
правосуддя покликане забезпечити
захист гарантованих Конституцією
України прав і свобод людини та
здійснення проголошеного Основним
Законом України принципу верховенства
права (п. 2 Постанов, Пленуму Верховного
Суду України від 18.12.2009, № 14 "Про судове
рішення у цивільній справі").

Беручи до уваги вищенаведене,
необґрунтоване поновлення строків
позовної давності буде порушувати
законні права та інтереси відповідача,
що є недопустимим.

У зв'язку з наведеним оскаржуване
рішення слід скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду
Волинської області від 23 січня 2014 року
в даній справі скасувати та ухвалити
нове.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Луцької
районної державної нотаріальної
контори про визнання недійсними
свідоцтва про право власності на
спадщину за законом та свідоцтва про
право власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: