АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4051/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Мовчан Д. В. Доповідач - Болтунова
Л.М. Категорія 48
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2014 року Колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді - Болтунової
Л.М.

суддів - Тамакулової
В.О., Макарова М.О.

при секретарі - Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 14 березня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - ОСОБА_4, Ленінський відділ
державної виконавчої служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції про стягнення
заборгованості та пені по сплаті
аліментів,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд із зазначеним позовом, в якому, з
урахуванням уточнень, просила стягнути
з ОСОБА_3 на її користь заборгованість
зі сплати аліментів в розмірі 25 428,49 грн.
та неустойку за прострочення сплати
аліментів в сумі 139 072,91 грн. за період з
28 лютого 2005 року по 11 липня 2009 року.
(а.с.107).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 14 березня 2014 року
було відмовлено у задоволенні позовних
вимог. ( а.с.117).

В апеляційній скарзі позивачка,
просила рішення суду змінити в частині
відмови стягнення неустойки за
прострочення сплати аліментів в
розмірі 139 072,91 грн. та ухвалити нове
рішення про задоволення позову в цій
частині, посилалась на порушення норм
процесуального та матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неповно
з*ясування доказів. (а.с.123).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга, не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Частина перша ст. 303 ЦПК України
передбачає, що під час розгляду справи
в апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Оскільки рішення суду оскаржується
тільки в частині відмови у стягненні
неустойки за прострочення сплати
аліментів, законність і
обґрунтованість його в іншій частині,
колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до вимог ст. 92
КпШС України, яка діла на час
виникнення спірних правовідносин між
сторонами, аліменти сплачуються в
добровільному порядку особисто особою,
яка зобов'язана платити аліменти, або
через власника або уповноважений ним
орган за місцем її роботи чи одержання
нею пенсії, стипендії. Добровільний
порядок сплати аліментів не виключає
права стягувача аліментів у будь-який
час звернутися з заявою про стягнення
аліментів до суду.

Стаття 196 СК України при виникненні
заборгованості з вини особи, яка
зобов'язана сплачувати аліменти за
рішенням суду, одержувач аліментів має
право на стягнення неустойки (пені) у
розмірі одного відсотка від суми
несплачених аліментів за кожен день
прострочення.

Згідно п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 15 травня 2006
року № 3 «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів» зі
змінами та доповненнями, статтею 196 СК
України передбачена відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені), яка
настає лише за наявності вини цієї
особи. На платника аліментів не можна
покладати таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням аліментів
банками. В інших випадках стягується
неустойка за весь час прострочення
сплати аліментів.

Зазначене судове рішення в оскарженій
частині відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивачка перебувала в
зареєстрованому шлюбі з відповідачем з
24 серпня 1990 року по 22 червня 1995 року. Від
шлюбу мають повнолітнього сина -
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Красногвардійського
районного суду м. Дніпропетровська від
17 липня 1995 року з відповідача ОСОБА_3
були стягнуті аліменти на утримання
сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 до його
повноліття, у розмірі 1/4 частини з усіх
видів заробітку щомісячно, починаючи з
06 липня 1995 року на користь позивачки
ОСОБА_2 (а.с.18).

Згідно свідоцтва від 06 березня 1996 року
ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 і
прийняла його прізвище. ( а.с.4)

Постановою Відділу державної
виконавчої служби Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області від 29
лютого 2008 року було відкрито виконавче
провадження з примусового виконання
дублікату виконавчого листа за № 2-993/95,
виданого Красногвардійським районним
судом м. Дніпропетровська від 13 серпня
2007 року про стягнення аліментів за
вказаним рішення суду.

За довідкою ВДВС Павлоградського
міськрайонного управління юстиції
Дніпропетровської області № 04/62181 від
07.11.2013 року заборгованість по сплаті
аліментів ОСОБА_3 за період з 28.02.2005
року по 11.07.2009 року становить 25 428,49 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову в
оскарженій частині, суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення вимог
позивачки щодо стягнення з
відповідача пені за прострочення
сплати аліментів за період з 28 лютого
2005 року по 11 липня 2009 року в розмірі 139
072,91 грн.

Зазначений висновок суду відповідає
обставинам справи, узгоджується з
нормами матеріального права, які
правильно застосовані судом першої
інстанції.

Як вбачається з матеріалів, цивільна
справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення аліментів була розглянута
Красногвардійським районним судом м.
Дніпропетровська 17 липня 1995 року за
відсутності відповідача. В матеріалах
справи відсутні будь-які докази
стосовно того, що рішення суду було
вручено ОСОБА_3

Розглядаючи спір по суті, судом першої
інстанції також встановлено, що
відповідач із серпня 1995 року фактично
виїхав за межі України на територію
Російської Федерації, і з 1998 року є
громадянином вказаної держави. З цього
часу ОСОБА_3 на території України не
мешкає. Дублікат виконавчого листа з
приводу примусового виконання
вказаного рішення було пред'явлено
позивачкою до органів державної
виконавчої служби лише 29 лютого 2008
року, при цьому місце знаходження
відповідача було зазначено невірно.

Матеріалами виконавчого провадження
було встановлено, що документи
виконавчого провадження надсилались
боржнику державним виконавцем за
адресою «с. Бухалівка» без зазначення
району, області, вулиці та номеру
будинку. В матеріалах також відсутні
будь-які відомості щодо повідомлення
боржника про відкриття відносно нього
виконавчого провадження або доведення
до його відома обставини про стягнення
з нього аліментів у примусовому
порядку. Дії державного виконавця
стягувачем не оскаржувались.

За змістом статті 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. За
вимогами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Як в суді першої інстанції, так і в
апеляційному суді, позивачкою не було
надано належних та допустимих доказів,
в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, на
підтвердження вимог про стягнення
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів, а отже ухвалюючи рішення,
суд дійшов вірного висновку про
відсутність вини платника аліментів у
виникненні заборгованості за таким
видом платежів.

Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам, порушення норм
матеріального та процесуального права,
ґрунтуються лише на її особистих
припущеннях без підтвердження
відповідними необхідними доказами та
фактично зводяться до переоцінки тих
доказів, яким суд дав належну оцінку в
їх сукупності за своїм внутрішнім
переконанням відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України, а тому переоцінка доказів
на вимогу сторони не допускається.

Колегія суддів вважає, що судом
першої інстанції, при розгляді даної
справи, були виконані всі вимоги
процесуального закону, всебічно
перевірено обставини, спір вирішено у
відповідності з нормами матеріального
права. Рішення є обґрунтованим, з
повним відображенням обставин, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини є правильними, а тому
підстави для скасування рішення в
оскарженій частині відсутні. А отже
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 14 березня
2014 року

залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з цього
часу.

Судді: