Справа №483/1321/13-ц 26.03.2014 26.03.2014 26.03.2014
Провадження №22-ц/784/667/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/784/667/14
Суддя суду 1-ї інстанції
апеляційного суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року
м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Колосовського С.Ю.,

суддів: Локтіонової О.В., Тищук Н.О.,

із секретарем судового засідання -
Орельською Н.М.,

за участю:

прокурора - Григорян Е.Р.,

представника відповідача -
Очаківської РДА - Камалєтдінової О.В.,

представника третьої особи -
Управління Держземагентства в
Очаківському районі Миколаївської
області - Котик Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Дніпровського екологічного прокурора

на рішення Очаківського
міськрайонного суду Миколаївської
області

від 25 грудня 2013 року

за позовом

Очаківського міжрайонного
екологічного прокурора Дніпровської
екологічної прокуратури до
Очаківської районної державної
адміністрації Миколаївської області,
ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
- Миколаївське обласне управління
водних ресурсів, Очаківське
міськрайонне управління юстиції в
Миколаївській області, Управління
Держземагентства в Очаківському
районі Миколаївської області,

про

визнання незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним та
скасування державного акту на право
власності на земельну ділянку,
повернення земельної ділянки,
скасування державної реєстрації права
власності та внесення змін до
державного земельного кадастру про
власника земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2013 року Очаківський
міжрайонний екологічний прокурор
Дніпровської екологічної прокуратури
в інтересах держави звернувся з
вищезазначеним позовом до Очаківської
районної державної адміністрації
Миколаївської області (далі -
Очаківська РДА) та ОСОБА_5, який
обґрунтував наступним.

Розпорядженням Очаківської РДА від 8
квітня 2011 року №109 «Про затвердження
проекту землеустрою щодо відведення
земельних ділянок у власність»
ОСОБА_5 була передана у власність для
ведення особистого селянського
господарства земельна ділянка площею 1
га, розташована в межах території
Солончаківської сільської ради
Очаківського району Миколаївської
області.

На підставі цього розпорядження 15
грудня 2011 року ОСОБА_5 отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку.

Позивач вказував, що спірна земельна
ділянка знаходиться на відстані 593,44
метрів від урізу води, тобто в межах
нормативно визначеної
2-х кілометрової прибережної захисної
смуги Дніпровсько-Бузького лиману,
тому не могла бути передана у
власність фізичної особи.

Посилаючись на викладене та грубі
порушення земельного та водного
законодавства, прокурор просив визнати
незаконним та скасувати вказане
розпорядження, визнати недійсним
державний акт на право власності на
земельну ділянку, виданий ОСОБА_5,
повернути земельну ділянку у
власність держави, скасувати
державну реєстрацію права власності на
неї та внести відповідні зміни до
державного земельного кадастру про
власника земельної ділянки.

Заперечуючи проти позову, Очаківська
РДА посилалась на те, що спірна
земельна ділянка відноситься до земель
сільськогосподарського призначення, а
не водного фонду, як вважав
прокурор, й не допущено порушень
чинного законодавства при виділенні її
у власність фізичній особі для
ведення особистого селянського
господарства.

Рішенням Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від
25 грудня 2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, прокурор подав на нього
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просив
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
прокурора, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не було
доведено розташування спірної
земельної ділянки у прибережній
захисній смузі Дніпровсько-Бузького
лиману Чорного моря і віднесення її до
земель водного фонду. Крім того,
позивачем не було надано доказів
безпосереднього порушення ОСОБА_5
вимог законодавства.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду, з огляду на
таке.

В силу ст.ст.13-14 Конституції України,
земля, її надра, атмосферне повітря,
водні та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
є об'єктами права власності
Українського народу.

Кожний громадянин має право
користуватися природними об'єктами
права власності народу відповідно до
закону.

Земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Право власності на землю набувається і
реалізується громадянами, юридичними
особами та державою відповідно до
закону і гарантується державою.

Відповідно до ст.ст.78-83, 116, 118, 125, 126 ЗК
України, (в редакції, що діяли на час
передачі земельної ділянки
відповідачу), право власності на землю
набувається та реалізується на
підставі Конституції України,
Земельного кодексу України, а також
інших законів, що видаються відповідно
до них.

Земля в Україні може перебувати у
приватній, комунальній та державній
власності.

Земельна ділянка як об'єкт права
власності являє собою частину земної
поверхні з установленими межами,
певним місцем розташування, з
визначеними щодо неї правами.

Право власності на земельну ділянку
поширюється в її межах на поверхневий
(ґрунтовий) шар, а також на водні
об'єкти, ліси і багаторічні насадження,
які на ній знаходяться, якщо інше не
встановлено законом та не порушує
права інших осіб.

Право власності на земельну ділянку
розповсюджується на простір, що
знаходиться над та під поверхнею
ділянки на висоту і на глибину,
необхідні для зведення житлових,
виробничих та інших будівель і споруд.

Громадяни є суб'єктами права власності
на землі приватної власності.

Територіальні громади є суб'єктами
права власності на землі комунальної
власності. Це право вони реалізують
безпосередньо або через органи
місцевого самоврядування.

Громадяни України набувають права
власності на земельні ділянки лише з
підстав, передбачених законом, зокрема
у разі безоплатної передачі ділянок із
земель державної і комунальної
власності.

До земель комунальної власності
відносяться землі, які належать на
праві власності територіальним
громадам сіл, селищ, міст. У комунальній
власності перебувають усі землі в
межах населених пунктів, крім земель
приватної та державної власності, а
також земельні ділянки за їх межами, на
яких розташовані об'єкти комунальної
власності.

Громадяни, зацікавлені в одержанні
безоплатно у власність земельної
ділянки із земель державної або
комунальної власності для ведення
фермерського господарства, ведення
особистого селянського господарства,
ведення садівництва, будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибної ділянки), індивідуального
дачного будівництва, будівництва
індивідуальних гаражів у межах норм
безоплатної приватизації, подають
клопотання до відповідної районної,
Київської чи Севастопольської міської
державної адміністрації або сільської,
селищної, міської ради за
місцезнаходженням земельної ділянки.
У клопотанні зазначаються цільове
призначення земельної ділянки та її
орієнтовні розміри. До клопотання
додаються графічні матеріали, на яких
зазначено бажане місце розташування
земельної ділянки, погодження
землекористувача (у разі вилучення
земельної ділянки, що перебуває у
користуванні інших осіб) та висновки
конкурсної комісії (у разі надання
земельної ділянки для ведення
фермерського господарства).

Відповідна державна адміністрація або
рада розглядає заяву, і в разі згоди на
передачу земельної ділянки у власність
надає дозвіл на розробку проекту її
відведення.

Після розробки проекту і узгодження
його з органом по земельних ресурсах,
природоохоронним і
санітарно-епідеміологічним органами,
органами архітектури і охорони
культурної спадщини, він подається на
розгляд відповідних місцевої
державної адміністрації або органу
місцевого самоврядування, яка і
приймає рішення про передачу земельної
ділянки у власність громадянина.

За дотримання вище виписаних процедур,
право власності на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж у натурі
(на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Право власності на земельну ділянку і
право постійного користування
земельною ділянкою посвідчується
державними актами, за формою державних
актів затверджених Кабінетом
Міністрів України.

Обмеженням цьому є пряма заборона
законом передачі земель у приватну
власність громадян.

Зокрема, до земель державної або
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать землі водного фонду, крім
випадків, визначених ЗК України.

За ст.ст.58, 60-61 ЗК України та ст.ст.87-88,91
ВК України (в редакції, що діяла на час
виникнення спірних відносин), Порядком
визначення розмірів і меж
водоохоронних зон та режиму ведення
господарської діяльності в них,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 08 травня 1996 року
№486 до земель водного фонду належать
землі, зайняті прибережними захисними
смугами вздовж морів, річок та навколо
водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Вздовж річок, морів і навколо озер,
водосховищ та інших водойм з метою
охорони поверхневих водних об'єктів
від забруднення і засмічення та
збереження їх водності у межах
водоохоронних зон виділяються
земельні ділянки під прибережні
захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток
і лиманів встановлюється прибережна
захисна смуга шириною не менше двох
кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги
встановлюються за окремими проектами
землеустрою.

Межі встановлених прибережних
захисних смуг і пляжних зон
зазначаються в документації із
землеустрою, кадастрових планах
земельних ділянок, а також у
містобудівній документації.

Прибережні захисні смуги
встановлюються на земельних ділянках
усіх категорій земель, крім земель
морського транспорту.

За змістом п.«д» ч.4 ст.84 та ч.4 ст.59 ЗК
України землі водного фонду не можуть
передаватися у власність громадян.

Прибережні захисні смуги є
природоохоронною територією з режимом
обмеженої господарської діяльності.

За ст.62 ЗК України, у прибережних
захисних смугах уздовж морів, морських
заток і лиманів та на островах у
внутрішніх морських водах
забороняється:

а) влаштування полігонів
побутових та промислових відходів і
накопичувачів стічних вод;

б) влаштування вигребів для
накопичення господарсько-побутових
стічних вод об'ємом понад 1 кубічний
метр на добу;

в) влаштування полів фільтрації
та створення інших споруд для
приймання і знезаражування рідких
відходів;

г) застосування сильнодіючих
пестицидів.

Режим господарської діяльності
на земельних ділянках прибережних
захисних смуг уздовж морів, морських
заток і лиманів та на островах у
внутрішніх морських водах
встановлюється законом.

З системного логічного аналізу
зазначених норм випливає висновок про
те, що до встановлення прибережних
захисних смуг за окремими проектами
землеустрою, розпорядник землі, в
нашому випадку Очаківська районна
державна адміністрація Миколаївської
області, позбавлений можливості
виділяти у власність громадян земельні
ділянки. Лише за умови, що наділена
земельна ділянка не віднесена до
прибережної захисної смуги, має
цільове призначення, яке надає право на
виділення її громадянам, є вільною,
надана за відповідною процедурою і
щодо неї чинним законодавством чи
рішенням компетентних органів,
постановлених у межах їх повноважень,
не встановлено обмежень, щодо
можливості її використання для
зазначених цілей - передачу землі у
власність фізичної особи можна вважати
законною.

При цьому, державний орган чи орган
місцевого самоврядування не може
постановляти рішення щодо правової
долі ділянки усупереч положенням
чинного земельного, водного або іншого
законодавств. Якщо ж таке рішення все
таки постановлено, то воно є незаконним
і на ньому не може базуватися право
особи на земельну ділянку.

З матеріалів справи вбачається, що
розпорядженням Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області від 08 квітня 2011 року №109 «Про
затвердження Проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність громадянам України для
ведення особистого селянського
господарства із земель державної
власності не наданих у власність або
користування в межах території
Солончаківської сільської ради
Очаківського району Миколаївської
області», затверджено проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки, площею 1.00 га, у власність
ОСОБА_5 для ведення особистого
селянського господарства із земель
державної власності (запасу) не наданих
у власність або користування в межах
території Солончаківської сільської
ради.

Цим же розпорядженням вказана земельна
ділянка передана безоплатно у
власність відповідачки для ведення
особистого селянського господарства
(а.с.62).

На підставі вказаного розпорядження 15
грудня 2011 року відповідачка отримала
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії
ЯК №255353, згідно якого вона стала
власником земельної ділянки з
кадастровим номером :02:000:0512 (а.с.76).

Між тим, спірна земельна ділянка
знаходиться за межами с.Солончаки на
відстані 593,44 метрів від урізу води
Дніпровсько-Бузького лиману Чорного
моря, що встановлено Миколаївською
регіональною філією Державного
підприємства «Центр державного
земельного кадастру» (а.с.111).

Таким чином, достовірно
встановлено, що спірна земельна
ділянка розташована в межах
законодавчо визначеної прибережної
захисної смуги Дніпровсько-Бузького
лиману Чорного моря, глибина якої не
може бути змінена за волею державної
адміністрації, що, в силу ст.60 ЗК
України та ч.9 ст.88 ВК України,
унеможливлювало її відведення у
власність ОСОБА_5

За такого, позовні вимоги про
скасування розпорядження Очаківської
районної державної адміністрації
Миколаївської області, визнання
недійсними державного акту на право
власності на землю на ім'я відповідачки
та покладення на неї обов'язку
повернути землю підлягали задоволенню.

Оскільки міськрайонний суд був
іншої думки і відмовив у названих
вимогах, то їх слід задовольнити
рішенням апеляційної інстанції.

Доводи Очаківської районної державної
адміністрації Миколаївської області
про те, що відсутність проекту
землеустрою прибережних захисних смуг
давало їй право на виділення спірної
земельної ділянки, не можуть братися до
уваги, оскільки суперечать закону, з
буквального тлумачення якого, випливає
протилежний висновок про те, що
відсутність проекту є перешкодою для
виділення землі.

Інакше, при наявності прямої вказівки
закону про обмеження щодо виділення
земель з прибережних зон лиманів, та, за
ігнорування компетентними органами з
виділення земель обов'язку виготовити
такі проекти та їх недобросовісної
поведінки під час застосування
процедури виділення земель у
власність, утворити прибережні захисні
смуги навіть у майбутньому буде
неможливо.

Вищевказане також повністю відповідає
положенням п.2.9 Порядку погодження
природоохоронними органами матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання
земельних ділянок, затвердженого
наказом Міністерства охорони
навколишнього природного середовища
України від 05 листопада 2004 року №434,
зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 22 листопада 2004 року за
№1470/10069, яким передбачено, що у разі
відсутності належної землевпорядної
документації та встановлених у натурі
(на місцевості) меж щодо водоохоронних
зон та прибережних захисних смуг
водних об'єктів природоохоронний орган
забезпечує їх збереження шляхом
урахування при розгляді матеріалів
щодо вилучення (викупу), надання цих
земельних ділянок нормативних
розмірів прибережних захисних смуг,
встановлених статтею 88 Водного кодексу
України, та орієнтовних розмірів і меж
водоохоронних зон, що визначаються
відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 08.05.96 р. №486 "Про
затвердження Порядку визначення
розмірів і меж водоохоронних зон та
режиму ведення господарської
діяльності в них", з урахуванням
конкретної ситуації.

Посилання суду першої інстанції на
правила ст.140 ЗК України, які не
підлягають застосуванню до вказаних
правовідносин, є безпідставним,
оскільки предметом судового спору у
цій справі є законність передачі у
власність відповідачу земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства, а не
вилучення земельної ділянки, набутої
на законних підставах.

Таким чином, позовні вимоги прокурора в
інтересах держави про визнання
незаконним та скасування
розпорядження, визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку, виданого ОСОБА_5, та
покладення зобов'язання повернути
земельну ділянку у власність держави є
обґрунтованими і підлягають
задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги в
частині скасування державної
реєстрації права власності та внесення
змін до державного земельного кадастру
про попереднього власника земельної
ділянки задоволенню не підлягають,
оскільки такі вимоги заявлені до
Очаківського міськрайонного
управління юстиції та управління
Держземагентства в Очаківському
районі, залучених до участі у справі в
якості третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору,
і не є відповідачами у справі.

До того ж, такі вимоги не є
позовними при вирішені даної справи,
оскільки названі органи не відмовили
вчинити реєстраційні дії, а якщо вони
таке вчинять, то їх дії є предметом
позовів іншого виду процесуального
провадження.

Оскільки рішення суду підлягає
скасуванню, то відповідно до вимог ч.5
ст.88 ЦПК України з відповідачів на
користь держави підлягає стягненню у
рівних частках судовий збір, а саме по
161 грн., виходячи із вартості спірної
земельної ділянки - 32 200 грн.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Дніпровського
екологічного прокурора задовольнити
частково.

Рішення Очаківського міськрайонного
суду Миколаївської області від
25 грудня 2013 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позовні вимоги Очаківського
міжрайонного екологічного прокурора
Дніпровської екологічної прокуратури
задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати
розпорядження Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області від 08 квітня 2011 року №109 «Про
затвердження Проекту землеустрою щодо
відведення земельних ділянок у
власність громадянам України (37
чоловік) для ведення особистого
селянського господарства із земель
державної власності не наданих у
власність або користування в межах
території Солончаківської сільської
ради Очаківського району
Миколаївської області» в частині
затвердження проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки з
кадастровим номером :02:000:0512,
площею 1 га, для ведення особистого
селянського господарства та передачі
її у власність ОСОБА_5.

Визнати недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯК №255353 від 07 жовтня 2011 року,
виданий Очаківською районною
державною адміністрацією
Миколаївської області ОСОБА_5,
зареєстрований в Книзі записів
реєстрації державних актів на право
власності на землю та на право
постійного користування землею,
договорів оренди землі за №00811.

Зобов'язати ОСОБА_5 повернути у
власність держави в особі Очаківської
районної державної адміністрації
Миколаївської області земельну
ділянку площею 1 га за кадастровим
номером :02:000:0512,
розташовану на території
Солончаківської сільської ради
Очаківського району Миколаївської
області.

Відмовити Очаківському міжрайонному
екологічному прокурору Дніпровської
екологічної прокуратури у задоволенні
його позовних вимог про зобов'язання
Очаківського міськрайонного
управління юстиції скасувати державну
реєстрацію права власності ОСОБА_5 на
земельну ділянку та про зобов'язання
Управління Держземагентства в
Очаківському районі Миколаївської
області внести до державного
земельного кадастру інформацію про
попереднього власника земельної
ділянки.

Стягнути з Очаківської районної
державної адміністрації Миколаївської
області та ОСОБА_5 на користь держави по
161 грн. судового збору з кожного.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді