АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1769/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Малінської С.М.,
Піддубного Р.М.,

при секретарі: Каменській Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 29
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна
подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року позивачка ОСОБА_3, в
зв'язку з подачею її чоловіком ОСОБА_2
позову про розірвання шлюбу,
звернулась до суду із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя, набутого за
час шлюбу, яка ухвалою Дзержинського
районного суду м. Харкова від 11 вересня
2013 року була виділена в самостійне
провадження для її окремого розгляду
по суті.

В обґрунтування своїх вимог позивачка
ОСОБА_3 вказувала на те, що з 18 серпня 2001
року вони з відповідачем по справі
ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають спільну дитину -
доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В період їхнього шлюбу ними у 2003 році за
спільні кошти було придбано 2-кімнатну
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 43,3
кв.м., у якій по цей день зареєстровані
відповідач ОСОБА_2 та їхня малолітня
донька ОСОБА_4, а крім того два
автомобіля: марки «Daewoo Lanos», 2006 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1 та марки «Honda Civic», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Але їхнє з відповідачем подружнє життя
не склалося, в зв'язку з чим у квітні 2012
року вони фактично припинили шлюбні
відносини. При цьому в наслідок
агресивної поведінки та неодноразових
погроз свого чоловіка вона, позивачка
разом із донькою у квітні 2012 року була
вимушена залишити їхню квартиру та
переїхати жити до своїх батьків. З того
часу відповідач ОСОБА_2 своїх
батьківських обов'язків не виконує,
жодним чином участі у вихованні дитини
не приймає, матеріальної допомоги на її
утримання позивачці не надає,
забороняє своїм батькам спілкуватися з
онукою та взагалі не має бажання
бачитись з донькою.

Посилаючись на вказані обставини, а
також на те, що позасудовим шляхом
вирішити існуючі між подружжям спірні
питання не вдається, а крім того,
вважаючи, що факт проживання з нею
малолітньої доньки надає їй відповідні
преференції, позивачка ОСОБА_3 просила
суд на підставі ст.ст. 60, 69, 70, 71 СК
України в порядку поділу спільного
сумісного майна подружжя, набутого за
час шлюбу:

- визнати за нею право власності у
цілому на квартиру АДРЕСА_1;

- визнати за відповідачем ОСОБА_2 право
власності на автомобілі марки «Daewoo
Lanos», 2006 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_1 та марки
«Honda Civic», 2008 року випуску, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2.

У судовому засіданні представник
позивачки ОСОБА_3 підтримав заявлені
нею вимоги в повному обсязі й наполягав
на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 проти задоволення
заявленого ОСОБА_3 позову заперечував,
посилаючись на те, що спірна квартира
АДРЕСА_1 не є спільним сумісним майном
подружжя, оскільки для її придбання
було вчинено ряд дій -
цивільно-правових угод з
купівлі-продажу житла, до яких
позивачка ОСОБА_3 не має будь-якого
відношення, а саме: 06.04.2003 року було
продано двокімнатну квартиру АДРЕСА_3,
яка на праві спільної сумісної
власності належала йому та його матері
ОСОБА_5. За кошти, виручені з продажу
вказаної квартири, його мати того ж дня
за договором купівлі-продажу придбала
двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 а він,
відповідач наступного дня придбав собі
у власність однокімнатну квартиру
АДРЕСА_4

У подальшому, 01.11.2003 року він продав
належну йому квартиру АДРЕСА_4 а його
батько ОСОБА_6 свою однокімнатну
квартиру АДРЕСА_5, й того ж дня за
виручені від продажу вказаного житла
грошові кошти ним, відповідачем і була
придбана спірна двокімнатна квартира
АДРЕСА_1 яка є його особистою приватною
власністю, а не спільним майном
подружжя.

Що ж стосується автомобілів, які є
предметом поділу, то ці автомобілі,
дійсно були придбані під час
перебування у шлюбі з позивачкою, однак
придбані вони були за кредитні кошти,
зобов'язання з повернення яких
відповідач виконує самостійно.

Рішенням Дзержинського районного суду
м. Харкова від 29 листопада 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено
частково.

Судом проведено поділ майна, що
знаходиться у спільній сумісній
власності подружжя ОСОБА_3.

Визнано за позивачкою ОСОБА_3 в порядку
поділу спільного сумісного майна
подружжя право власності на автомобіль
марки «Daewoo Lanos», 2006 року випуску,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнано за відповідачем ОСОБА_2 в
порядку поділу спільного сумісного
майна подружжя право власності на
автомобіль марки «Honda Сivic», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачки ОСОБА_3 грошову
компенсацію в розмірі 40 750,00 грн., як
різницю між вартістю транспортних
засобів, виділених у власність кожного
із них.

У задоволенні решти заявлених
позивачкою ОСОБА_3 вимог, що стосується
визнання за нею в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя
права власності в цілому на квартиру
АДРЕСА_1 судом першої інстанції
відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням
районного суду, позивачка ОСОБА_3 в
апеляційній скарзі просить скасувати
це судове рішення та ухвалити нове
рішення по суті заявлених нею позовних
вимог.

В обґрунтування своєї скарги позивачка
ОСОБА_3 посилається на неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального й процесуального
права, що призвело до неправильного
вирішення цивільно-правового спору по
суті.

Зокрема, позивачка ОСОБА_3 посилається
на те, що суд першої інстанції,
приймаючи рішення у справі, дійшов
помилкового висновку стосовно того, що
спірна квартира АДРЕСА_1 не є спільною
сумісною власністю подружжя та не
підлягає поділу між ними, оскільки ця
квартира була придбана за рахунок
коштів, отриманих відповідачем ОСОБА_2
від продажу іншої належної йому на
праві приватної власності квартири.
Проте, цей висновок районного суду
спростовується по-перше, тим, що спірну
квартиру було придбано сторонами в
період їхнього шлюбу за кошти, виручені
від продажу іншої квартири, та
додаткових сімейних коштів для
покриття різниці в ціні, в зв'язку з чим
придбана ними квартира має бути
безспірно визнана спільним сумісним
майном подружжя, а по-друге, вона,
позивачка надавала нотаріально
посвідчену згоду при укладанні всіх
правочинів, що стосувались
купівлі-продажу житла.

Крім того, позивачка ОСОБА_3
посилається й на те, що саме з нею
проживає їхня з відповідачем малолітня
донька, а розмір аліментів, які
підлягають стягненню з останнього на
підставі рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 11.09.2013
року на утримання дитини, є недостатнім
для забезпечення фізичного та
духовного розвитку, а також лікування
дитини, що є підставою для збільшення
частки позивачки у спільному майні
подружжя та його поділу згідно
запропонованого нею варіанту.

Відповідач ОСОБА_2, не погодившись
частково з ухваленим районним судом по
справі рішенням, у своїй апеляційній
скарзі просить скасувати це судове
рішення в частині, що стосується
стягнення з нього на користь позивачки
грошової компенсації в розмірі 40 750,00
грн., посилаючись на те, що обидва
автомобілі були придбані за рахунок
кредиту, погашення якого було
здійснено ним особисто. При цьому вони
з дружиною домовилися, що після
розірвання їхнього шлюбу в
користування позивачки переходить
автомобіль марки «Daewoo Lanos», 2006 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1, а йому, ОСОБА_2, відповідно,
залишається автомобіль марки «Honda Civic»,
2008 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2. При цьому, його колишня дружина
своїх прав на користування автомобілем
«Honda Civic», вартість якого перевищує
вартість «Daewoo Lanos», не заявляла, у
зв'язку з чим підстави для стягнення з
нього на користь позивачки будь-якої
грошової компенсації відсутні.

Будучи належним чином повідомленим про
час та місце апеляційного розгляду
справи, відповідач ОСОБА_2 у судове
засідання апеляційного суду між тим не
з'явився й будь-яких об'єктивних
доказів на підтвердження поважності
причин своєї неявки до апеляційного
суду не представив.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення районного
суду у відповідності до ст. 303 ЦПК
України в межах доводів апеляційних
скарг та вимог, заявлених у суді першої
інстанції, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2
задоволенню не підлягає, а апеляційна
скарга позивачки ОСОБА_3 підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених дослідженими в судовому
засіданні доказами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує зокрема
такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущений строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Проте, в даному випадку ухвалене судом
першої інстанції у справі рішення не в
повному обсязі відповідає зазначеним
вимогам процесуального закону.

Відмовляючи у задоволенні заявлених
позивачкою ОСОБА_3 вимог щодо визнання
за нею в порядку поділу спільного
сумісного майна, набутого за час шлюбу,
права власності на квартиру АДРЕСА_1,
суд першої інстанції виходив із того,
що ця квартира була придбана за рахунок
коштів, отриманих відповідачем ОСОБА_2
від продажу іншої належної йому на
праві приватної власності квартири, а
відтак не є спільною сумісною
власністю подружжя та не підлягає
поділу між ними.

Однак, цілком погодитися з таким
висновком районного суду судова
колегія не може, оскільки цей висновок
суперечить матеріалам справи та не
ґрунтується на законі.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства,
якими, зокрема є: справедливість,
добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. ст. 10, 11 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
виключно на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, користуються рівними
правами щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Особи, які беруть участь у справі,
розпоряджаються своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, надавши до суду належні
та допустимі докази на їх
підтвердження.

Обставини, які мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і
судове рішення не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (далі: КпШС України), що
діяв до дня набрання чинності Сімейним
кодексом України, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

При цьому статус роздільного майна
подружжя визначався статтею 24 КпШС
України, відповідно до якої майно, що
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них. Кожний з
подружжя самостійно володіє,
користується і розпоряджається
належним йому роздільним майном.

Згідно частин 1, 7 статті 57 Сімейного
Кодексу України (далі: СК України), який
набрав чинності з 01.01.2004 року, особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
зокрема є: майно, набуте нею, ним до
шлюбу; майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування;
майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але
за кошти, які належали їй, йому
особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному з подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

Статтями 60, 61 СК України передбачено, що
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту.

За приписами ст. 68 СК України
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Згідно ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

Статтею 70 СК України передбачено, що у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Способи та порядок поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, визначені
законодавцем у ст. 71 СК України.

Відповідно до вказаної правової норми
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися
про порядок поділу майна, спір може
бути вирішений судом. При цьому суд
бере до уваги інтереси дружини,
чоловіка, дітей та інші обставини, що
мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 22, 23, 24,
25 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями 69
- 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови
звернення подружжя (одного з них) до
суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Як встановлено по справі, сторони
спору: позивачка ОСОБА_3 та відповідач
ОСОБА_2 з 18.08.2001 року перебували в
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
спільну дитину - доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та який розірвано в
судовому порядку 11.09.2013 року.

При цьому, ще до укладення шлюбу з
позивачкою відповідач ОСОБА_2 на праві
спільної сумісної власності зі свою
матір'ю ОСОБА_5 мав двокімнатну
квартиру АДРЕСА_3 яка за відповідним
договором купівлі-продажу від 06.04.2003
року була відчужена ними за 101 300,00 грн.
(а.с. 26).

За кошти, виручені з продажу вказаної
квартири, його мати того ж дня за
договором купівлі-продажу придбала
собі двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за
ціною 54 600,00 грн., а він, відповідач
наступного дня, тобто 07.04.2003 року
придбав собі у приватну власність
однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 за ціною
37 450,00 грн. (а.с. 27, 28).

Факт придбання відповідачем ОСОБА_2
вищезазначеної квартири у приватну
власність за особисті кошти, виручені
від продажу спільної з його матір'ю
квартири, сумнівів у судової колегії в
даному випадку не викликає, оскільки
угоди щодо купівлі-продажу житла
фактично збігаються по датам, вартість
придбаної ним квартири не перевищує
обсягу виручених напередодні від
продажу іншої квартири коштів та
позивачкою ОСОБА_3 належними й
допустимими, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України, доказами не спростований.

По справі також встановлено, що 01.11.2003
року відповідач ОСОБА_2 за
договором-купівлі продажу продав
належну йому однокімнатну квартиру
АДРЕСА_4 за ціною 50 640,00 грн. та цього ж
дня придбав на своє ім'я двокімнатну
квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 30,4 кв.
м., загальною площею 43,3 кв.м., яка є
предметом спору, вартістю 71 960,00 грн.,
яка значно перевищує ціну проданого
ним у цей же день належного йому житла
(а.с. 29, 31).

При цьому будь-яких об'єктивних доказів
на підтвердження того, що доплата за
придбану на своє ім'я спірну квартиру
була здійснена ним за особисті кошти,
чи кошти його батьків, як стверджував
відповідач ОСОБА_2 (договору дарування
грошей, тощо), останнім до суду не
представлено, в зв'язку з чим слід
визнати, що ця доплата в сумі 21 320,00 грн.
була здійснена за спільні кошти сім'ї, а
відтак виходячи з розрахунку (71 960,00
грн. х 100 : 50 640,00 грн. = 70,37) відповідачу
ОСОБА_2 особисто належить лише 70/100
частин квартири АДРЕСА_1 інші ж 30/100
частин цієї квартири є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_2, як майно, набуте останніми за
час шлюбу, та може бути предметом
поділу між ними: по 15/100 частин кожному
із них.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи
рішення у справі, на зазначені
обставини належної уваги не звернув, у
зв'язку з чим безпідставно відмовив
позивачці ОСОБА_3 у поділі спірної
квартири, дійшовши помилкового
висновку, що вказана квартира придбана
відповідачем ОСОБА_2 виключно за власні
кошти.

За таких обставин, враховуючи наведене
вище, рішення Дзержинського районного
суду м. Харкова від 29 листопада 2013 року,
ухвалене по справі, не може бути
визнане цілком законним,
обґрунтованим, а тим паче справедливим,
а тому судова колегія вважає за
необхідне на підставі п.п. 1-4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України змінити це судове рішення,
скасувавши його в частині, що
стосується відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 про поділ
квартири АДРЕСА_1, як об'єкта спільної
сумісної власності подружжя, та
визнавши за позивачкою ОСОБА_3 в
порядку поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, право власності на 15/100 частин
цієї квартири, а за відповідачем ОСОБА_2
- на 85/100 її частин.

Що ж стосується доводів апеляційної
скарги позивачки ОСОБА_3 про наявність
передбачених ч. 3 ст. 70 та ст. 71 СК
України підстав для визнання за нею
права власності в порядку поділу
спільного сумісного майна подружжя на
всю спірну квартиру в цілому, то ці
доводи апелянта ОСОБА_3 судова колегія
оцінює критично та відхиляє, оскільки
як встановлено судом (про що
зазначалося вище) об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
як майна, набутого за час шлюбу, є лише
частина спірної квартири АДРЕСА_1, а сам
факт проживання малолітньої доньки
сторін разом з позивачкою не є
підставою для збільшення частки
останньої у спільному майні подружжя,
тим більше, що розмір аліментів,
присуджений судом до стягнення з
відповідача ОСОБА_2 на користь
позивачки на утримання їхньої
малолітньої дитини (1/4 частина від
заробітку платника аліментів
щомісячно) відповідає розміру
аліментів, заявлених до стягнення
самою позивачкою (а.с. 32-34).

Безпідставними є й доводи апеляційної
скарги відповідача ОСОБА_2 про
незаконність ухваленого районним
судом по справі рішення в частині, що
стосується стягнення з нього на
користь позивачки - колишньої дружини
грошової компенсації в розмірі 40 750,00
грн. при розподілі між ними спільного
рухомого майна - транспортних засобів,
оскільки будь-якої домовленості про
добровільний поділ спільного майна,
набутого у шлюбі, між сторонами
досягнуто не було, про що свідчить сам
факт звернення позивачки ОСОБА_3 з
вищезазначеним позовом до суду, а
виділяючи колишньому подружжю
конкретні транспортні засоби - легкові
автомобілі різної вартості, суд першої
інстанції обґрунтовано виходив із
принципу рівності часток подружжя у
спільному майні, стягнувши з
відповідача ОСОБА_2 на користь
позивачки ОСОБА_3 відповідну грошову
компенсацію, як різницю між вартістю
транспортних засобів, виділених у
власність кожного із них.

Інші доводи апеляційних скарг сторін, у
даному випадку є несуттєвими і не
містять передбачених законом підстав
для подальшої зміні чи скасування
ухваленого районним судом по справі
рішення.

Таким чином, з огляду на викладене та
керуючись ст.ст. 22, 24 КпШС України, ст.ст.
57, 60, 61, 68, 69, 70, 71 СК України, ст. ст. 1, 3, 4, 10,
11, 303, 304, 307, 309, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду
м. Харкова від 29 листопада 2013 року -
змінити.

Скасувати це судове рішення в частині,
що стосується відмови в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 про поділ
квартири АДРЕСА_1, як об'єкта спільної
сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, право
власності на 15/100 частин квартири
АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2 в порядку поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, право
власності на 85/100 частин квартири
АДРЕСА_1.

У решті рішення суду першої інстанції,
ухвалене по справі, що стосується
розподілу між сторонами спільного
рухомого майна подружжя, а саме:
автомобілів марки «Daewoo Lanos», 2006 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_1 та марки «Honda Сivic», 2008 року
випуску, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, а також стягнення з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_3
грошової компенсації в розмірі 40 750,00
грн. - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів із дня
його проголошення.

Головуючий:

Судді: