провадження: 22-ц/796/4916/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Коробенко
С.В.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого
судді: Шкоріної О.І.,

суддів: Чобіток
А.О., Немировської О.В.

при секретарі:
Лужецькій І.С.

за участю: позивача - ОСОБА_3

представника позивача -
ОСОБА_4

представника третьої особи -
Масімової Е.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 17 лютого 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до Київської міської
ради, третя особа: Департамент
земельних ресурсів Київської міської
державної адміністрації про визнання
права власності на земельну ділянку та
житловий будинок, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з
позовом до Київської міської ради,
третя особа: Департамент земельних
ресурсів Київської міської державної
адміністрації про визнання права
власності на земельну ділянку та
житловий будинок.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
земельною ділянкою, яка раніше
належала ОСОБА_6 та розташована за
адресою; АДРЕСА_1, він відкрито та
добросовісно володіє з 1996 року, коли
остання відмовилася від ділянки. В
цьому ж році на цій земельній ділянці
ним побудований житловий будинок, яким
він також відкрито користується. У
зв'язку з тим, що у нього відсутні
правовстановлюючі документи на
будинок і земельну ділянку, що є
перешкодою для підключення газу до
будинку, просив з огляду на вимоги ст.
ст. 328, 331, 392, 344, ч.8 розділу «Прикінцеві
та перехідні положення» ЦК України,
визнати за ним право власності на
будинок загальною площею 113,9 кв.м. та
земельну ділянку площею 0,15 га.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 17 лютого 2014 року відмовлено
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
Київської міської ради, третя особа:
Департамент земельних ресурсів
Київської міської державної
адміністрації про визнання права
власності на земельну ділянку та
житловий будинок.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням,
ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

В апеляційній скарзі послався на
порушення та неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неповне
з'ясування обставин справи, що призвело
до неправильного її вирішення.

В судове засідання представник
Київської міської ради не з'явився, про
день та час розгляду справи
повідомлений належним чином, надав
суду письмові заперечення, в яких
просив справу розглядати у його
відсутність. Зважаючи на вимоги ст.305 ч.2
ЦПК України, колегія суддів вважала за
можливе розглянути справу у його
відсутність.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його
представник апеляційну скаргу
підтримали і просили її задовольнити.

Представник Департаменту земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації) проти
задоволення апеляційної скарги
заперечувала і просила рішення як
законне і обґрунтоване залишити без
змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
пред'явлених у суді першої інстанції
вимог, колегія дійшла висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що земельна ділянка розташована
за адресою; АДРЕСА_1 не перебувала і не
перебуває у приватній власності
будь-якої особи, позивач у
встановленому порядку право власності
на неї не набув, а тому його вимоги про
визнання за ним такого права
задоволенню не підлягають. Крім того,
суд першої інстанції вважав, що
відсутні також правові підстави для
визнання за позивачем права власності
на будинок, який збудований без
отримання належної
проектно-дозвільної документації.

Такий висновок суду є правильним,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що земельна ділянка,
яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 у
власності будь-якої фізичної особи не
перебувала і не перебуває.

Відповідно до статті 9 ЗК України
розпорядження землями територіальної
громади міста, передача земельних
ділянок з комунальної власності у
власність громадян та юридичних осіб,
надання земельних ділянок із земель
комунальної власності у користування
відноситься до повноважень Київської
міської ради.

Згідно із частиною 1 статті 116 ЗК
України громадяни та юридичні особи
набувають право власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах повноважень,
визначених цим Кодексом, або за
результатами аукціону.

Жодних правовстановлюючих документів
на земельну ділянку яка розташована за
адресою: АДРЕСА_1, відповідно до вимог
ст.ст.116,125,126 ЗК України оформлено не
було.

Колегія суддів вважає, що користування
позивачем земельною ділянкою більше 18
років та сплата земельного податку не є
безпосередньою та єдиною підставою для
виникнення у ОСОБА_3 права власності на
земельну ділянку за набувальною
давністю.

Отже, висновок про безпідставність
заявлених ОСОБА_3 позовних вимог щодо
визнання за ним права власності на
земельну ділянку є таким, що
ґрунтується на нормах матеріального
права.

Що стосується вимог про визнання за
ОСОБА_3 права власності на житловий
будинок, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1, то і в цій частині висновки
суду є правильними.

Відповідно до ст.331 ЦК України право
власності на новостворене нерухоме
майно (житлові будинки, будівлі,
споруди тощо) виникає з моменту
завершення будівництва ( створення
майна). Якщо договором або законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, які містяться в п.15 постанови № 5
від 7 лютого 2014 року «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
законом не передбачено можливість
визнання права власності на
новостворене майно та об'єкт
незавершеного будівництва в судовому
порядку, якщо право власності на таке
майно не було зареєстроване раніше в
установленому законодавством порядку.

Крім того, колегія суддів погоджується
з висновком суду першої інстанції що
відсутності достатніх правових
підстав для визнання за ОСОБА_3 права
власності на житловий будинок і на
підставі ст.376 ЦК України.

Архівна довідка №406 видана 13 листопада
2001 року Києво-Святошинською районною
державною адміністрацією про те, що по
документах архівного фонду «Жулянська
сільська рада» у по господарських
книгах за 1986- 1989 роки є особовий рахунок
на ім'я ОСОБА_8, за якою значиться Ѕ
частина будинку (1941 року забудови) на
земельній ділянці площею 0,15 га, не
створює правових підстав для визнання
за ОСОБА_3 права власності на
новостворений будинок, який є
самочинним будівництвом.

Оскільки ОСОБА_3 у встановленому
порядку не набув права власності або
права користування на земельну
ділянку, тому відсутні правові
підстави для визнання за ним права
власності на нерухоме майно на
підставі ч.5 ст376 ЦК України. Не
підлягають застосуванню в даному
випадку і положення ст.392 ЦК України,
оскільки ОСОБА_3 не є власником
спірного майна.

Отже, висновки суду відповідають
обставинам справи та доводами
апеляційної скарги не спростовуються.
Колегія суддів вважає, що рішення
ухвалено судом першої інстанції з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на викладене, передбачених
ст.309 ЦПК України підстав для
скасування оскаржуваного рішення суду
першої інстанції по даній справі немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія
суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м.Києва від 17 лютого 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: