Справа № 2-34/11
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

16 квітня 2014 року
м.
Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі: головуючого судді - Заверюха
В.О.,

при секретарі - Червинській І.В.,

за участю - позивача ОСОБА_1,
представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представників відповідачів - ОСОБА_4,
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду в м.
Білгород-Дністровському цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, треті особи - ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності, визнання частково недійсним
розпорядження органу приватизації,
усунення перешкод у користуванні, -

В С Т А Н О В И В:

15.09.2006 року ОСОБА_1 звернулася до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовом, який в подальшому уточнила та
з урахування уточнених позовних вимог
в останній редакції (т.2 а.с.188-190)
просить: - визнати свідоцтво про право
власності на 53/100 частин житлового
будинку, який розташований АДРЕСА_1 від
19 січня 1996 року виданого на ім'я ОСОБА_6
частково не дійсним, виключивши з
нього: приміщення IV, площею 1,3 кв.м. -
тамбур; приміщення V, площею 4,3 кв.м. -
коридор, який є частиною сходів;
приміщення VII, площею 2,3 кв.м. - коридор,
який до приватизації був коморою;
приміщення VIII, площею 1,8 кв.м. - туалет,
який до приватизації був коморою;
мансарду, площею 25,92 кв.м, а усього
приміщення загальною площею 35,62 кв.м.;
- визнати недійсним розпорядження
органу приватизації державного
житлового Фонду - виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради за
№4006 від 19.01.1996 року в частині
розрахунку площі, що підлягала
безоплатній приватизації; зобов'язати
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 усунути
перешкоди у користуванні усіма
приміщеннями загального користування,
а саме: приміщенням IV, площею 1,3 кв.м. -
тамбуром; приміщенням V, площею 4,3 кв.м. -
коридором, який є частиною сходів;
приміщенням VII, площею 2,3 кв.м. -
коридором, який до приватизації був
коморою; приміщенням VIII, площею 1,8 кв.м. -
туалетом, який до приватизації був
коморою; мансардою, площею 25,92 кв.м.;
підвалом, площею 14 кв.м.; сходами та
горіщем, площею 45,2 кв.м., шляхом
забезпечення вільного доступу до
вказаних приміщень усіх співвласників
житлового будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову ОСОБА_1
зазначила, що згідно договору
купівлі-продажу від 14 червня 2005 року,
вона є власником 33/100 частин житлового
будинку, який розташований по АДРЕСА_2.
13 червня 1994 року вказана квартира була
приватизована ОСОБА_13 та ОСОБА_14, після
яких дану квартиру успадкувала ОСОБА_15,
у якої в, в свою чергу, позивач разом зі
своїм чоловіком її придбали.

Також позивачка зазначає, що під час
оглядин придбаної квартири,
відповідачка ОСОБА_6 показала позивачу
всі спірні приміщення як приміщення
загального користування. Однак, на
початку вересня 2006 року, коли позивач
намагалася скористатися приміщеннями
загального користування, відповідачі
не пустили її до цих приміщень. Пізніше,
після звернення до суду з цього
приводу, з'ясувалося, що відповідачі
ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 приватизувати
декілька приміщень загального
користування, які згідно експлікацій
1965, 1984 років (знаходяться в технічному
паспорті за 1988 рік) не належали до
квартири АДРЕСА_1. Крім вищенаведеного
відповідачі самовільно захопили увесь
підвал, усі сходи, сходові майданчики
та усе горище, які не увійшли у
приватизацію та за законом також є
приміщеннями загального користування.
Увесь цей час вони забороняють ОСОБА_1
та членам її сім'ї проходити до
вказаних приміщень і, таким чином, не
надають можливості ними користуватися.

В судовому засіданні позивач та її
представники позов підтримали, просили
його задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідачів позов не
визнали просили у його задоволенні
відмовити, посилаючись на пропуск
позивачем строку позовної давності

Треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12 повідомлялися про час та місце
розгляду справи, про що в матеріалах
справи містяться відповідні розписки
про отримання ними судових повісток, в
судове засідання не з'явилися, причини
неявки суду не повідомили.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

Так в ході розгляду справи судом
встановлено, що відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 13.06.1994 року виданого на підставі
розпорядження орану приватизації
державного жилого фонду від 13.06.1994 року
власниками 33/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_13 та ОСОБА_14
в рівних частках. (т.3 а.с. 173)

15.06.1998 року ОСОБА_13 помер, що
підтверджується відповідним
свідоцтвом про його смерть. (т.3 а.с.174)
Після його смерті відкрилася спадщина
на належні йому 33/200 частини житлового
будинку АДРЕСА_1.

Відповідно свідоцтва про право на
спадщину за законом від 19.04.1999 року
належне померлому ОСОБА_13 майно
успадкувала ОСОБА_14, а отже стала
власником всієї 33/100 частини вказаного
житлового будку (т.3 а.с.175)

Відповідно до договору давання
частини житлового будинку укладеного
між ОСОБА_14 та ОСОБА_15 19.11.2004 року, який
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_17 і зареєстрований в реєстрі за
№6930, ОСОБА_14 подарувала ОСОБА_15 належні
їй 33/100 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, яка в свою чергу, у
встановленому на той час порядку
зареєструвала своє право власності. (т.3
а.с.176-177)

Відповідно до договору
купівлі-продажу частини житлового
будинку укладеного 14.06.2005 року між
ОСОБА_2, який, на підставі доручення,
діяв в інтересах ОСОБА_15 та ОСОБА_1, який
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_18 і зареєстрований в реєстрі за
№2334, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купила 33/100
частини житлового будинку з
господарськими спорудами АДРЕСА_1 і у
встановленому на той час порядку
зареєструвала своє право власності.
(т.3 а.с. 178-180)

Таким чином позивач ОСОБА_1 у 2005 році
набула право власності на вказане вище
нерухоме майно.

В свою чергу, як вбачається із заяви
відповідача ОСОБА_6,15.12.1995 року вона
звернулася із відповідною заявою до
керівника органу приватизації, щодо
приватизації, в рівних частках їй та
членів її сім'ї, а саме відповідачів по
справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 частини
займаного ними житлового приміщення, а
саме житлового будинку АДРЕСА_1. (т.3 а.с.
181-812)

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 19.01.1996 року
виданого на підставі розпорядження
орану приватизації державного жилого
фонду №4006 від 19.01.1996 року право
власності на 53/100 частини житлового
будинку АДРЕСА_1 набули відповідачі по
справі ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (т.3 а.с.
183-184)

Статтею 55 Конституції України
встановлено, що права та свободи людини
і громадянина захищаються судом. Кожна
особа має право, в порядку
встановленому законом, звернутися за
захистом своїх порушених, невизнаних,
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Правовідносини, що склалися між
сторонами врегульовані Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» в редакції закону від
19.06.1992 № 2482-XII.

Згідно ст. 1 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду (далі - приватизація) -
це відчуження квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках,
призначених для проживання сімей та
одиноких осіб, кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і

більше наймачів, та належних до них
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т. ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду» приватизація
здійснюється шляхом безоплатної
передачі громадянам квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках з
розрахунку санітарної норми 21
квадратний метр загальної площі на
наймача і кожного члена його сім'ї та
додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

З положень ст. 5 та ст. 8 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» вбачається, що
учасниками приватизації квартир та
житлових приміщень які знаходяться у
державному житловому фонді є наймачі
цих квартир та члени їх сімей, що
мешкають разом з ними.

Отже, зі змісту наведених норм,
вбачається, що правовідносини, щодо
приватизації житлових приміщень, що
які віднесені державного житлового
фонду, можуть існувати лише між
учасниками приватизації тобто між
громадянами які мають право на
приватизацію та органами приватизації.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України
суди розглядають в порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Виходячи з позиції Конституційного
Суду України, викладеної у рішеннях
№6-рп/1997 від 25 листопада 1997 року,
№9-рп/1997 від 25 грудня 1997 року щодо
офіційного тлумачення частини 2 статті
55, статей 64, 124 Конституції України,
статті 248-2 Цивільного процесуального
кодексу України, випливає, що кожен має
право звернутись до суду, якщо його
права чи свободи порушені або
порушуються, створено або створюються
перешкоди для їх реалізації або мають
місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому на думку суду право на
звернення до суду з позовом не завжди
співпадає з правом на судовий захист,
яке закріплено у статті 3 ЦПК України.
Саме по собі звернення до суду з
позовом ще не означає, що суд
зобовязаний надати такий захист. Адже
для того, щоб був наданий судовий
захист, слід встановити, що особа, яка
звернулась з позовом, дійсно має право,
свободу чи інтерес, про захист яких
вона просить.

Таким чином зі змісту позовних вимог
ОСОБА_1 не вбачається, що її цивільні
права, свободи чи інтереси якимось
чином порушено, невизнано або оспорено
відповідачами по справі, а її посилання
на те, що внаслідок, як на її думку,
незаконної приватизації відповідачами
господарських будівель та споруд, а
саме: приміщення IV, площею 1,3 кв.м. -
тамбур; приміщення V, площею 4,3 кв.м. -
коридор, який є частиною сходів;
приміщення VII, площею 2,3 кв.м. - коридор,
який до приватизації був коморою;
приміщення VIII, площею 1,8 кв.м. - туалет,
який до приватизації був коморою;
мансарду, площею 25,92 кв.м, а усього
приміщення загальною площею 35,62 кв.м.,
що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 не
можуть братися судом до уваги, при
вирішення даного спору, адже як вже
було зазначено вище правовідносини,
щодо приватизації житлових приміщень,
що які віднесені державного житлового
фонду, можуть існувати лише між
учасниками приватизації тобто між
громадянами які мають право на
приватизацію та органами приватизації.
Позивач в свою чергу не була учасником
приватизації спірних приміщень, яка
відбулася у 1996 році.

З урахуванням викладеного суд дійшов
до висновку про безпідставність
позовних вимог ОСОБА_1, щодо визнання
свідоцтво про право власності на 53/100
частин житлового будинку, який
розташований АДРЕСА_1 від 19 січня 1996
року виданого на ім'я ОСОБА_6 частково
не дійсним шляхом виключення з нього:
приміщення IV, площею 1,3 кв.м. - тамбур;
приміщення V, площею 4,3 кв.м. - коридор,
який є частиною сходів; приміщення VII,
площею 2,3 кв.м. - коридор, який до
приватизації був коморою; приміщення
VIII, площею 1,8 кв.м. - туалет, який до
приватизації був коморою; мансарду,
площею 25,92 кв.м, а усього приміщення
загальною площею 35,62 кв.м. та визнання
недійсним розпорядження органу
приватизації державного житлового
Фонду - виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради за
№4006 від 19.01.1996 року в частині
розрахунку площі, що підлягала
безоплатній приватизації.

Крім того суд звертає увагу на те, що в
оскаржуваних свідоцтві та
розпорядженні взагалі відсутні
будь-які данні, щодо права власності
відповідачів на вказані вище
приміщення.

Позовні вимог ОСОБА_1 про зобов'язання
не чинити перешкоди у користуванні
вказаними вище приміщеннями
загального користування, шляхом
забезпечення вільного доступу до
вказаних приміщень усіх співвласників
житлового будинку АДРЕСА_1 також не
можуть бути задоволені судом так як в
ході розгляду справи позивачами не
надано будь-яких належних та
допустимих доказів, того, що такі
перешкоди здійснюються відповідачами,
незважаючи на те, що статтею 60 ЦПК
України передбачений обов'язок
позивача довести такі обставини.

З урахуванням викладеного суд дійшов
до висновку, що позов не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15, 60, 215-218 ЦПК
України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, виконавчого комітету
Білгород-Дністровської міської ради
Одеської області, треті особи - ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності, визнання частково недійсним
розпорядження органу приватизації,
усунення перешкод у користуванні -
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя