ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 753/492/14-ц
провадження №
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2014 р. Дарницький районний
суд м. Києва в складі:

головуючого судді
КАЛІУШКА Ф.А.

при секретарі
ЛЯШЕНКО Ю.Ю.

за участю

позивача
ОСОБА_1;

представника позивача
ОСОБА_2;

представника відповідача 1
ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за позовом ОСОБА_1 до Міністерства
внутрішніх справ України та ОСОБА_4 про
зняття арешту з майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1)
звернувся до суду з позовом до
Міністерства внутрішніх справ України
(далі по тексту - відповідач 1, МВС
України) та ОСОБА_4 (далі по тексту -
відповідач 2, ОСОБА_4) про зняття арешту
з майна.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 20
червня 2011 року постановою старшого
слідчого в ОВС ГСУ МВС України майором
міліції Любезніковим Д.О., під час
розгляду кримінальної справи №24-102,
накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1,
яка належала на праві власності ОСОБА_4.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 10.07.2012 року, яке залищено без
змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 25.09.2012 року, визнано недійсним
договір дольової участі у будівництві
житлового будинку №К-5-16 від 12.01.2006 року,
визнано недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, видане
на ім'я ОСОБА_4 та визнано право
власності на вказану квартиру за
позивачем.

Позивач вказує на те, що в ході
розслідування кримінальної справи
відповідно до ст. 126
Кримінально-процесуального кодексу
України, у редакції 1960 року, який діяв
на момент винесення постанови про
арешт майна (далі по тексту - КПК
України), арешт може бути накладений з
метою забезпечення позову або можливої
конфіскації майна лише на майно
обвинуваченого чи підозрюваного або
осіб, які за законом несуть матеріальну
відповідальність за їх дії.

Посилаючись на те, що він не є
підозрюваним чи обвинуваченим по даній
кримінальній справі, а квартира, на яку
накладено арешт, належить йому на праві
приватної власності, позивач
стверджує, що накладений арешт порушує
його права, як власника, володіти,
користуватися та розпоряджатися свої
майном та просить зняти арешт з
квартири АДРЕСА_1, накладений
постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ
МВС України майором міліції
Любезніковим Д.О. від 20.06.2011 року.

Позивач та його представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги,
вважали їх обґрунтованими та просили
суд їх задовольнити позов у повному
обсязі.

Представник відповідача 1 -
Міністерства внутрішніх справ України
у судовому засіданні заперечив проти
задоволення позову, вважав постанову
слідчого про накладення арешту на
квартиру законною та обґрунтованою та
просив суд закрити провадження у даній
справі з підстав її непідвідомчості
даному суду.

Відповідач 2 у судове засідання не
з'явилась, свого представника не
направила, хоча про час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином.

Заслухавши пояснення позивача, його
представника та представника
відповідачаа 1, повно, всебічно та
об'єктивно дослідивши матеріали
справи, оцінивши зібрані у справі
докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи,
починаючи з лютого 2011 року в
провадженні органів досудового
слідства перебуває кримінальна справа,
порушена стосовно ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_4 та ОСОБА_10 за ознаками злочину,
передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, за
фактом шахрайського заволодіння
коштами ВАТ КБ «Надра», ПАТ
«Укрсоцбанк», ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ
«Райффайзен банк Аваль», вчинене в
особливо великих розмірах за
попередньою змовою групою осіб.

20 червня 2011 року постановою старшого
слідчого в ОВС ГСУ МВС України майором
міліції Любезніковим Д.О., під час
розгляду зазначеної кримінальної
справи та на підставі стст. 29, 125, 126, 130
КПК України накладено арешт на
квартиру АДРЕСА_1, яка належала на праві
власності ОСОБА_4.

За приписами ст. 29 КПК України при
наявності достатніх даних про те, що
злочином завдана матеріальна шкода або
понесені витрати закладом охорони
здоров'я на стаціонарне лікування
потерпілого від злочину, орган
дізнання, слідчий, прокурор і суд
зобов'язані вжити заходів до
забезпечення цивільного позову.

При провадженні в кримінальній справі
про злочин, за який може бути
застосована додаткова міра покарання у
вигляді конфіскації майна, орган
дізнання, слідчий, прокурор зобов'язані
вжити заходів до забезпечення можливої
конфіскації майна обвинуваченого.

Згідно зі ст. 125 КПК України слідчий за
клопотанням цивільного позивача або з
своєї ініціативи зобов'язаний вжити
заходів до забезпечення заявленого в
кримінальній справі цивільного позову,
а також можливого в майбутньому
цивільного позову, склавши про це
постанову.

В справах про злочини, за які
кримінальним законом передбачена
конфіскація майна, слідчий
зобов'язаний вжити необхідних заходів
до забезпечення виконання вироку в
частині можливої конфіскації майна,
склавши про це постанову.

За правилами ст. 126 КПК України
забезпечення цивільного позову і
можливої конфіскації майна
провадиться шляхом накладення арешту
на вклади, цінності та інше майно
обвинуваченого чи підозрюваного або
осіб, які несуть за законом матеріальну
відповідальність за його дії, де б ці
вклади, цінності та інше майно не
знаходилось, а також шляхом вилучення
майна, на яке накладено арешт.

Водночас, рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 10.07.2012 року,
яке залищено без змін ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 25.09.2012
року, визнано недійсним договір
дольової участі у будівництві
житлового будинку №К-5-16 від 12.01.2006 року,
визнано недійсним свідоцтво про право
власності на квартиру АДРЕСА_1, видане
на ім'я ОСОБА_4 та визнано право
власності на вказану квартиру за
позивачем.

Таким чином, на час розгляду даної
справи позивач є одноосібним власником
квартири АДРЕСА_1.

У відповідності до ст. 2 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація речових прав на
нерухоме майно - офіційне визнання і
підтвердження державою фактів
виникнення, переходу або припинення
прав на нерухоме майно, обтяження таких
прав шляхом внесення відповідного
запису до Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно.

За приписами ст. 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація прав проводиться
на підставі: 1) договорів, укладених у
порядку, встановленому законом; 2)
свідоцтв про право власності на
нерухоме майно, виданих відповідно до
вимог цього Закону; 3) свідоцтв про
право власності, виданих органами
приватизації наймачам житлових
приміщень у державному та комунальному
житловому фонді; 4) державних актів на
право власності або постійного
користування на земельну ділянку у
випадках, встановлених законом; 5)
рішень судів, що набрали законної сили;
6) інших документів, що підтверджують
виникнення, перехід, припинення прав на
нерухоме майно, поданих органу
державної реєстрації прав разом із
заявою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач
та його представник вказують, що
накладений відповідачем арешт порушує
права позивача, як власника спірної
квартири та унеможливлює здійснення
ним державної реєстрації прав на
квартиру АДРЕСА_1, право власності на
яку ОСОБА_1 набув на підставі рішення
суду.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно з ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

З матеріалів справи вбачається, що
слідчий при накладенні арешту на
спірну квартиру виходив з того, що у
вигляді додаткового покарання за
вчинення злочину, передбаченого ч. 4 ст.
190 КК України, може бути призначено
конфіскацію майна обвинуваченої
ОСОБА_4, а також можливого забезпечення
заявленого цивільного позову.

З огляду на те, що позивач не був
власником квартири на час ухвалення
слідчим постанови, його порушене право
власності на квартиру підлягає захисту
в судовому порядку, оскільки даний
позов заявлено про захист права
власності особою, щодо якої
кримінальна справа не порушувалася.

Окрім того, суд зазначає, що спірну
квартиру не може бути звільнено з-під
арешту під час постановлення вироку у
кримінальній справі, оскільки таким
вироком не може бути вирішено питання
про скасування постанови слідчого від
20.06.2011 року про накладення арешту на
вказане майно, оскільки квартира не
належить підсудній, а вироком суду
можливо вирішити питання про
скасування арешту, накладеного на
майно засуджених.

Враховуючи наведене, суд дійшов
висновку про необхідність ухвалення
рішення про задоволення позовних
вимог, оскільки накладений на спірну
квартиру арешт обмежує право власності
позивача.

У ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального
кодексу України визначено, що стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею та документально підтверджені
судові витрати.

Оскільки позовні вимоги підлягають
задоволенню, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідачів сплачений
позивачем судовий збір у розмірі 229,40
грн. у рівних частках.

Враховуючи викладене та керуючись
стст. 321, 391 Цивільного кодексу України,
стст. 88, 212, 215, 218, 224-226 Цивільного
процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1,
накладений постановою старшого
слідчого в ОВС ГСУ МВС України майором
міліції Любезніковим Д.О. від 20.06.2011
року.

Стягнути з Міністерства внутрішніх
справ України на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору в сумі
114,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
витрати по сплаті судового збору в сумі
114,70 грн.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ
Ф.А.КАЛІУШКО