Справа № 309/2156/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2014 року
м. Берегово

Берегівський районний суд
Закарпатської області в особі:
головуючого Гал Л. Л., при секретарі
Боротей А.Е., з участю представника
позивача за договором ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2 за
довіреністю ОСОБА_3, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Берегово цивільну справу за позовом
Приватного підприємства «Свяс» до
ОСОБА_4, ОСОБА_2, треті особи, які не
заявляють самостійних вимог на стороні
позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про
визнання недійсним договорів позики,

В С Т А Н О В И В :

ПП «Свяс» звернулося до суду з позовом
до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання
недійсним договорів позики від 24.12.2006
року та 25.06.2007 року, укладених між ПП
«Свяс» в особі директора ОСОБА_2 та
ОСОБА_4.

Позов мотивований тим, що за умовами
спірних договорів ОСОБА_4
зобов'язалася надати поворотну
фінансову допомогу на суму 16060 грн. та
58400 грн., а позичальник ПП «Свяс»
зобов'язався повернути отримані кошти
не пізніше 31.12.2007 року. Проте вказані
договори сторони вчиняли лише для виду,
знаючи, що вони не будуть виконуватися.
Підтвердженням фіктивності договорів
позики свідчать річні баланси
підприємства за 2006 та 2007 роки, згідно
яких за даними бухгалтерського обліку
за підприємством не значилося
дебіторської та кредиторської
заборгованості. Крім того, фіктивність
договорів підтверджується і
зазначеними в них банківськими
реквізитами, які фактично були
відкриті 17.03.2009 року, майже через два з
половиною роки після їх зазначення в
договорах 2006 і 2007 років.

У зв'язку з цим, позивач посилаючись на
норми ст.ст. 203,215,234 Цивільного кодексу
України, просив визнати недійсними
вказані договори позики.

Ухвалами суду від 13.02.2014 року та від
21.03.2014 року залучено до участі у справі
за позовом ПП «Свяс» в якості третіх
особі, які не заявляють самостійних
вимог на стороні позивача
співвласників підприємства - ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Представником відповідача ОСОБА_2
адвокатом ОСОБА_3 було подано
заперечення та доповнення до
заперечення проти позову, в якому
зазначено, що ПП «Свяс» пропустило
трьохрічний строк позовної давності
для звернення до суду із вказаним
позовом, оскільки у жовтні 2009 року
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 пред'явили позов до
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, ПП «Свяс», ОСОБА_9 про
визнання недійсним договорів позики,
договору купівлі-продажу та визнання
права власності на майно, а тому
позивачу було відомо про існування
спірних договорів позики за 2006 та 2007
рік. Згадану позивачем обставину, що в
договорах позики зазначені
розрахункові рахунки ПП «Свяс»
відкриті лише 17.03.2009 року, представник
відповідача пояснював тим, що у березні
2009 року договори позики були
відновлені в зв'язку втратою їх ОСОБА_4
своїх примірників оригіналів, тому щоб
примірники були автентичними такі були
складені заново на тих самих умовах,
однак при їх повторному складанні в
реквізитах ПП «Свяс» випадково було
зазначено новий розрахунковий рахунок
останнього. Доказами на підтвердження
факту укладення договорів та їх
дійсності представник зазначив
прибуткові касові ордери, а також
банківські виписки про поступлення
коштів на розрахунковий рахунок
позивача на виконання умов договорів
позик.

У судовому засіданні представник
позивача Гудзан Є.А. підтримала позовні
вимоги та пояснила, що договори позики,
які були укладені між ПП «Свяс» в особі
директора ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і датовані
24.12.2006 року та 25.06.2007 року слід визнати
фіктивними, оскільки вони укладалися
без наміру встановлення правових
наслідків та знаючи, що не будуть
виконуватися. Підтвердженням цього є
документація фінансово-господарської
діяльності ПП «Свяс», згідно якої за
період 2006-2007 років на рахунки
підприємства не поступали кошти від
посторонніх осіб в якості позики, про
що свідчить також інформація
головного управління статистики у
Закарпатській області від 30.03.2012 року
та від 12.12.2012 року про відсутність у
підприємства боргових зобов'язань за
вказані періоди. Крім того, договори
позики містять розрахункові рахунки,
які були відкриті тільки 17.03.2009 року,
згідно договору банківського рахунку
укладеного між комерційним банком
«Коопінвестбанк» та ОСОБА_2, який на той
час був директором підприємства та
одноосібно укладав даний договір. Щодо
обставин, які зазначив представник
відповідача в запереченнях про начебто
відновлені договори у 2009 році у зв'язку
з втратою ОСОБА_4 оригіналів своїх
примірників, представник зазначила, що
підприємство в особі директора ОСОБА_2,
як друга сторона правочину не заявляло
про втрату оригіналів своїх
примірників договорів та документацію
підприємству не передав після
закінчення своїх повноважень
директора, а тому необхідності у їх
відновленні не було.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1
пояснив, що ПП «Свяс» про порушення
своїх прав дізналося у березні 2013 року,
коли отримало повідомлення з КБ
«Коопінвестбанк» про неіснування
банківських реквізитів зазначених у
договорах позики 2006 та 2007 років, та їх
відкриття тільки у березні 2009 року.
Самі договори позики нікому не
представляли і вперше він, як
представник ПП «Свяс», побачив їх в
апеляційному суді в матеріалах
цивільної справи, після заявленого ним
клопотання про витребування доказів.

Крім того, представником ОСОБА_1 було
подано клопотання та уточнено його в
судовому засіданні, в якому просив
визнати поважними причини пропуску
позовної давності, яке вважав
представник відповідачки ОСОБА_3 було
пропущено, та зазначив, що загальними
зборами учасників підприємства від
29.12.2010 року ОСОБА_2 був усунутий з посади
директора ПП «Свяс» та фактично тільки
з того часу позивач міг мати належний
захист в суді. Поданий у березні 2013
року позов ПП «Свяс» до ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 про визнання договорів позики
недійсними обґрунтовується з інших
підстав ніж позов ОСОБА_8 про визнання
договорів позики недійсними, який
знаходиться на розгляді в апеляційному
суді в об'єднаній цивільній справі, де
сторони також інші.

Представник відповідача ОСОБА_2
адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав та пояснив, що
у 2006-2008 роках ПП «Свяс» мало відкриті
рахунки в КБ «Надра», роздруківки з
яких він суду надав, та з них
вбачається, що кошти на рахунок
підприємства поступали, тобто умови
договорів позики від 24.12.2006 року та
25.06.2007 року виконувалися сторонами.
Щодо невідповідності реквізитів в
договорах позики, то воно було
спричинено тим, що ОСОБА_4 були втрачені
її примірники договорів і виникла
необхідність в роздрукуванні інших
примірників, та в зв'язку цим випадково
були зазначені в цих примірниках нові
банківські рахунки ПП «Свяс», що не дає
підстав стверджувати, що вказані
договори не укладалися у 2006 та у 2007
роках. Представник просив застосувати
позовну давність до вимог ПП «Свяс»
згідно до ст. 257 ЦК України тривалістю у
три роки, оскільки з 2009 року ПП «Свяс» є
стороною у цивільній справі, де також
ставиться вимога про визнання
недійсним договорів позики, тому
останньому було відомо про можливість
порушення його права ще у 2009 році, у
зв'язку з чим позивач без поважних
причин пропустив позовну давність.

Представник третіх осіб ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 за довіреністю - ОСОБА_11 в суді
не заперечила щодо позовних вимог ПП
«Свяс» та пояснила, що наданими
представником відповідача
банківськими виписками та квитанціями
до прибуткового касового ордеру не
підтверджується факт укладення
договорів позик від 24.12.2006 року та 25.06.2007
року, оскільки касові ордера
виписувалися самим ОСОБА_2, який був
директором підприємства на той час, а
банківські виписки свідчать про
надходження коштів на рахунок
підприємства, однак чи ці кошти
поступили саме від ОСОБА_4 жодним чином
не підтверджується. Згідно інформації
управління статистики ПП «Свяс» за
період 2006-2007 років не мало
заборгованості перед іншими
установами або фізичними особами, що
свідчить проте, що фінансова допомога
надана ОСОБА_4 взагалі не надавалася. У
зв'язку з цим, необхідності у так
званому відновленні договорів позик у
ОСОБА_4 у 2009 році, як зазначив
представник відповідача, не було,
оскільки самої заборгованості не
існувало, що свідчить про фіктивність
спірних договорів. Щодо позовної
давності представник зазначила, що
29.12.2010 року, коли ОСОБА_2 було усунено
від виконання обов'язків директора ПП
«Свяс», тоді позивачу могло стати
відомо про порушення свого права, тому
вважала, що позивачем не пропущений
трьохрічний строк звернення до суду із
захистом своїх прав.

Представник позивача ОСОБА_8,
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, її
представник ОСОБА_12, треті особи
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 в судове
засідання не з'явилися, про місце та час
розгляду справи були належним чином
повідомлені.

Суд заслухавши пояснення
представників сторін, представника
третіх осіб, дослідивши матеріали
справи, приходить до наступного
висновку.

Згідно договору позики від 24 грудня 2006
року громадянка ОСОБА_4 «позикодавець»
з однієї сторони та приватне
підприємство «Свяс» в особі директора
ОСОБА_2, який діяв на підставі статуту,
«позичальник» уклали договір про
надання в оперативне управління позики
в розмірі 16 060 грн. до 31.12.2007 року (том 1
а.с. 87).

25 червня 2007 року був укладений
аналогічний договір позики між ОСОБА_4
та ПП «Свяс» в особі директора ОСОБА_2, з
розміром позики в сумі 58 400 грн. строком
до 31.12.2007 року (том 1 а.с. 88).

В пункті 10 вказаних договорів позики
«Юридичні адреси та банківські
реквізити сторін» зазначено
позичальник: Приватне підприємство
«Свяс», р/р 0044 в Берегівському
відділенні ТОВ КБ «Коопінвестбанк» м.
Ужгород. Директор ОСОБА_2.

Згідно повідомлення заступника голови
Правління АТ «КомІнвестБанк» від
14.03.2013 року рахунок номер 0044,
належний ПП «Свяс» в установі ТОВ КБ
«Коопінвестбанк» (правонаступником
всіх прав та обов'язків є ПАТ
«Комерційний інвестиційний банк») було
відкрито 17.03.2009 року (том 1 а.с. 16).

Головне управління статистики у
Закарпатській області надало
інформацію від 12.12.2012 року №04/2-20/5432, з
якої вбачається, що ПП «Свяс» у 2006 та 2007
роках на початок та кінець звітного
періоду довгострокові зобов'язання та
поточні зобов'язання не мало (том 2 а.с.
18-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.

В пункті 24 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» зазначено, що
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків.

В судовому засіданні було встановлено,
та сторонами підтверджено, що ОСОБА_2 -
колишній директор ПП «Свяс» є сином
ОСОБА_4.

Згідно статуту Приватного
підприємства «Свяс» вищим органом
підприємства є загальні збори
Власників (Учасників), що складаються
із Власників (Учасників) або
призначених ними представників.
Генеральний директор є виконавчим
органом підприємства і підзвітний
зборам Власників (Учасників) і
організовує виконання їх рішень (том 1
а.с. 202).

Загальними зборами власників
(учасників) приватного підприємства
«Свяс» від 29.12.2010 року ОСОБА_2 було
усунуто від виконання обов'язків
директора ПП «Свяс» та призначено на
посаду генерального директора Голяка
В.В. (том 1 а.с. 241-242).

Надані представником відповідача
банківські виписки філії ВАТ КБ
«Надра» від 29.05.2009 року містять
інформацію про рух коштів на суми 10 000
грн., 15 000 грн., 1060 грн., 58 400 грн., однак
дані виписки жодним чином не
відображають факт перерахування
коштів ОСОБА_4 на рахунок ПП «Свяс» сум
позики, а саме 16 060 грн. та 58 400 грн.. Про
це свідчить і відсутність на виписках
інформації про платника, тобто в
даному випадку ОСОБА_4, та
одержувача, зокрема код ЄДРПОУ ПП
«Свяс», який в обов'язковому порядку
зазначається у фінансових операціях
такого виду (том 2 а.с. 14).

Крім того, представлені квитанції до
прибуткового касового ордеру №19 на 15
000 грн. від 25.06.2006 року, №2 на 1060 грн. від
23.01.2007 року, №8 на 58 400 грн. від 26.06.2007 року
підписані замість головного
бухгалтера та касира одноосібно
ОСОБА_2, який і станом на 2006-2007 роки і в
2009 році був директором ПП «Свяс» та мав
можливість виписати такі та будь-які
інші квитанції до прибуткового
касового ордеру (том 2 а.с. 15).

Посилання представника ОСОБА_3 на те, що
відповідачкою ОСОБА_4 були втрачені
оригінали примірників її договорів
позик, тому у 2009 році виникла
необхідність у їх відновленні, у
зв'язку чим випадково були зазначені
нові розрахункові рахунки відкриті
лише 17.03.2009 року є безпідставними,
оскільки інші примірники договорів у
разі їх дійсного укладання 24.12.2006 року
та 25.06.2007 року повинні були залишитися у
ОСОБА_2, який діяв від імені ПП «Свяс»,
тобто у іншої сторони правочину, який є
сином ОСОБА_4, однак суду представлені
не були.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідачем ОСОБА_2, ні його
представником не доведено та не надано
доказів того, що договори у 2006 році та у
2007 році дійсно укладалися.

Відповідач ОСОБА_2 будучи директором ПП
«Свяс» та наділеним відповідним
повноваженнями, відповідав за
бухгалтерську звітність, іншу
документацію підприємства, що зокрема
включає в себе і щорічну статистичну
звітність підприємства, не зазначив
факт отримання від ОСОБА_4 позики, що
підтверджується інформацією
Головного управління статистики у
Закарпатській області. Тобто дана
обставина спростовує і дійсність
квитанцій до прибуткового касового
ордеру ПП «Свяс», які були одноосібно
підписані ОСОБА_2 та надані його
представником.

Щодо застосування позовної давності до
позовних вимог ПП «Свяс», згідно до ст.
267 ЦК України, суд приходить до
наступного.

29.12.2010 року відповідач ОСОБА_2 був
усунутий з посади директора ПП «Свяс»
загальними зборами власників
підприємства. До його усунення вся
документація підприємства, зокрема
бухгалтерська, правовстановлююча та
печатка була в його розпорядженні. Він
також діяв в інтересах підприємства та
представляв його в інших органах
державної влади. Отже ОСОБА_8 та інші
співвласники ПП «Свяс» тільки після
29.12.2010 року, могли довідалася та
довідались про порушення свого права.
Так 03.06.2013 року вона, як уповноважена
особа власник, що здійснює поточне
керівництво підприємства, звернулася
до суду із позовом про визнання
недійсним договорів позик (том 1 а.с. 7).

У зв'язку чим, суд вважає, що перебіг
позовної давності щодо вимог ПП «Свяс»,
згідно ст. 261 ЦК України почався саме з
29.12.2010 року, тобто з часу усунення
колишнього директора ПП «Свяс» ОСОБА_2.
Посилання представника відповідача
ОСОБА_3 на те, що 14.10.2009 року ОСОБА_8 та
ОСОБА_7 звернувшись до суду із позовом
до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ПП «Свяс», ОСОБА_9
знали про порушення своїх прав, не
підтверджує, що співвласникам ПП
«Свяс» вже на той час було відомо про
порушення права підприємства,
оскільки ОСОБА_8 зверталася до суду, як
фізична особа - спадкоємець померлого
власника ПП «Свяс», а ПП «Свяс» у справі
було відповідачем, директором якого
був тоді ще ОСОБА_2, який був
зацікавлений у приховуванні фіктивних
правочинів разом із своєю мамою - іншою
відповідачкою.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що
договори позики від 24.12.2006 року та 25.06.2007
року були вчинені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 лише
для виду, знаючи заздалегідь, що вони не
будуть виконані, в них були інші цілі,
ніж ті, що передбачені правочином, тому
їх слід визнати недійсними.

Оскільки відповідно до ст. 88 ЦПК
України та до п. 31 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.2009 року
№9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» у даній справі
про визнання правочину недійсним без
застосування наслідків недійсності
судовий збір повинен був сплачуватися
як із немайнового спору, тому згідно до
ст. 88 ЦПК України з відповідачів
солідарно слід стягнути в користь
позивача судові витрати в розмірі 114,70
грн..

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214 ЦПК
України, ст.ст. 203, 215, 234, 261 ЦК України, п.
24 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,

рішив:

Позов задовольнити.

Визнати договори позики від 24.12.2006 року
та 25.06.2007 року, укладені між Приватним
підприємством «Свяс» в особі
директора ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсними.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в
користь Приватного підприємства
«Свяс» судові витрати в розмірі 114 (сто
чотирнадцять) гривень 70 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня її проголошення. У
разі якщо рішення було постановлено
без участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
десяти днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя: Гал Л. Л.