У Х В А Л А

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Мостової Г. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення Рокитнівського
районного суду Рівненської області від
21 листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 14 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), посилаючись на
неналежне виконання ОСОБА_3 умов
кредитного договору
від 29 травня 2007 року, звернулося до
суду з позовом, у якому просило
стягнути з відповідача 26 374 грн 11 коп.
заборгованості за вказаним договором
та судових витрат.

Рішенням Рокитнівського районного
суду Рівненської області від 21
листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Рівненської
області від 14 січня 2014 року, позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» 26 374 грн 11 коп.
заборгованості за кредитним договором
від 29 травня 2007 року та 263 грн 74
коп. судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в позові.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що
відповідачка належним чином не
виконувала умови кредитного договору,
тому позивач має право на повернення
кредиту з урахуванням процентів,
комісії за користування кредитом та
штрафу.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що 29 травня 2007
року ОСОБА_3 звернулася до ПАТ КБ
«ПриватБанк» із заявою, на підставі
якої було відкрито рахунок та надано
платіжну картку на суму кредитного
ліміту 6 900 грн зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 36 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом, з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки.

Кредит надано відповідно до Умов і
Правил надання банківських послуг
(далі - Умови) та Тарифів банку, з якими
ОСОБА_3 була ознайомлена, про що
свідчить її підпис у заяві про надання
кредиту.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

Обґрунтовуючи підставність позову,
ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те,
що ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним
договором належним чином не
виконувала, внаслідок чого станом на 31
серпня 2013 року виникла загальна
заборгованість за кредитом у розмірі 26
374 грн 11 коп., із яких: 7 479 грн
55 коп. - заборгованість за кредитом, 13 043
грн 36 коп. - заборгованість за
процентами за користування кредитом, 4
119 грн 10 коп. - заборгованість з комісії
за користування кредитом, 500 грн - штраф
(фіксована частина) та 1 232 грн 10 коп. -
штраф (процентна складова), яку позивач
і просив стягнути на свою користь.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов᾽?язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до Умов, які разом із заявою
і пам'яткою клієнта складають договір
про надання банківських послуг у
вигляді видачі ОСОБА_3 банківської
картки, термін дії кредитного ліміту
збігається з терміном дії платіжної
картки.

Зі змісту заяви відповідача
вбачається, що строк дії кредитного
ліміту відповідає терміну дії картки, а
згідно з Тарифами і умовами
обслуговування кредитних карт у ПАТ КБ
«ПриватБанк» строк дії картки
визначено 2 роки (а. с. 7).

Правила продовження дії картки,
строки та порядок погашення
заборгованості визначені п. п. 9.3, 9.6, 9.7
Умов, у яких вказано, за яких умов дія
картки припиняється та з якого часу у
кредитора виникає право на примусове
стягнення заборгованості та в якому
порядку.

Пунктами 9.6, 9.7 Умов передбачено, що у
разі відсутності на картковому рахунку
грошових коштів у розмірі, достатньому
для оплати послуг банка для
продовження дії картки і у разі
ненадходження грошових коштів
протягом 3 місяців з часу закінчення
строку дії картки, банк нараховує
комісію за обслуговування рахунка
згідно з діючими тарифами. При
нульовому рахунку на картці на
неактивному рахунку картка
закривається. Кредитний рахунок також
закривається при ненадходженні
заробітної плати протягом шести
місяців та дія кредитної картки не
продовжується.

Заперечуючи проти позову,
відповідачка посилалась на те, що
кредитна картка, яка була їй видана 29
травня 2007 року, після дворічного
терміну її дії не перевипускалася, із
заявою до банку про продовження дії
картки та її перевипуск вона не
зверталась.

Вирішуючи спір по суті та з
урахуванням заперечень відповідачки,
суди на порушення приписів ст. ст. 212-214,
303 ЦПК України на зазначене уваги не
звернули та не перевірили, чи
перевипускалася банком кредитна
картка після закінчення терміну її дії
у 2009 році, чи виконувались
відповідачкою умови кредитного
договору після закінчення дії картки,
чи були на картковому рахунку грошові
кошти, за наявності яких банк вправі
був пролонгувати строк дії картки, та
не встановили строк, з якого у банку
виникає право на звернення до суду з
позовом про стягнення заборгованості
за кредитом.

Будь-які мотиви з цього приводу у
судових рішеннях відсутні.

Від з'ясування зазначених обставин
залежить правильне вирішення спору по
суті, зокрема, дотримання позивачем
строку позовної давності,
передбаченого ст. 257 ЦК України.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою доводів сторін та оцінкою
наданих сторонами доказів, судами не
з'ясовувались у повному обсязі, чим
порушено норми процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України), і таке
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
відповідно до ч. 2 ст. 338
ЦПК України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Рокитнівського районного
суду Рівненської області від 21
листопада 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Рівненської області
від 14 січня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

Г. І. Мостова

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук