інстанції Бондаренко О.В.Провадження №
22-ц/780/2424/14 Доповідач у 2
інстанції Ігнатченко Н.В.Категорія 44
УХВАЛА

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко
Н.В.,

суддів : Поліщука М.А.,
Малорода О.І.,

при секретарі : Лопатюк В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 3 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визначення порядку користування
земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року позивачі звернулися до
суду з вказаним позовом та просили
визначити порядок користування
земельною ділянкою площею 1025 кв.м, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1,
виділивши їм у спільне часткове
користування частину земельної
ділянки, що відповідає їх часткам у
праві власності на житловий будинок та
стягнути з відповідачів судові
витрати.

В обґрунтування своїх вимог зазначили,
що житловий будинок за адресою:
АДРЕСА_1, перебуває у спільній
частковій власності, а саме ОСОБА_2
належить 4/25 частки, ОСОБА_3 - 17/50 частки,
ОСОБА_4 - 22/100 частки та ОСОБА_5 - 7/25
частки. За будинком, згідно рішення
виконавчого комітету Білоцерківської
міської ради депутатів трудящих № 416
від 22.07.1959 року зареєстровано земельну
ділянку площею 1025 кв.м та затверджено
квартальну зйомку, зокрема і
зазначеного домоволодіння. Земельна
ділянка у власність та оренду не
надавалась. На зазначений будинок має
місце конкретний розподіл, тому на
адресу відповідачів було надіслано
листи з пропозицією дружнього
врегулювання спору, на які останні не
прореагували жодним чином.

15.03.2013 року позивачі подали до суду
заяву про зміну предмета позову, в якій
просили визначити порядок
користування земельною ділянкою
площею 1025 кв.м, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, виділивши
відповідачам частини земельної
ділянки, що відповідають їхнім часткам
у праві власності на житловий будинок,
а їм - у спільне сумісне користування
частину земельної ділянки, що
відповідає сумі часток у праві
власності на житловий будинок та
вирішити питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 3 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, 12
лютого 2014 року позивачі подали
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати, з мотивів неправильного
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення позову.

В апеляційній скарзі позивачі
посилаються на те, що позовні вимоги
заявлені ними з інших підстав, ніж у
цивільній справі у 2005 році, і тим більше
другою стороною спору. За рішення суду
внутрішні межі спірної земельної
ділянки не були винесені в натурі (на
місцевості) та на даний час не
співпадають з вказаним рішенням.
Апелянти вважають, що судом першої
інстанції не були взяті до уваги і не
досліджено обставини та докази, на які
вони посилалася, та які мають значення
для правильного вирішення справи.
Додатково вказали, що між сторонами
постійно існують конфлікти та бійки,
тому є нагальна необхідність
відгородитись від відповідачів.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права рішення суду без
змін. Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Так судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
домоволодіння АДРЕСА_1 перебуває у
спільній частковій власності сторін, а
саме позивачу ОСОБА_2, як власнику
квартири № 4, належить на праві
власності 4/25 частини будинку з
частиною господарських та побутових
будівель та споруд на підставі
договору дарування від 24.03.1997 року,
посвідченого державним нотаріусом
Білоцерківської державної
нотаріальної контори, зареєстрованого
в реєстрі за № 2-1331; позивачу ОСОБА_3, як
власнику квартири № 2, належить на
праві власності 17/50 частини будинку на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом від 10.07.2001 року,
посвідченого державним нотаріусом
Другої Білоцерківської державної
нотаріальної контори, зареєстрованого
в реєстрі № 1-3833; відповідачу ОСОБА_4, як
власнику квартири № 1, належить на
праві власності 22/100 частини будинку з
відповідною частиною господарських та
побутових будівель та споруд на
підставі договору дарування від 13.08.2004
року, посвідченого державним
нотаріусом Другої Білоцерківської
державної нотаріальної контори,
зареєстрованого в реєстрі за № 2- 4313;
відповідачу ОСОБА_5, як власнику
квартири № 3, належить на праві
власності 7/25 частини будинку з
частиною господарських та побутових
будівель та споруд на підставі
договору дарування, посвідченого
приватним нотаріусом Білоцерківського
міського округу Київської області,
зареєстрованого в реєстрі за № 362.

За вказаним домоволодінням, згідно
рішення виконавчого комітету
Білоцерківської міської ради
депутатів трудящих № 416 від 22.07.1959 року,
закріплено земельну ділянку площею 1025
кв.м.

Рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 11.07.2005 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 липня
2010 року в касаційному порядку, у
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про визначення
порядку користування земельною
ділянкою виділено сторонам по
земельній ділянці відповідно до
четвертого варіанту проведеної
судової будівельно-технічної
експертизи.

При цьому, обираючи один з варіантів
поділу, суд врахував той варіант, який
відповідає ідеальним долям кожного із
співвласників, не обмежує інтереси
площі співвласників будинку, а також
передбачає проїзд позивача до свого
гаражу, який був визначений ще рішенням
суду 1988 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що питання
визначення порядку користування
земельною ділянкою шляхом виділення її
частин сторонам у справі вже вирішено в
судовому порядку, незважаючи на зміну
одного з співвласників будинку.

Крім того суд вважав, що позивачами не
визначено норму матеріального права,
якою регулюються спірні
правовідносини та не доведено
обставин, які вказують на порушення їх
прав з боку відповідачів.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що міськрайонний суд повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Статтями 60, 61 ЦПК України встановлені
правила звільнення сторони від
доказування та розподілу обов'язків по
доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, установленим ст.
60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст. 61 ЦПК
України.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Такі обставини є преюдиціальними
фактами, їх преюдиціальність заснована
на юридичному механізмі набрання
судовим рішення законної сили,
відповідно до якого виникає заборона
оспорювати в іншому процесі
встановлені у цьому рішенні факти.

Судом встановлено й вбачається з
матеріалів справи, що відповідач
ОСОБА_5, який набув право власності на
частину домоволодіння після ОСОБА_9,
користується частиною земельної
ділянки на тих самих умовах і в тому ж
обсязі, що були у попереднього
землекористувача, кількість
співвласників та їх частки
домоволодіння не змінилась, добудови
на території домоволодіння з 2005 року не
проводились, внутрішні межі
використання земельної ділянки
залишились незмінними.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен
із співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності.

Зазначене передбачено і до земельних
правовідносин, що стосуються права
володіння та користування земельною
ділянкою, яка закріплена за
домоволодінням, що знаходиться в
спільній частковій власності.

За правилами ст. 88 ЗК України володіння,
користування та розпорядження
земельною ділянкою, що перебуває у
спільній частковій власності,
здійснюються за згодою всіх
співвласників згідно з договором, а у
разі недосягнення згоди - у судовому
порядку. Учасник спільної часткової
власності має право вимагати виділення
належної йому частки із складу
земельної ділянки як окремо, так і
разом з іншими учасниками, які
вимагають виділення, а у разі
неможливості виділення частки -
вимагати відповідної компенсації.
Учасник спільної часткової власності
на земельну ділянку має право на
отримання в його володіння,
користування частини спільної
земельної ділянки, що відповідає
розміру належної йому частки.

За ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо жилий
будинок, будівля або споруда розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
користуванні, то в разі набуття права
власності на ці об'єкти до набувача
переходить право користування
земельною ділянкою, на якій вони
розміщені, на тих самих умовах і в тому
ж обсязі, що були у попереднього
землекористувача.

Тобто названі норми матеріального
права припускають виділення земельної
ділянки, що перебуває у спільній
частковій власності, у роздільне
користування за згодою всіх
співвласників згідно з договором, а у
разі недосягнення згоди - у судовому
порядку, якщо таке питання ще не
вирішено судом.

При цьому зміна одного з співвласників
будинку не є належною підставою для
повторного вирішення такого питання,
оскільки права і обов'язки особи щодо
володіння, користування і
розпорядження майном за своєю правовою
природою не є невіддільним від особи їх
носія і здатні перейти до інших осіб.
Отже, до обдарованого переходять права
та обов'язки дарувальника у тому ж
вигляді, у якому вони йому належали як
єдине ціле.

Таким чином, зважаючи, що визначення
порядку користування спірною
земельною ділянкою вже вирішено судом
на підставі відповідного варіанту
висновку будівельно-технічної
експертизи, який відповідає ідеальним
долям кожного із співвласників, а
позивачами не доведено протилежне,
законним і обґрунтованим є висновок
суду першої інстанції про відмову в
задоволенні позову як
необґрунтованого.

Посилання ж апелянтів на те, що ТОВ
«Експертцентр» є землевпорядною
організацією, а не судовою експертною
установою, висновок проведено з
порушенням державних будівельних норм
та визначений порядок порушує їх права
є безпідставними, оскільки вказана
обставина розглядалася судом при
вирішенні спору та була досліджена у
експертному висновку. До того ж
оспорювати в даній справі встановлені
судом факти і правовідносини є не
припустимим в розумінні норм
цивільно-процесуального права.

Щодо висновку експерта № 0675 від 11.11.2013
року, то судова колегія вважає, що суду
першої інстанції обґрунтовано
критично поставився до нього, адже
зазначений єдиний варіант
встановлення порядку користування
земельною ділянкою домоволодіння
АДРЕСА_1 в більшій мірі порушує права
співвласників ніж визначено рішенням
суду 11.07.2005 року. Влаштування нового
проїзду (проходу) фактично залишить
співвласників без саду (городу),
викладені експертом пропозиції щодо
влаштування нового проїзду та
встановлення сервітуту (можливість
проїзду власниками квартир № 1 та № 3 за
рахунок земель власників квартир № 1 та
№ 3) суперечить схемі № 4 в якій
зазначено можливість проїзду за
рахунок земель позивачів, експертом не
враховано перенесення в'їзду до
домоволодіння з урахуванням розмірів
земельної ділянки, яка перебуває у
комунальній власності.

Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено,
що кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України визначає вичерпний
перелік способів захисту цивільних
прав та інтересів. Під способами
захисту суб'єктивних цивільних прав
розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Наполягаючи на свої вимогах, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 не довели суду та не надали
доказів на підтвердження факту
порушень їх прав чи свобод з боку
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 при користуванні
виділеної їм за рішенням суду
земельною ділянкою, і тим більше
оспорювання такого права.

Отже доводи апеляційної скарги та
зміст оскаржуваного судового рішення
не дають підстав для висновку про те, що
судом при розгляді справи були
допущені порушення норм матеріального
чи процесуального права, які
відповідно до ст. 309 ЦПК України є
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 3 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий Судді