Єдиний унікальний номер 205/6499/13-ц
справа № 2/205/300/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року

м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Кравцову С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, виконавчого комітету
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, Комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради, Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, третя особа Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання рішення
недійсним та його скасування, визнання
договору дарування частково недійсним,
визнання дій незаконними, зобов'язання
вчинити певні дії та стягнення
моральної шкоди, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 31 липня 2013 року звернувся до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2,
виконавчого комітету Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради,
Комунального підприємства
«Дніпропетровське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
Дніпропетровської обласної ради,
Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, третя особа Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання рішення
недійсним та його скасування, визнання
договору дарування частково недійсним,
визнання дій незаконними, зобов'язання
вчинити певні дії та стягнення
моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що позивачу належить
16/36 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 11 жовтня 1991
року. Згідно технічних паспортів у
користуванні позивача знаходиться
квартира № 1. 20/36 частини
вищезазначеного домоволодіння
належить ОСОБА_2 на підставі договору
дарування від 17 січня 2006 року. До 17
січня 2006 року 20/36 частин домоволодіння
належало бабусі позивача ОСОБА_3, з якою
позивач безперешкодно користувався
спірним домоволодінням. Раніше у
користуванні ОСОБА_3 знаходилась
квартира № 2. Восени 2007 року позивач
прийшов у спірне домоволодіння і
побачив, що в будинку мешкають сторонні
люди ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які не допускали
його в домоволодіння. Таким чином,
позивач позбавлений можливості
користуватись своєю частиною
домоволодіння і земельною ділянкою. В
лютому 2010 року позивач звернувся до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ домоволодіння
в натурі, визначення порядку
користування земельною ділянкою,
усунення перешкод у користуванні
домоволодінням шляхом виселення та
вселення. У жовтні 2012 року позивач
звернувся до ДНДІСЕ з метою з'ясування
готовності висновку та від експерта
дізнався, що розподіл домоволодіння
між співвласниками неможливий через
те, що рішенням виконкому від 16 грудня
2005 року узаконені сараї літ. Е, Д, Ж, З за
ОСОБА_3 Отже, позивач лише у жовтні 2012
року дізнався про наявність
зазначеного рішення, після чого
звернувся до виконкому Ленінської
районної у м. Дніпропетровську ради, а у
листопаді 2012 року отримав копію
зазначеного рішення. Після
ознайомлення зі змістом рішення
позивач побачив, що в ньому зазначено,
що позивач начебто відсутній з 1998 року
та неправильно вказано його прізвище.
Тому позивач прийшов до висновку, що до
виконкому з заявою про узаконення
сараїв зверталась не ОСОБА_3 22
листопада 2012 року позивач звернувся до
виконкому Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради з заявою про
скасування рішення від 16 грудня 2005
року, однак йому було відмовлено. Заява
про узаконення сараїв була написана не
ОСОБА_3 Крім того, сараї, які були
узаконені за ОСОБА_6 та ОСОБА_7, були
побудовані позивачем та ОСОБА_8 за
власні кошти. ОСОБА_3 участі в їх
побудові не приймала. Позивач
неодноразово звернутався до КП «ДМБТІ»
з заявами від 10 грудня 2012 року, 22 січня
2013 року та 03 квітня 2013 року, в яких
просив надати інформацію про те, на
підставі чого і за ким були
зареєстровані господарські споруди та
ін. З відповіді КП «ДМБТІ» позивачу
стало відомо, що право власності на
сараї літ. Е, Д, Ж, З зареєстровано за
ОСОБА_3, а за ОСОБА_1 не зареєстровано.
Позивач вважає, що КП «ДМБТІ» допустило
грубе порушення при реєстрації сараїв
на підставі рішення від 16 грудня 2005
року, тому що зареєстрували сараї лише
за ОСОБА_3, не дивлячись на те, що
споруди були узаконені за ОСОБА_3 та
ОСОБА_7 Це порушення призвело до того,
що при оформленні договору дарування
від 17 січня 2006 року в ньому були
незаконно вказані сараї літ. Е, Д, Ж, З. З
відповідей позивачу стало відомо, що
ОСОБА_2 без відома і згоди позивача було
зроблено внутрішнє перепланування
приміщень, були зруйновані стіни
приміщення 1-2 у квартирі № 1. Позивач
вважає, що своїми незаконними діями
ОСОБА_2 та КП «ДМБТІ» завдали позивачу
моральної шкоди, що виразилась в тому,
що позивач був вимушений ходити по
інстанціям та установам з метою
поновлення порушених прав, займатися
збором документів, оформленням позову,
що призвело до душевних травм, втрати
особистого часу та додаткових
матеріальних витрат. Моральну шкоду
позивач оцінює в 5000 грн.

Позивач просив суд рішення виконкому
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради від 16 грудня 2005
року визнати недійсним та скасувати;
договір дарування частини
домоволодіння від 17 січня 2006 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнати
частково недійсним у п. 2 в частині Д -
сарай, Е - сарай, Ж - сарай, З - сарай;
визнати дії КП «ДМБТІ», які виразилися
в реєстрації права власності на сараї
літ. Д, Е, Ж, З лише за ОСОБА_3 на підставі
рішення виконкому Ленінської районної
у м. Дніпропетровську ради від 16 грудня
2005 року, незаконними; зобов'язати
Реєстраційну службу
Дніпропетровського міського
управління юстиції анулювати
реєстрацію права власності на сараї
літ. Д, Е, Ж, З, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, за ОСОБА_3, а в подальшому і за
ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради від 16 грудня 2005
року та договору дарування частини
домоволодіння від 17 січня 2006 року;
зобов'язати ОСОБА_2 поновити зруйновані
ним стіни приміщення 1-2 у квартирі № 1,
розташованій у домоволодінні АДРЕСА_1
згідно технічних паспортів від 1986 року
та 1991 року; стягнути з ОСОБА_2 та КП
«ДМБТІ» на користь позивача моральну
шкоду в розмірі 5000 грн.

У судове засідання позивач та його
представники не з'явились, про дату, час
та місце слухання справи повідомлялись
належним чином (а.с. 191). Про причини
своєї неявки суд не повідомили.
Письмових заяв від них не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_9 просив розглядати справу за
його відсутності.

Представники Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради,
Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції та Шостої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори в судове
засідання не з'явились, про дату, час та
місце слухання справи повідомлялись
належним чином. Про причини своєї
неявки суд не повідомили. Письмових
заяв не надходило.

У зв'язку з довготривалістю судового
розгляду, суд вважає за можливе
ухвалити рішення за відсутності
нез'явившихся учасників процесу.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі
неявки в судове засідання всіх осіб,
які беруть участь у справі, чи в разі
якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Вибір громадянами способу захисту
своїх прав і свобод від порушень та
протиправних посягань гарантовано ч. 4
ст. 55, ст. 124 Конституції України,
відповідно до якої кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань
та закріплено статтями 7, 12 Загальної
декларації про права людини, ст. 13
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, що згідно зі статтею 9
Конституції України є складовою
національного законодавства.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані та здобуті докази,
вважає, що в задоволенні позовних вимог
необхідно відмовити за наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є
власником 16/36 частин домоволодіння
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 11
жовтня 1991 року, посвідченого старшим
державним нотаріусом Другої
Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Якушевою Г.С. за
реєстровим № 1-4753, зареєстрованого в КП
«ДМБТІ» в реєстрову книгу за № 450 за
реєстровим № 43 12 листопада 1991 року (а.с.
4, 5, 8).

ОСОБА_2 належить 20/36 частин
вищезазначеного домоволодіння на
підставі договору дарування частини
домоволодіння від 17 січня 2006 року,
посвідченого державним нотаріусом
Шостої Дніпропетровської державної
нотаріальної контори Драпатою О.М. за
реєстровим № 3-183. В договорі зазначено,
що на земельній ділянці площею 1241 кв.м.
(у фактичному користуванні)
розташовано: А-1 - житловий будинок,
житловою площею 34,7 кв.м., загальною
площею 64,3 кв.м.; Б - літня кухня; Д - сарай;
Е -сарай; Ж - сарай; З - сарай; И -
вбиральня; К, 1-3 - споруди (а.с. 6).

Рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної у місті ради від 16
грудня 2005 року № 1424 вирішено в зв'язку з
відсутністю співвласника
домоволодіння ОСОБА_7 з 1998 року по
теперішній час узаконити сараї Е, Д, Ж, З
по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та ОСОБА_7 (а.с. 14).
Зазначене рішення прийнято на підставі
особистої заяви ОСОБА_3 від 05 грудня 2005
року (а.с. 15).

Позивач неодноразово звертався до КП
«ДМБТІ» Дніпропетровської обласної
ради з заявами про надання інформації
від 10 грудня 2012 року, 22 січня 2013 року та
03 квітня 2013 року, на які КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради йому
були надані відповіді від 03 січня 2013
року за № 135, 21 лютого 2013 року за № 1546 та
16 квітня 2014 року за № 3475 (а.с. 90, 91, 92, 93-94,
95-97, 98-99).

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 30 січня 2009 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
треті особи - КП «ДМБТІ», Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, ОСОБА_1, про визнання договору
дарування недійсним відмовлено.
Зазначеним рішенням, зокрема,
встановлено, що ОСОБА_3 самостійно
зверталась до КП «ДМБТІ» для отримання
необхідних документів для укладення
договору дарування, була заявником та
ставила свій підпис на заявах, що
свідчить про її бажання розпорядитись
своєю власністю та подарувати належне
їй домоволодіння ОСОБА_2, що пояснили
представники відповідача та не
заперечувалось в судовому засіданні
ані позивачкою, ані її представником
(а.с. 148-152).

Ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 09 липня
2009 року рішення Ленінського районного
суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2009
року залишено без змін (а.с. 147).

Частиною 3 статті 61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

За змістом права власності,
визначеного ст. 317 ЦК України, право
власності - це право володіння,
користування і розпорядження майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України
правовий акт органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, який не відповідає
законові і порушує права власника, за
позовом власника майна визнається
судом незаконним та скасовується.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем в порушення ст. ст. 10, 59-60 ЦПК
України не було надано суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
недійсності рішення виконавчого
комітету Ленінської районної у місті
ради від 16 грудня 2005 року № 1424.

Крім того, суд зауважує, що ст. ст. 316-319,
321, 325, 328, 331, 355-358, 361, 379-381, 383, 386-388, 391-392 ЦК
України, на які в своєму позові
посилається позивач, визнання договору
недійсним не регулюється.

Під час розгляду справи судом не було
встановлено порушень з боку КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради при
реєстрації права власності на сараї
літ. Д, Е, Ж, З, розташовані за адресою:
АДРЕСА_1, а, отже, відсутні підстави для
визнання дій КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради
незаконними.

Аналізуючи доводи позивача щодо
спричинення йому моральної шкоди
ОСОБА_2 та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
обласної ради суд зауважує наступне.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій
завдано збитків у результаті порушення
її цивільного права, має право на їх
відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України
моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

Під моральною шкодою згідно Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 4 від
31 березня 1995 року «Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року,
визначено, що відповідно до загальних
підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Позивач в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60
ЦПК України не надав суду належних
доказів, які підтвердили б заподіяння
ОСОБА_2 та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
обласної ради моральної шкоди позивачу
та не надав доказів, які підтверджують
причинно-наслідковий зв'язок між діями
ОСОБА_2 та КП «ДМБТІ» Дніпропетровської
обласної ради і завданою позивачу
моральною шкодою, тобто не доведена
вина ОСОБА_2 та КП «ДМБТІ»
Дніпропетровської обласної ради у
заподіянні моральної шкоди позивачу.

Зважаючи на викладене, розглядаючи
даний спір в межах заявлених вимог,
оцінюючи здобуті по справі докази щодо
їх належності, допустимості,
достовірності, а також достатності та
взаємності зв'язку у сукупності, суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1
незаконні, необґрунтовані, недоведені
та безпідставні, а, отже, задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 9, 55, 124 Конституції України,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31 березня 1995 року «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», ст. ст. 15-16, 22-23, 316-319, 321, 393, 1167
Цивільного кодексу України, ст. ст. 10-11,
59-61, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213-215, 218
Цивільно-процесуального кодексу
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, виконавчого комітету
Ленінської районної у м.
Дніпропетровську ради, Комунального
підприємства «Дніпропетровське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» Дніпропетровської
обласної ради, Реєстраційної служби
Дніпропетровського міського
управління юстиції, третя особа Шоста
Дніпропетровська державна нотаріальна
контора, про визнання рішення
недійсним та його скасування, визнання
договору дарування частково недійсним,
визнання дій незаконними, зобов'язання
вчинити певні дії та стягнення
моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Н.В. Залімська