Справа № 490/9727/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

24 грудня 2013 року

Центральний районний суд м. Миколаєва в
складі:

головуючого-судді
Прохорова П.А.

при секретарі
Крикливенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Миколаєві цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна членів
родини, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2013 року позивачі звернулись до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому
посилаючись на те, що спірне майно, а
саме - житловий будинок АДРЕСА_2 та
квартира АДРЕСА_1, перебуває у спільній
сумісній власності сторін по справі,
просили суд розподілити вказане майно,
виділивши позивачу ОСОБА_1 - квартиру
АДРЕСА_1, позивачам ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
відповідачу ОСОБА_4 по 1/3 частині
житлового будинку АДРЕСА_2.

В судове засідання сторони не
з'явились, про час та місце розгляду
справи повідомлені належним чином,
позивачі звернулись до суду з заявами
про розгляд справи за їх відсутності,
заявлені вимоги підтримали, просили
суд їх задовольнити. Відповідач
звернулась до суду з заявою про розгляд
справи за її відсутності, проти
задоволення позову не заперечувала.

Дослідивши надані сторонами
докази суд зауважує про наступне:

Відповідно до ч. 1, ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи за
зверненням фізичних осіб в межах
заявлених нами вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Так, з наданих сторонами
письмових доказів вбачаються наступні
обставини: ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували
у зареєстрованому шлюбі, що було
розірвано 26.03.2013 року (свідоцтво про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1)

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є дітьми
подружжя, що випливає з відповідних
відміток у паспортах громадян України
ОСОБА_1 (серії НОМЕР_3) та ОСОБА_4 (серії
НОМЕР_2).

Право власності на будинок АДРЕСА_2
зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі
свідоцтва про право власності №4402462
від 05.06.2013 року.

Квартира АДРЕСА_1 перебуває у приватній
спільній сумісній власності ОСОБА_1,
ОСОБА_4, ОСОБА_2, та ОСОБА_3, на підставі
свідоцтва про право приватної спільної
сумісної власності від 09.09.1997 року, що
підтверджується інформаційною
довідкою з Реєстру прав власності на
нерухоме майно №13355870 від 25.11.2013 року.

Відповідно до ст. 368 ЦК України,
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю; Майно, набуте в результаті
спільної праці та за спільні грошові
кошти членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі.

Відповідно до ст. 370 ЦК України,
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є у спільній
сумісній власності; у разі виділу
частки із майна, що є у спільній
сумісній власності, вважається, що
частки кожного із співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними, законом або
рішенням суду.

Відтак вирішуючи питання про
поділ майна, що перебуває у спільній
сумісній власності слід встановити - чи
дійсно майно перебуває у спільній
сумісній власності, розмір часток
співвласників.

Позивачі у позові порушують питання
про поділ нерухомого майна як такого,
що перебуває у спільній сумісній
власності, однак із таким погодитись
неможливо, оскільки з вищевикладеного
вбачається, що житловий будинок
АДРЕСА_2 належить відповідачу по справі
на праві приватної власності, а отже не
перебуває у спільній сумісній
власності учасників справи, оскільки в
силу діючого законодавства право
власності на об'єкти нерухомого майна
виникає, змінюється та припиняється
одночасно з державною реєстрацією
такого, та разом з тим суд зауважує про
те, що позивачі питання про визнання
вказаного будинку об'єктом спільної
сумісної власності перед судом не
порушують, та одночасно з тим не
надають жодних доказів окрім власних
пояснень того, що вказаний будинок
набуто з відповідачем в результаті
спільної праці та за спільні грошові
кошти членів сім'ї.

Відповідно до положень ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому Законом, звернутися до
суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.2 ст. 11 ЦПК України,
особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги.

Виходячи з викладеного, та зауважуючи
про те, що сам по собі факт визнання
відповідачем позовних вимог не є
підставою для ухвалення рішення про
задоволення таких вимог, вимоги
позивачів в частині поділу житлового
будинку АДРЕСА_2 в порядку,
передбаченому для поділу майна що
перебуває у спільній сумісній
власності задоволенню не підлягають,
оскільки для такого відсутні правові
підстави.

Щодо поділу квартири АДРЕСА_1, то суд
зазначає, що вказана квартира
перебуває у спільній сумісній
власності сторін по справі, та
позивачем ОСОБА_1 заявлено вимогу про
визнання за ним права власності на всю
(1/1 частин) квартиру, іншими позивачами
було підтримано вказану вимогу, а
відповідачем - її визнано, оскільки між
сторонами по справі нібито було
досягнуто згоди щодо поділу належного
їм на праві спільної сумісної
власності нерухомого майна, до складу
якого ними було включено й будинок
АДРЕСА_2, достовірних відомостей про
укладення якої суду не надано (не
надано тексту такої домовленості з
описом її умов) та оскільки дослідивши
матеріали справи суд дійшов висновку
про необхідність відмови у задоволенні
позову в частині поділу вказаного
будинку, що унеможливлює виконання
вказаної позивачами угоди в порядку
поділу майна що перебуває у спільній
сумісній власності, суд доходить
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову в
частині визнання за ОСОБА_1 права
власності на 1/1 частину квартири
АДРЕСА_1, разом з тим суд роз'яснює, що
позивач має право на виділ у його
власність 1/4 частини вказаної квартири
виходячи з загальних засад поділу
майна що перебуває у спільній сумісній
власності, встановлених ч.2 ст. 370 ЦПК
України, однак позивачем заявлено
вимоги про визнання за ним права
власності на вказану квартиру в цілому,
а отже й предметом спору є право
власності на 1/1 частину квартири, а не
на 1/4 частину, а тому, враховуючи подану
позивачем ОСОБА_1 заяву, згідно якої він
підтримав заявлені ним вимоги та
просив суд розглядати справу за його
відсутності, та виходячи з положень
ст.ст. 3,11 ЦПК України, суд доходить
висновку про те, що в задоволенні
вимоги про визнання за ОСОБА_1 права
власності на цілу квартиру АДРЕСА_1
також слід відмовити.

Виходячи з викладених обставин,
відповідно до положень ст. 88 ЦПК
України, понесені позивачами судові
витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60, 174, 208, 213-215
ЦПК України, ст.ст.16, 368, 370 ЦК України,
суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна членів
родини - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Миколаївської області шляхом
подання до Центрального районного суду
міста Миколаєва апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Центрального районного

суду м. Миколаєва
П.А.
Прохоров