УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Леванчука А.О., Фаловської І.М.,Писаної
Т.О., Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання
правочину недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного
суду Вінницької області від 21 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що з 30 квітня 1996 року
по 14 червня 2006 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі зі ОСОБА_7, під
час якого за спільні кошти вони
придбали квартиру АДРЕСА_1, яка і на
даний час є спільною сумісною
власністю подружжя. Проте, 20 червня 2013
року ОСОБА_7 всупереч вимогам ч. 2 ст. 369
ЦК України продав указану квартиру
ОСОБА_8 без згоди позивача, чим порушив
права останньої.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 06 грудня 2013 року
позов задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 20 червня 2013
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Повернуто
сторони в попереднє становище,
стягнуто зі ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 368
000 грн. Вирішено питання розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької
області від 21 січня 2014 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення, яким в
задоволенні позову відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції, посилаючись на неправильне
застосування апеляційним судом норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, та просить
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга заявника підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
відмову в задоволенні позову, суд
апеляційної інстанції виходив із
відсутності доказів про неправомірне
набуття ОСОБА_8 права власності на
спірну квартиру. Оскільки ОСОБА_6 не
була стороною договору купівлі-продажу
спірної квартири, її позовні вимоги про
визнання даного правочину недійсним є
неналежним способом захисту свого
порушеного права.

Проте з такими висновками суду
апеляційної інстанції погодитися не
можна.

Установлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7
перебували у шлюбі з 30 квітня 1996 року по
14 червня 2006 року, який було розірвано
рішенням Замостянського районного
суду м. Вінниці.

Під час перебування у шлюбі, а саме 04
травня 1998 року, ОСОБА_7 за
договором купівлі-продажу придбав
квартиру АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі ст. 68 СК України розірвання
шлюбу не припиняє права спільної
сумісної власності на майно, набуте за
час шлюбу. Розпоряджання майном, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності, після розірвання шлюбу
здійснюється співвласниками виключно
за взаємною згодою, відповідно до
Цивільного кодексу України.

За змістом ч. 2 ст. 369 ЦК України
розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників. У разі
вчинення одним із співвласників
правочину щодо розпорядження спільним
майном вважається, що він вчинений за
згодою всіх співвласників. Згода
співвласників на вчинення правочину
щодо розпорядження спільним майном,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та (або) державній
реєстрації, має бути висловлена
письмово і нотаріально посвідчена.

20 червня 2006 року між відповідачами був
укладений договір купівлі-продажу,
який посвідчений приватним нотаріусом
Вінницького міського нотаріального
округу ОСОБА_9 та за реєстрований за
реєстровим № 2551, згідно з умовами якого
ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_8 купила вказану
квартиру за 368 000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
статей 215 та 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції врахував вказані вимоги
закону та роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України й
обґрунтовано виходив з того, що спірна
квартира була спільною власністю
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і останній не
повідомив позивача про свій намір
продати квартиру, нотаріально
посвідченої згоди на відчуження
спільного майна від неї не отримав.
ОСОБА_7 навмисно вів в оману ОСОБА_8
шляхом замовчування обставин щодо прав
позивача на вказану квартиру та свого
обов'язку повідомити співвласника про
вчинення правочину щодо розпорядження
спільним майном. В зв'язку із
зазначеним, суд першої інстанції
правомірно визнав спірний договір
недійсним, а також в межах вимог ч. 1 ст.
216 ЦК України вирішив питання
застосування наслідків недійсності
правочину.

Апеляційний суд дійшов помилкового
висновку про відмову в задоволенні
позову без належного з'ясування
обставин справи та помилково вважав, що
місцевий суд неправильно застосував
норми матеріального та процесуального
права.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України суд
касаційної інстанції, установивши, що
апеляційним судом скасовано судове
рішення, ухвалене згідно з законом,
скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і матеріалам
справи, тому підстави для його зміни
або скасування відсутні.

Керуючись статтями 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької
області від 21 січня 2014 року скасувати,
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 06
грудня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:
А.О. Леванчук Т.О. Писана І.М. Фаловська
Г.В. Юровська