Провадження № 2/161/62/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

02 квітня 2014 року Луцький міськрайонний
суд Волинської області в складі :

головуючої - судді Плахтій І.Б.,

при секретарі - Селюкові Р.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Луцьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про встановлення факту
проживання однією сім'єю, визнання
права спільної сумісної власності на
земельну ділянку, набуту за час
спільного проживання та поділ її з
виділом ? частки в натурі,

В С Т А Н О В И В:

09.10.2013 року позивач ОСОБА_1 звернулася в
суд з даним позовом до відповідача,
який мотивувала тим, що з відповідачем
по справі перебувала у шлюбі, який був
розірваний 13.01.1997 року. Однак, після
розірвання шлюбу вони продовжували
проживати у громадському шлюбі однією
сім'єю, у них був спільний бюджет, разом
вели домашнє господарство та
виховували спільну доньку - ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. На початку 2008 року за
місцем роботи в Промбуд-5 вона взяла
кредит в сумі 50 000 грн., за який в квітні
2008 року вони з відповідачем придбали
земельну ділянку АДРЕСА_1. За договором
купівлі-продажу право власності на
земельну ділянку було оформлене на
відповідача, 02.09.2009 року було
виготовлено Державний акт на право
власності на земельну ділянку. На
купленій земельній ділянці вона з
відповідачем декілька років спільно
вирощували для власного споживання
продукти харчування. З середини 2009 року
їхні сімейні стосунки погіршилися,
тому вони почали проживати роздільно:
вона з дітьми залишилася проживати в
квартирі в м. Луцьку, а відповідач
переїхав проживати на дачу. Домовилися
земельну ділянку розділити та
обробляти кожен свою половину. Після її
одруження з ОСОБА_6, відповідач не
дозволяє їй користуватись частиною
земельної ділянки.

В зв'язку з чим, просить визнати за нею
та відповідачем право спільної
сумісної власності на вказану земельну
ділянку і виділити їй в натурі 1/2
частину земельної ділянки, що є
спільною сумісною власністю.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 вимоги
позову підтримали з викладених у
позовній заяві підстав. Просили позов
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та представник
відповідача ОСОБА_4 в судовому
засіданні позов не визнали. Суду
пояснили, що після розлучення в 1997 році
відповідач не підтримував сімейних
відносин з позивачем. Відповідач
спочатку виїхав з місця проживання,
потім повернувся. В гуртожиток, де
проживала позивач, відповідач просто
приходив ночувати, оскільки йому не
було де жити, спав там на розкладному
кріслі. В 2008 році відповідач купив дачу
і переїхав туди жити, там живе і зараз.
Весь час вели роздільне господарство.
Просили в задоволенні позову
відмовити. Крім того, вказували на те,
що позивач уже зверталася до суду з
аналогічним позовом, в задоволенні
якого їй було відмовлено.

Заслухавши пояснення позивача,
представника позивача, заперечення
відповідача та його представника,
пояснення свідків, дослідивши та
оцінивши докази в їх сукупності, суд
прийшов до висновку, що позов підлягає
до задоволення не підлягає.

Судом встановлено, що шлюб між
позивачем і відповідачем розірвано
13.01.1997 року, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_1 (а.с.10). З пояснень сторін в
судовому засіданні вбачається, що
ініціатором розірвання шлюбу була
позивач.

На підставі договору купівлі-продажу
земельної ділянки від 22.04.2008 року
відповідач ОСОБА_3 став власником
земельної ділянки площею 0,0657 га для
ведення садівництва в АДРЕСА_1 (а.с.9).
Відповідно до умов договору продаж
вчинено сторонами за погоджену суму 16
425 грн.

09.02.2009 року ОСОБА_3 отримав Державний
акт на право власності на вказану
земельну ділянку (а.с.8).

21.05.2013 року позивач ОСОБА_1 зверталася
до суду з позовом до ОСОБА_3 визнання
права спільної сумісної власності на
земельну ділянку, набуту за час
спільного проживання та поділ її з
виділом ? частки в натурі. Рішення
Луцького міськрайонного суду від 25.09.2013
року в задоволенні позову було
відмовлено з підстав не доведення
стороною позивача того, що спірна
земельна ділянка була придбана за час
спільного проживання без реєстрації
шлюбу та за спільні кошти. Вказане
рішення суду позивач не оскаржувала.

09.10.2013 року позивач повторно звернулася
до суду з позовом про визнання права
спільної сумісної власності на
земельну ділянку, набуту за час
спільного проживання та поділ її з
виділом ? частки в натурі, доповнивши
його вимогою про встановлення факту
проживання однією сім'єю. В
обґрунтування того, що земельна
ділянка була придбана спільно з
відповідачем під час проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу
покликалася на показання свідків, а
також, зазначала, що придбали ділянку
за кошти отриманого нею за місцем
роботи безвідсоткового кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 СК
України.

Тобто, законодавством передбачена
можливість набуття права спільної
власності на майно осіб, які не
перебувають у шлюбі, в разі коли вони
проживають однією сім'єю, між ними
склалися стабільні відносини, що
притаманні подружжю.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Пунктом 20 Постанови Верховного Суду
України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що при застосуванні ст. 74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється па випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Отже, для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбано спірне майно.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може грунтуватися на
припущеннях.

Стороною позивача не надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження факту проживання
позивача та відповідача однією сім'єю
чоловіка та жінки без шлюбу в період,
протягом якого було придбано спірне
майно.

Згідно з положенням ч.2 ст.21 СК України
проживання однією сім'єю жінки та
чоловіка без шлюбу не є підставою для
виникнення у них прав та обов'язків
подружжя.

Не заперечуваний стороною відповідача
факт його проживання деякий час після
розірвання шлюбу в АДРЕСА_2, за
відсутності у відповідача ОСОБА_3
іншого житла, не свідчить про
збереження між сторонами фактичних
шлюбних відносин, а також про те, що
сторони вели спільне господарство та
мали спільний бюджет.

З рішення Луцького міськрайонного суду
від 02.08.2012 року у справі за позовом
ОСОБА_1, ОСОБА_8, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням (а.с.7)
вбачається, що ОСОБА_3 визнаний таким,
що втратив право на користування жилим
приміщенням АДРЕСА_2. Даним рішення
встановлено, що ОСОБА_3 не проживає
разом з ОСОБА_1 більше трьох років, що
спростовує пояснення сторони позивача
про спільне проживання після
розірвання шлюбу однією сім'єю.

До пояснень в судовому засідання
свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_5 про спільне
проживання сторін однією сім'єю після
розірвання шлюбу суд відноситься
критично, як до упереджених, оскільки
дані особи, разом з ОСОБА_1 були
позивачами у справі про втрату ОСОБА_3
права користування жилим приміщенням.

Спільне перебування на святкуваннях
дня народження, хрестинах, як про те
пояснювали в судовому засіданні свідки
ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_10 не свідчить про
збереження фактичних шлюбних
стосунків, а на думку суду, є лише
підтвердженням дотримання сторонами
моральних засад суспільства та
народних звичаїв.

Факт, обробляння земельної ділянки
після її придбання як власником ОСОБА_3
так і позивачем ОСОБА_1, який визнається
сторонами, не підтверджує її придбання
для спільних потреб подружжя та
спільного споживання отриманого
врожаю.

Крім того, позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні зазначила, що обробляла
окрему частину городу.

Що стосується отриманої 17.04.2008
року позивачем позики в КП «Промбуд-5» в
розмірі 50 000 грн. (а.с.28), то жодних
доказів про те, що саме ці кошти були
використані на придбання спірної
земельної ділянки стороною позивача не
надано.

Позивач в судовому засіданні
стверджувала, що була присутньою при
укладенні договору купівлі-продажу
земельної ділянки.

Разом з тим, в п. 3.2 договору
купівлі-продажу зазначено, що покупець
ОСОБА_3 в шлюбі не перебуває, і грошові
кошти, що витрачаються на придбання
земельної ділянки є особистою
приватною власністю, і особи, які б
могли поставити питання про визнання
за ними права власності на грошові
кошти, у тому числі відповідно до ст.65,
74, 97 Сімейного Кодексу України,
відсутні.

Проаналізувавши зібрані і досліджені в
судовому засіданні докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку,
що стороною позивача не доведений факт
проживання позивача і відповідача
однією сім'єю чоловіка та жінки без
шлюбу в період, протягом якого було
придбане спірне майно, наслідком якого
може бути застосування положень ст. 74
СК України, а тому в задоволенні позову
слід відмовити.

Судові витрати слід залишити за
позивачем.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60,61, 88, 174, 213, 214, 215,
256 ЦПК України, на підставі ст.ст. 328, 368
ЦК України, ст.ст. 3, 21, 57, 61, 69, 70, 71, 74 СК
України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про встановлення факту проживання
однією сім'єю, визнання права спільної
сумісної власності на земельну
ділянку, набуту за час спільного
проживання та поділ її з виділом ?
частки в натурі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги
через Луцький міськрайонний суд в
десятиденний строк з дня проголошення
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду
І.Б.
Плахтій