АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 548/32/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/567/14
Головуючий у 1-й інстанції Коновод О. В.
Доповідач Омельченко Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Омельченко Л.М.

Суддів: Бондаревської С.М., Дорош А.І.

При секретарі Ачкасовій О.Н.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»

на рішення Хорольського районного суду
Полтавської області від 07 лютого 2013
року

по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача Апеляційного суду
Полтавської області Омельченко Л.М.,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2013 року ПАТ «Дельта Банк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначав, що 2.11.2006 року між Публічним
акціонерним товариством «Дельта Банк»
(правонаступник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Дельта») та ОСОБА_1 укладено кредитний
договір № 001-16050-021106, за умовами якого
відповідач отримав грошові кошти у
розмірі 2 585, 00 грн. з кінцевим терміном
повернення 01.05.2008 року. Так як ОСОБА_1 не
виконував належним чином зобов'язання
за кредитним договором, утворилася
прострочена заборгованість у розмірі 2
307, 50 грн., яку позивач разом із
понесеними ним судовими витратами
просив стягнути з відповідача.

Рішенням Хорольського районного суду
Полтавської області від 07 лютого 2013
року у задоволенні позову Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
за кредитним договором відмовлено.

В апеляційному порядку рішення суду
оскаржило ПАТ «Дельта Банк» в особі
представника за довіреністю Чуй А.І.

Апелянт просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та порушення норм процесуального
права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
приходить до висновку, що скарга
підлягає до задоволення за наступних
підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України
за наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Як вбачається з матеріалів справи,
02.11.2006 року між Публічним акціонерним
товариством «Дельта Банк»
(правонаступник Товариства з обмеженою
відповідальністю «Комерційний банк
«Дельта») та ОСОБА_1 було укладено
кредитний договір №001-16050-021106, за яким
банк зобов'язався надати відповідачеві
грошові кошти у розмірі 2 585, 00 грн. на
придбання певного майна/товару, на
умовах визначених договором, з
кінцевим терміном повернення 01.05.2008
року.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Стаття 1049 ЦК України визначає, що
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно меморіального ордеру за № 5762026
від 02.11.2006 року та рахунку-фактури за
№247 від 02.11.2006 року, банк свої
зобов'язання за договором виконав,
надавши відповідачеві кредит у сумі
2585,00 грн.

Зі свого боку, відповідач отримав у
своє розпорядження грошові кошти, що
підтверджується накладною № 247 від
02.11.2006 року.

У відповідності до кредитного
договору, позичальник зобов'язаний був
повернути кредит та плату за його
користування (відсотки) не пізніше
01.05.2008 року.

Згідно з нормою ст.526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до вимог ст.610 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк.

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст.1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст.1048 цього Кодексу (ч.2
ст.1050 ЦК України).

Встановлено, що відповідач належним
чином не виконав обов'язків щодо
повернення кредитних ресурсів та
сплати відсотків.

З наданого банком розрахунку
вбачається, що станом на 30.08.2012 року
ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним
договором у загальному розмірі 2307, 50
грн., яка складається із заборгованості
за сумою кредиту у розмірі 1466, 78 грн.,
заборгованості за відсотками - 67, 82 грн.
та заборгованості за комісіями - 772, 90
грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що банк звернувся з позовом до
суду поза межами строку позовної
давності, при цьому спірний кредит
видавався на споживчі цілі, що
забороняє вимагати його повернення
після спливу визначених строків.

Проте колегія суддів не може
погодитися з таким висновком суду з
огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст.257 ЦК України).

Частина 2 ст.258 ЦК України передбачає, що
позовна давність в один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України,
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

При цьому, пункт 7 частини 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою частиною 11
статті зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Вказана позиція викладена у Постанові
Верховного Суду України від 20
листопада 2013 року № 6-126 цс -13.

Оскільки відповідач участі у розгляді
справи в суді першої інстанції не
приймав та не надсилав до суду заяви
про застосування наслідків спливу
позовної давності, тому місцевий суд
безпідставно відмовив у позові,
пославшись на пропуск строку позовної
давності .

Таким чином, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції неправильно
застосовано норми матеріального права,
тому, відповідно до ст. 309 ЦПК України,
судове рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позовних вимог у повному
обсязі.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати.

Оскільки позов підлягає задоволенню,
то з відповідача на користь позивача
необхідно стягнути сплачений останнім
судовий збір при подачі позовної заяви.

Керуючись ст.ст.303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
задовольнити.

Рішення Хорольського районного суду
Полтавської області від 07 лютого 2013
року скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов Публічного акціонерного
товариства «Дельта Банк»
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» заборгованість за
кредитним договором № 001-16050-021106 від 02
листопада 2006 року у розмірі 2307, 50 грн.,
яка складається із заборгованості за
сумою кредиту у розмірі 1466, 78 грн.,
заборгованості за відсотками - 67, 82 грн.
та заборгованості за комісіями - 772, 90
грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» судовий збір у розмірі
216,60 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя : (підпис)
Л.М. Омельченко

Судді: (підпис) Бондаревська С.М.
(підпис) А.І. Дорош

Згідно: