Справа № 442/6594/13
Головуючий у 1 інстанції:
Провадження № 22-ц/783/2262/14
Доповідач в 2-й інстанції:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Ніткевича А.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р.,
Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій
І.І.

з участю представника
відповідача ДП "ПрикарпатЗахід Транс"
Кваша А.С., представника відповідача
ВПВР ДВС України Романа Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_4 до
дочірнього підприємства
«ПрикарпатЗахідТранс», відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
про звільнення майна з-під арешту, -

встановила:

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_4
звернувся в суд з позовом до дочірнього
підприємства «ПрикарпатЗахідТранс»,
відділу примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України,
просив суд звільнити з-під арешту
належне йому майно, а саме половину
будинку АДРЕСА_1 накладеного
постановою старшого державного
виконавця відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України від 02.09.2013 року про арешт
майна та оголошення заборони його
відчудження, а також повернути йому
майно.

В обгрунтування позовних вимог
зазначив те, що вироком Залізничного
районного суду м. Львова від 01.06.2011 р.
він засуджений за ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 292, ч. 3
ст. 358, ст.ст. 69, 70,72 КК України до 4 років 6
місяців позбавлення волі з
конфіскацією майна. Одночасно
задоволено цивільний позов і стягнуто
солідарно з позивача, ОСОБА_5 та ОСОБА_6
на користь ДП «ПрикарпатЗахідТранс»
12726858,26 грн. Вирок набрав законної сили,
позивач повністю відбув покарання.
Конфіскація майна не проводилась,
оскільки будинок АДРЕСА_1 розташований
в сільській місцевості і члени сім'ї
позивача, а саме пристаріла мати,
колишня дружина, двоє малолітніх дітей,
2000 та 2007 року народження постійно в
ньому проживали. Постановою старшого
державного виконавця відділу
примусового виконання рішень
Державної виконавчої служби України
від 02.09.2013 року накладений арешт на
половину вищезгаданого будинку і
позивачу заборонено відчужувати
частину даної будівлі. 10.09.2013 року
складений акт опису й арешту частини
будинку. Вважає, що будинок має бути
звільнений з-під арешту, так як
звільнився з місць позбавлення волі і
як тільки працевлаштується борг
погашатиме добровільно.

Оскаржуваним рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 26 грудня 2013 року у
задоволені позову відмовлено за
безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4

З оскаржуваним рішенням не
погоджується, вважає, що судом не
повністю з'ясовано обставини, що мають
значення для справи та порушено норми
матеріального і процесуального права.

Стверджує, що судом не враховано
положень ст. 52 ЗУ «Про виконавче
провадження», ст. 18 ЗУ «Про охорону
дитинства» та п. 4.5.9 Інструкції з
організації примусового виконання
рішень, затвердженої Наказом МЮУ № 512/5
від 02 квітня 20012 року.

Зокрема, у випадку звернення стягнення
на нерухоме майно державний виконавець
обов"язково має встановити факт
відсутності порушень права власності
або права користування неповнолітніх
дітей на об"єкт нерухомого майна.

Вважає, що судом першої інстанції під
час ухвалення оскаржуваного рішення
неповністю з"ясовано обставини, що
мають значення для справи у частині
визначення майна, на яке не може бути
звернено стягнення з врахуванням
інтересів неповнолітніх дітей.

Просить рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 26.12.2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити, судові витрати покласти
на відповідача.

Представники відповідачів ДП
"ПрикарпатЗахід Транс" Кваша А.С. та
ВПВР ДВС України Роман Н.О. в судовому
засіданні апеляційну скаргу
заперечили, просять вимоги скарги
відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не
прибув, подав клопотання про
відкладення розгляду справи у зв"язку
із неможливістю забезпечити участь
свого представника в судовому
засіданні 11.03.2014 року.

На переконання колегії суддів,
матеріалів справи достатньо для
розгляду справи по суті, а тому вважає
за можливе, у відповідності до ч. 2 ст. 305
ЦПК України, розглядати справу за
відсутності осіб, що не з»явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників відповідачів на
заперечення доводів апеляційної
скарги, перевіривши матеріали справи
та доводи апеляційної скарги, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги,
виходячи із наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку, або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.

Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК
України, суд повинен сприяти
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснювати особам,
які беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджати про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяти здійсненню їхніх
прав у випадках, встановлених цим
Кодексом, та встановлювати у рішенні
обставини справи (в тому числі
пропущення позовної давності),
характер правовідносин сторін, правову
норму, яка підлягає застосуванню до цих
правовідносин, навести мотиви
прийнятого рішення: встановлені судом
обставини, які мають значення для
справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх
доказів, розрахунки, з яких суд виходив
при задоволенні грошових та інших
майнових вимог.

Колегія суддів приходить висновку, що
дане рішення суду відповідає
зазначеним вимогам закону.

Судом встановлено, що вироком
Залізничного районного суду м. Львова
від 01.06.2011 р. позивач ОСОБА_4, серед
інших, засуджений за ч. 5 ст. 185, ч. 3 ст. 292,
ч. 3 ст. 358, ст.ст. 69, 70,72 КК України до 4
років 6 місяців позбавлення волі з
конфіскацією майна, яке належить
засудженому на праві приватної
власності.

Окрім цього, вироком суду задоволено
цивільний позов, стягнуто солідарно з
ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ДП
«ПрикарпатЗахідТранс» 12726858,26 грн.

Вирок набрав законної сили, позивач
повністю відбув покарання (а.с. 10-12).

Конфіскація майна не проводилась,
оскільки будинок АДРЕСА_1 розташований
в сільській місцевості і члени сім'ї
позивача, а саме пристаріла мати,
колишня дружина, двоє малолітніх дітей,
2000 та 2007 року народження постійно в
ньому проживали.

Нормами Конституції України (ст.ст.
124,129) і ЦПК України (ст. 14) визначено, що
судові рішення, які набрали законної
сили, є обов'язковими до виконання
усіма органами державної влади,
органами місцевого самоврядування, їх
посадовими та службовими особами,
фізичними і юридичними особами та їх
об'єднаннями на всій території України.

Звернення стягнення на майно боржника
полягає в його арешті, вилученні та
примусовій реалізації (ч. 1 ст. 52 Закону
України «Про виконавче провадження від
21 квітня 1999 року №606-ХІV).

У разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне боржнику
інше майно, за винятком майна, на яке
згідно із законом не може бути
накладено стягнення.

Арешт майна боржника застосовується
для забезпечення реального виконання
рішення. Арешт на майно боржника може
накладатися державним виконавцем
шляхом, зокрема, проведення опису майна
боржника і накладання на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і
накладення на нього арешту державний
виконавець складає акт опису та арешту
майна боржника. Під час проведення
опису та арешту майна боржника
державний виконавець має право
оголосити заборону розпорядження ним,
а в разі потреби - обмежити права
користування майном, здійснити
опечатування або вилучити його у
боржника та передати на зберігання
іншим особам, що зазначаються в акті
опису та арешту. Вид, обсяг і строк
обмеження встановлюється державним
виконавцем у кожному конкретному
випадку з урахуванням властивостей
майна, його значення для власника чи
володільця, необхідності використання
та інших обставин (ч.ч.1,2,5 ст.57 Закону
№606-ХІV).

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону № 606-ХІV особа,
яка вважає, що майно, на яке накладено
арешт належить їй, а не боржникові, може
звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

02.09.2013 року старший державний
виконавець відділу примусового
виконання рішень Державної виконавчої
служби України Думанська А.Л. винесла
постанову, якою накладено арешт на 1/2
частину будинку за адресою вул.
Довжанська, 13, с. Модричі, Дрогобицького
району, Львівської області, що належить
боржнику ОСОБА_4 (відповідно до
інформації КП Дрогобицьке МБТІ та ЕО), а
також заборонено здійснювати
відчуження будь-якого майна, яке
належить боржнику в межах суми боргу
(а.с. 5).

19.09.2013 року державний виконавець ВДВС
Дрогобицького МУЮ Думич М.І., на
виконання доручення відділу ПВР ДВС
України, склала акт опису й арешту
майна, відповідно до якого описано і
накладено арешт на 1/2 вказаного вище
будинку (а.с. 6-8).

Колегія суддів приходить висновку, що
суд першої інстанції обґрунтовано
відмовив у позовних вимогах, оскільки
накладення арешту на ? частину будинку
за адресою вул. Довжанська, 13, с.
Модричі, Дрогобицького району,
Львівської області, що належить
боржнику ОСОБА_4 проведено державним
виконавцем відповідно до вимог ст.ст. 11,
57 Закону України «Про виконавче
провадження», будь-які підстави для
виключення такого майна з акту опису та
звільнення з-під арешту, відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам, доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують, тому підстав для її
задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1
ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 26 грудня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржена у
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:
А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин