У х в а л а

іменем україни

23 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Хопти С.Ф.

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою ОСОБА_3,
заінтересована особа - Ленінський
районний відділ у м.
Дніпропетровську Головного управління
Державної міграційної служби України у
Дніпропетровській області, про
встановлення факту постійного
проживання на території України за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Ленінського районного суду

м. Дніпропетровська від 10 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаною заявою, посилаючись на
те, що він народився 7 лютого 1961 року у
м. Дніпропетровську, де
проживав і був зареєстрований з
батьками у будинку АДРЕСА_1. Починаючи з
1970-х років він був неодноразово
засуджений та відбував покарання,
паспорт громадянина колишнього СРСР
він втратив. Після звільнення у 2013 році
він проживає у АДРЕСА_2. При зверненні
до Ленінського районного відділу у
м. Дніпропетровську
Головного управління Державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області із заявою
про отримання паспорта йому було
відмовлено.

У звґязку з цим позивач просив суд
встановити факт постійного проживання
на території України станом на 24 серпня
1991 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від

10 вересня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 21 січня
2014 року, у задоволенні заяви ОСОБА_3 про
встановлення факту постійного
проживання на території України
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати вказані судові рішення та
передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в
задоволенні заяви, суд першої
інстанції виходив із того, що заявником
не надано суду паспорту громадянина
колишнього СРСР або доказів його
втрати, а також ним не доведено, що не
існує іншого, позасудового, порядку
встановити факт постійного проживання
на території України.

Апеляційний суд погодився із таким
висновком районного суду і, крім того,
зазначив, що, звернувшись із заявою про
встановлення факту постійного
проживання на території України з
метою отримання паспорту заявником
обрано невірний спосіб судового
захисту.

Проте погодитись з такими висновками
судів не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Звертаючись до суду,
ОСОБА_3 просив встановити факт
постійного проживання на території
України станом на 24 серпня 1991 року. В
обгрунтування цієї вимоги зазначав, що
встановлення такого юридичного факту
необхідно йому для отримання паспорта
громадянина України, оскільки у
відділі Державної міграційної служби
України йому було відмовлено в
оформленні паспорта.

До заяви ОСОБА_3 було додано лист
Ленінського районного відділу у м.
Дніпропетровську Головного управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області від 3 квітня
2013 року № м-54, з якого убачається, що для
отримання паспорту громадянина
України йому необхідно в судовому
порядку встановити факт постійного
проживання на території України станом
на 24 серпня (13 листопада) 1991 року (а.с. 17).

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у
судовому порядку можуть бути
встановлені юридичні факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

У заяві фізичної особи про
встановлення факту, що має юридичне
значення, повинно бути зазначено
причини неможливості одержання
документів, що посвідчують цей факт, і
до заяви додається довідка про
неможливість відновлення втрачених
документів (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України
«Про громадянство України»
громадянами України є усі громадяни
колишнього СРСР, які на момент
проголошення незалежності України (24
серпня 1991 року) постійно проживали на
території України; особи, незалежно від
раси, кольору шкіри, політичних,
релігійних та інших переконань, статі,
етнічного та соціального походження,
майнового стану, місця проживання,
мовних чи інших ознак, які на момент
набрання чинності Законом України "Про
громадянство України" (13 листопада 1991
року) проживали в Україні і не були
громадянами інших держав.

Відтак, встановлення факту проживання
на території України станом на 24
серпня 1991 року або на момент набрання
чинності Законом України "Про
громадянство України" (13 листопада 1991
року) є підставою для оформлення
належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт
постійного проживання на території
України на момент проголошення
незалежності України (24 серпня
1991 року) або набрання чинності
зазначеним вище Законом України.

Отже, висновок апеляційного суду про
те, що заявником обрано невірний спосіб
судового захисту є помилковим,
оскільки предметом вимог було не
отримання громадянства, а встановлення
юридичного факту, який дасть право
відповідним органам вирішувати
питання про надання громадянства
України і встановлення такого факту
породжує для заявника право на набуття
громадянства України (ч. 2 ст. 256 ЦПК
України).

Помилковим і передчасним є і висновок
районного суду про те, що заявник не
надав доказів неможливості одержання
документів, що посвідчують факт
постійного проживання на території
України до 1991 року, оскільки ОСОБА_3
такі докази суду надані (а.с. 17), проте, у
порушення ст. 212 ЦПК України взагалі не
оцінені.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 256, 315 ЦПК
України суди на вказані вимоги закону
та обставини справи уваги не звернули
та прийшли до передчасного висновку
про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначене вище порушення призвело до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 10
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Дніпропетровської області від 21
січня 2014 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.Ф. Хопта

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

В.А.
Черненко