Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Маляренко І.Б.
Провадження № 22ц/782/820/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.,

Суддів: Борисова Є. А.,
Яреська А.В.

За участю секретаря:
Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 17 грудня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, держави
Україна в особі Головного управління
казначейства в Луганській області про
стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду із зазначеним
позовом, посилаючись на те, що 07.07.2005
року нотаріусом Луганського
нотаріального округу Луганської
області ОСОБА_4 було складено
виконавчий напис про стягнення на його
користь з ОСОБА_3 боргу у сумі 31199 грн.

На час звернення до суду
Відділом виконавчої служби
Ленінського РУЮ за виконавчим листом
гроші не стягнуто, у зв'язку з чим в силу
вимог ст. 625 ЦК України позивач вважає,
що має право на стягнення суми
індексації і 3% річних, а також
процентів за користування кредитом на
рівні облікової ставки НБ України,
всього - 263661 грн.

Крім того у 2009 році порушено
кримінальну справу № 37/09/9163 0002049)
за ст. 190 КК України, за якою його
визнано потерпілою особою.

Посилаючись на ст. 1177 ЦК
України, просив стягнути суму у 263661 грн.
з держави Україна.

Пізніше, після неодноразового
уточнення ним заявлених вимог, а судом -
належного відповідача, остаточно
просив стягнути з вищезазначених
підстав на свою користь з держави
Україна в особі Головного управління
казначейства в Луганській області 174573
грн.

Оскаржуваним рішенням у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено.

Не погодившись із рішенням
суду, позивач подав апеляційну скаргу,
де посилаючись на те, що суд на
порушення вимог ст. 215 ЦПК України не
послався на норми права, якими
керувався при ухваленні рішення,
просив рішення суду скасувати.

Обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
доповідача, дослідивши

матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах

доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає скаргу такою, що
задоволенню не

підлягає.

Згідно із ч.1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному

порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої

інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Як вбачається із змісту
апеляційної скарги ОСОБА_2, апелянт
просить взяти до уваги те, що суд першої
інстанції відмовив йому у задоволенні
позову, посилаючись на відсутність
вироку стосовно ОСОБА_3, проте свої
висновки не мотивував, не послався на
норми відповідного закону, чим порушив
вимоги ст. 215 ЦПК України, загальні
норми цивільного судочинства й
Конвенцію про захист прав людини і
основоположних свобод.

Проте апелянт не бере до уваги
наступного.

Так, згідно з частиною першою
статті 62 Конституції України, частиною

першою статті 17 КПК України та частиною
другою статті 2 КК України особа
вважається

невинуватою у вчинені злочину і не може
бути піддана кримінальному покаранню,
доки її

вину не буде доведено в законному
порядку і встановлено обвинувальним
вироком суду.

Водночас згідно зі статтями 42,
43 КПК України обвинуваченим
(підсудним) є особа, обвинувальний акт
щодо якої переданий до суду в порядку,
передбаченому статтею 291 цього Кодексу,
засудженим у кримінальному
провадженні є обвинувачений,

обвинувальний вирок суду щодо якого
набрав законної сили.

Таким чином, остаточний
висновок щодо вчинення конкретною
особою злочину, а відтак і спричинення
ним шкоди потерпілому може встановити
лише суд.

При цьому апелянт не бере до
уваги того, що на момент його звернення
до

суду ст. 1177 ЦК України діє в наступній
редакції: шкода, завдана фізичній
особі, яка

потерпіла від кримінального
правопорушення, відшкодовується
відповідно до закону.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок
кримінального правопорушення,
компенсується

йому за рахунок Державного бюджету
України у випадках та порядку,
передбачених

законом.

Проте на теперішній час
законом не встановлені умови та
порядок відшкодування шкоди, завданої
майну фізичної особи, яка потерпіла від
злочину, а тому правові підстави для
задоволення позову навіть при
наявності обвинувального вироку суду
щодо ОСОБА_3 відсутні.

Крім того, майнова шкода - це
майнові та/чи грошові збитки,
спричинені юридичній або фізичній
особі.

У ст. 1177 ЦК України річ іде про
відшкодування шкоди.

Стягнення сум (процентів) за
ст. 1048 ЦК є платою (винагородою) за
користування грошовими коштами, а
стягнення сум згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК -
заходом цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання, тобто у
зазначених статтях річ іде про
відповідальність за шкоду (несвоєчасну
сплату грошових коштів).

Тому в силу вимог ст. 1177 ЦК
України на державу в будь-якому разі не
може бути покладено обов'язок по
відшкодуванню потерпілому сум,
передбачених ст.ст. 625,1048 ЦК України, на
стягненні яких наполягав позивач.

За таких обставин колегія
суддів вважає доводи апеляційної
скарги безпідставними.

Як вбачається із матеріалів
справи, і первісно звернувшись до суду,
і уточнюючи заявлені вимоги, позивач в
якості одного з відповідачів зазначав
ОСОБА_3

О.В., проте жодних вимог до нього не
висував, і в апеляційній скарзі доводів
щодо

незаконності рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
до цього

відповідача не зазначив.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 303,307, 308,313-315 ЦПК України,

колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити,

рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 17 грудня 2013 року -
залишити

без змін.

Ухвала набирає чинності
негайно, але протягом 20 днів може бути
оскаржена

шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: