Справа № 254/1594/14-ц
Провадження № 2/254/869/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 квітня 2014 року
м. Донецьк

Будьоннівський районний суд м.
Донецька у складі:

Головуючий - суддя
Сенчишин Ф.М.

При секретарі
Литовченко М.О.

За участю позивача
ОСОБА_1

відповідача
ОСОБА_2

представника третьої особи
Лаврушка М.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа на стороні відповідача, яка не
заявляє самостійних вимог, Кредитна
спілка «Добробут», про визнання
договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Згідно позову, ІНФОРМАЦІЯ_1
померла мати позивача, ОСОБА_4 З часом,
від ОСОБА_2 позивачеві стало відомо, що
мати позивача 18 січня 2008 року уклала з
Кредитною спілкою «Добробут»
кредитний договір № КС-3228 на суму 9500
грн. У свою чергу, ОСОБА_2 за договором
відступлення права вимоги, укладеного
з КС «Добробут» від 12 квітня 2011 року
набула права вимоги з моєї матері
грошових коштів і уклала з нею договір
від 12 квітня 2011 року, за яким його мати
зобов'язана була погасити існуючу
заборгованість перед ОСОБА_2 до 12
квітня 2015 року. Приблизно на початку
квітня 2012 року з позивачем зв'язалася
представник Кредитної спілки
«Добробут» ОСОБА_2, мотивувала
звернення саме до нього тим, що він є
сином померлої, та почала вимагати
гроші, які вже нібито повинен сплатити
їй саме він тому що є спадкоємцем і
прийняв спадщину, а також на підставі
того, що це було передбачене якоюсь
угодою, де відображене посмертне
розпорядження матері позивача щодо
покладання на нього зобов'язань
боржника у разі невиконання на час її
смерті вимог кредитної угоди і
наполягала на тому що саме він є на час
укладання угоди боржником, при цьому
вмовила його підписати угоду, за якою
нібито погасила його неіснуючий борг
перед КС «Добробут» у розмірі 8755,76 грн.
Позивач звертає увагу суду на те, що за
умовами договору від 07 квітня 2013 року
ОСОБА_2 зі свого депозитного
рахунку-договір № КС-0159210 від 07
листопада 2008 року погасила борг ОСОБА_5
перед КС «Добробут» за договором № 3228
від 01 січня 2008 року у сумі 8755,76 грн. Але,
за умовами договору відступлення права
вимоги від 12 квітня 2011 року КС
«Добробут» вже відступила усі права за
угодою ОСОБА_2, а остання як кредитор за
умовами п. 2.2 цього договору погасила
борг позичальника по Первинному
договору з депозитного рахунку у
розмірі 8755,76 грн., що говорить про
відсутність будь яких зобов'язань
перед КС «Добробут» не тільки у ОСОБА_4,
а також і у ОСОБА_5 Також зазначає, що
ніяких грошових коштів він від ОСОБА_2
не отримував, а борг його матері перед
КС «Добробут» був погашений ще за
угодою відступлення права вимоги від 12
квітня 2011 року, тобто якщо
заборгованість за такою угодою у його
матері і існувала, то тільки перед
ОСОБА_2 Згідно укладеного позивачем з
ОСОБА_2 договору виходить, що ОСОБА_2
нібито погасила вдруге заборгованість
за укладеним матір'ю позивача
кредитним договором перед КС
«Добробут», бо якщо такого погашення не
відбулося то вона взагалі б не мала
права вимоги з матері позивача. Крім
цього, у договорі від 07 квітня 2012 року
зазначалося, що він нібито бере грошові
кошти саме для погашення свого боргу
перед кредитною спілкою «Добробут»,
але наполягаю на тому, що ніякої
заборгованості перед КС «Добробут» у
нього ніколи не існувало. Позивач
стверджує, що як спадкоємець ніякого
майна у спадщину не одержував, а за
приписами ч. 1 ст. 1282 ЦК України,
спадкоємці зобов'язані задовольнити
вимоги кредитора повністю, але в межах
вартості майна, одержаного у спадщину.
Таким чином, він також не був винен будь
яких грошових коштів ані КС «Добробут»,
ані ОСОБА_2, але був обманутий ОСОБА_2
щодо існування посмертного
розпорядження його матері щодо
покладання на нього зобов'язань
боржника у разі невиконання на час її
смерті вимог кредитної угоди і таким
чином вчинив правочин під впливом
обману. Крім цього, згідно умов
оспорюваного договору, укладеного між
позивачем та ОСОБА_2, остання погасила
його заборгованість перед КС
«Добробут» з депозитного
рахунку-договір КС-0159210 від 07 листопада
2008 року. Фактично, зазначеними умовами
договору про погашення саме його
заборгованості перед кредитною
спілкою, ОСОБА_2 вводить позивача в
оману з приводу того, що саме у нього
існує заборгованість перед КС
«Добробут». Оскільки позивач грошові
кошти від ОСОБА_2 не отримував, йому не
відомо коли саме і чи було взагалі
погашено заборгованість перед КС
«Добробут», чи взагалі існувала така
заборгованість, тому вважає, що
оспорювану угоду було укладено без
наміру створити будь-які юридичні і
правові наслідки. Зміст Договору від 07
квітня 2012 року, укладеного між
позивачем та ОСОБА_2 про погашення
боргу ОСОБА_1 перед КС «Добробут»
договір № 3228 від 18 січня 2008 року в сумі
8755,76 грн. суперечить Цивільному кодексу
України та іншим діючим актам
цивільного законодавства, а також
суперечить моральним засадам
суспільства, носить ознаки фіктивного,
укладений при умовах помилки та
введенні позивача в оману. Позивач
просить суд визнати недійсним договір
від 07 квітня 2012 року, укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про погашення боргу
ОСОБА_1 перед КС «Добробут».

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні
підтримав в повному обсязі заявлені
позовні вимоги та доводи позовної
заяви, на яких вони ґрунтуються.

Відповідачка ОСОБА_2 та представник КС
«Добробут» Лаврушко М.Л. в суді
заперечили проти задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 посилаючись на їх
безпідставність.

На підставі досліджених доказів
судом встановлені наступні фактичні
обставини.

До позову додана копія договору,
укладеного 07 квітня 2012 року між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_2, за яким ОСОБА_2 зі свого
депозитного рахунку погасить борг
ОСОБА_5 перед Кредитною спілкою за
договором № 3228 від 18 січня 2008 року в
сумі 8755,76 грн., Згідно договору
відступлення права вимоги ОСОБА_1
зобов'язаний відшкодувати погашений
борг ОСОБА_2 до 12 квітня 2015 року.

Договір підписаний обома сторонами, що
визнано ними в судовому засіданні.

Договір також містить власноручно
написану та підписану ОСОБА_5 розписку,
за якою він підтвердив, що для
погашення свого боргу перед Кредитною
спілкою «Добробут» він отримав у
ОСОБА_2 гроші в сумі 8755,76 грн.
зобов'язується повернути позику
протягом трьох років з щомісячним
погашенням суми в 250 грн.

22 січня 2014 року Петровським районним
судом м. Донецька було ухвалене рішення
(22 січня 2014 року), що набрало законної
сили 01 лютого 2014 року, яким з ОСОБА_1 на
користь ОСОБА_2 стягнута
заборгованість за вказаним договором
позики.

Вказаним рішенням встановлені
наступні фактичні обставини, які не
підлягають повторному доказуванню.

За кредитним договором № КС-3228,
укладеним 18 січня 2008 року між КС
«Добробут» та ОСОБА_4, КС «Добробут»
зобов'язується надати позичальнику
кредит у сумі 9500 грн., а позичальник
зобов'язався повернути одержаний
кредит з нарахованими відсотками за
фактичний час використання.

12 квітня 2011 року КС «Добробут» згідно
договору відступив ОСОБА_2 право
вимоги, належне первісному кредиторові
за кредитним договором № КС-3228 від 18
січня 2008 року.

Також, 12 квітня 2011 року між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 був укладений кредитний
договір, за яким ОСОБА_4 зобов'язалася
погасити борг в сумі 8755,76 грн. до 12
квітня 2015 року.

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4
померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішуючи питання щодо природи
договору, укладеного сторонами, суд
враховує положення ч. 1 ст. 1046 ЦК
України, за якою за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та якості.
З урахуванням викладених у тексті
договору умов, він є договором позики.

Суд враховує, що зазначеним договором
фактично була замінена сторона у
зобов'язанні за договором від 12 квітня
2011 року, укладеному між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 Однак на правовідносини між
сторонами це не впливає, оскільки за ч. 1
ст. 1053 ЦК України, за домовленістю
сторін борг, що виник із договорів
купівлі-продажу, найму майна або з
іншої підстави, може бути замінений
позиковим зобов'язанням.

Вирішуючи позовні вимоги щодо визнання
укладеного між сторонами договору
позики недійсним, суд виходить з
наступного.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Позивач фактично просить визнати
зазначений правочин недійсним з
декількох правових підстав:

- ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам;

- ч. 2 ст. ст. 203 ЦК України, за якою
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі;

- ч. 5 ст. 203 ЦК України, за якою правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Надаючи оцінку доводам позивача в
частині недійсності договору позики з
тих підстав, що він суперечить ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства, моральним засадам
суспільства, суд виходить з того, що
позивач в обґрунтування позовних вимог
не посилається на, яким саме положенням
ЦК України, інших актів цивільного
законодавства, чи моральним засадам
суспільства суперечить зміст
оспорюваного правочину і такі фактичні
обставини не встановлені дослідженими
в судовому засіданні доказами.
Прийняття позивачем на себе
зобов'язань на виконання правочину,
укладеного його померлою матір'ю,
незалежно від того, чи прийняв він
спадщину після її смерті, чи не прийняв,
не суперечить ані положенням
цивільного законодавства, ані
моральним засадам суспільства.

Посилання позивача на те, що він як
спадкоємець ОСОБА_4 за приписами ч. 1 ст.
1282 ЦК України зобов'язаний
задовольнити вимоги кредитора
повністю, але в межах вартості майна,
одержаного у спадщину, суттєвого
значення для вирішення справи не має,
оскільки положення ч. 1 ст. 1282 ЦК України
передбачають виникнення цивільного
обов'язку щодо задоволення вимог
кредитора, що не виключає можливість
виникнення такого обов'язку на
підставі правочину, в укладення якого
та визначенні його умов сторони є
вільними.

На підставі викладеного, у задоволенні
позовних вимог про визнання правочину
недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК
України слід відмовити.

Надаючи оцінку доводам позивача в
частині недійсності договору позики з
тих підстав, що він був вчинений
позивачем внаслідок помилки та обману
(ч. 2 ст. 203 ЦК України), суд враховує, що
за ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка
вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним, а за ч. 1 ст. 230 ЦК
України якщо одна із сторін правочину
навмисно ввела другу сторону в оману
щодо обставин, які мають істотне
значення (частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним.

Суд керується роз'ясненнями, наданими
Пленумом Верховного Суду України у п. 19
Постанови «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» № 9 від 06
листопада 2009 року, за якою відповідно
до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений
під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним; обставини,
щодо яких помилилася сторона правочину
(стаття 229 ЦК), мають існувати саме на
момент вчинення правочину; особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення; не є
помилкою щодо якості речі неможливість
її використання або виникнення
труднощів у її використанні, що сталося
після виконання хоча б однією зі сторін
зобов'язань, які виникли з правочину, і
не пов'язане з поведінкою іншої сторони
правочину; не має правового значення
помилка щодо розрахунку одержання
користі від вчиненого правочину;
помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним, та у п. 20 вказаної
постанови, за яким правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину; на відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину; наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману; обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Доводи позивача про те, що він підписав
договір під впливом помилки, судом
відхиляються, оскільки в судовому
засіданні не доведено, що така помилка
дійсно мала місце, а також, що вона має
істотне значення. Фактично в цій
частині позивач вимоги обґрунтовує
незнанням відповідних положень
цивільного законодавства, що не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Доводи позивача про те, що він підписав
договір під впливом обману судом
відхиляються, оскільки дослідженими в
судовому засіданні доказами позивачем
не доведено сам факт обману та
наявність умислу в діях відповідачки.

На підставі викладеного, у задоволенні
позовних вимог про визнання правочину
недійсним на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК
України слід відмовити.

Надаючи оцінку доводам позивача в
частині недійсності договору позики з
тих підстав, що правочин не був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 5 ст. 203 ЦК України), суд виходить з
того, що ч.ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України,
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином.
Фіктивний правочин визнається судом
недійсним.

Як роз'яснив Пленумом Верховного Суду
України у п. 19 Постанови «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року, для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Доводи позивача про те, укладений
договір є фіктивним, тобто вчинений без
наміру створення правових наслідків,
які обумовлювалися цим правочином,
спростовуються тією обставиною, що на
виконання укладеного договору позивач
ОСОБА_1 протягом вересня - грудня 2012
року сплатив відповідачці ОСОБА_2 700
грн., що підтверджується копією угоди
про визначення розміру, строків та
порядку виконання грошових
зобов'язань.

За наведених обставин, договір не може
бути кваліфікований як фіктивний і у
задоволенні позовних вимог про
визнання правочину недійсним на
підставі ч. 5 ст. 203 ЦК України слід
відмовити.

Оскільки у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі,
понесені ним судові витрати розподілу
між сторонами не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212 ЦПК України,
суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог, Кредитна спілка
«Добробут», про визнання договору
недійсним - відмовити в повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга в Апеляційний суд Донецької
області через Будьоннівський районний
суд м. Донецька протягом десяти днів з
дня проголошення рішення. Рішення
набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після закінчення
апеляційного розгляду справи.

Головуючий :