РІШЕННЯ

іменем України

10 квітня 2014 року № 655/20/14-ц

Горностаївський районний суд
Херсонської області

в складі : судді Посунько Г.А.

секретаря Бортнюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду смт.Горностаївка
Херсонської області цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3
(треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача -
Горностаївська селищна рада
Херсонської області та уповноважений
орган приватизації при
Горностаївській селищній раді
Херсонської області) про часткове
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 посилається в
обґрунтування своїх вимог на те, що на
підставі рішення виконавчого комітету
Горностаївської селищної ради
Херсонської області від 17 травня 1995
року № 26 відповідачеві ОСОБА_2 видано
ордер на право проживання разом з
членами сім'ї (дружиною ОСОБА_3, сином
ОСОБА_1 та матір'ю ОСОБА_4.) в житловому
будинку по АДРЕСА_1 Після отримання
ордера ОСОБА_4 померла, а решта членів
сім'ї постійно проживала у будинку та
була в ньому прописана. 21 листопада 1996
року у зв'язку з призовом на строкову
військову службу позивач був виписаний
з вказаної адреси. З 02 грудня 1996 року по
25 липня 1997 року позивач проходив
строкову військову службу, з 25 липня 1997
року по 21 червня 2002 року він навчався в
Харківському військовому
університеті, після закінчення якого
проходив службу в різних військових
частинах України. Таким чином, з 21
листопада 1996 року позивач фактично не
проживав у вказаному житловому
будинку. В квітні місяці 2012 року з
довідки КП „Каховське БТІ" він
дізнався, що на підставі розпорядження
органу приватизації від 27 червня 1997
року № 238 житловий будинок по АДРЕСА_1
був приватизований, а 30 червня 1997 року
агентством по приватизації державного
житлового фонду Горностаївського
району Херсонської області було видано
свідоцтво про право власності на житло,
відповідно до якого вказаний житловий
будинок належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 Проте, на момент приватизації в
червні місяці 1997 року тільки ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 мали право на приватизацію
будинку, оскільки ОСОБА_1 у вказаному
будинку не проживав та не був у ньому
прописаний, про оформлення
приватизації нічого не знав та участі в
ній не приймав. Позивач вважає, що в
свідоцтво про право власності на житло
він був внесений помилково. На підставі
вищевикладеного, позивач ОСОБА_1
просить суд визнати недійсним
свідоцтво про право власності на житло,
видане 30 червня 1997 року агентством по
приватизації житла Горностаївського
району Херсонської області, в частині
належності йому на праві спільної
власності частини житлового будинку.
Крім того, про наявність оскаржуваного
свідоцтва він дізнався в квітні місяці
2012 року, коли отримав довідку БТІ. У
зв'язку з цим він вважає, що пропустив
строк звернення до суду з поважної
причини та просить поновити цей строк.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
підтримав позов.

В судовому засіданні відповідачі
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позов визнали, просять
суд задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача,
Горностаївської селищної ради
Херсонської області Мельник М.М. вважає
позовні вимоги обґрунтованими.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору на стороні відповідача,
уповноваженого органу приватизації
при Горностаївській селищній раді
Херсонської області в судове засідання
не з'явився з причин, невідомих суду,
про дату, час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином. Суд
вважає можливим розглянути справу за
відсутності представника
уповноваженого органу приватизації
при Горностаївській селищній раді
Херсонської області, на підставі
наявних у справі доказів.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення учасників
судового процесу, суд встановив
наступні обставини та визначив
відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що на підставі
рішення виконавчого комітету
Горностаївської селищної ради
Херсонської області від 17 травня 1995
року № 26 (л/с 17) відповідачеві ОСОБА_2
видано ордер (л/с 18) на право проживання
разом з членами сім'ї (дружиною ОСОБА_3,
сином ОСОБА_1 та матір'ю ОСОБА_4.) в
житловому будинку по АДРЕСА_1 Після
отримання ордера ОСОБА_4 померла, а
решта членів сім'ї постійно проживала у
будинку та була в ньому прописана. (При
розгляді даної цивільної справи суд
керується законодавством, яке було
чинним на час виникнення спору.
Рішенням Конституційного Суду України
від 14 листопада 2001 року інститут
прописки був визнаний
неконституційним. Законом України
„Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні" від 11
грудня 2003 року № 1382-ІV було відмінено
інститут прописки та замінено її на
реєстрацію).

На підставі розпорядження органу
приватизації від 27 червня 1997 року № 238
житловий будинок по АДРЕСА_1 був
приватизований, а 30 червня 1997 року
агентством по приватизації державного
житлового фонду Горностаївського
району Херсонської області було видано
свідоцтво про право власності на житло
(л/с 20), відповідно до якого вказаний
житловий будинок належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_1,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

На підставі свідоцтва про право
власності від 30 червня 1997 року
Каховське бюро технічної
інвентаризації зареєструвало за
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право спільної
сумісної власності на житловий будинок
по АДРЕСА_1, про що 17 грудня 1997 року
зроблено запис в реєстрову книгу № 1071/3
та видано реєстраційне посвідчення (л/с
21).

Згідно ст.1 Закону України „Про
приватизацію державного житлового
фонду" (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
приватизація державного житлового
фонду - це відчуження квартир
(будинків), кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, та належних до
них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв і т.ін.) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Згідно ч.1 ст.5 Закону України „Про
приватизацію державного житлового
фонду" якщо загальна площа квартир
(будинків), що підлягають приватизації,
відповідає площі, передбаченій абзацом
другим статті 3 цього Закону, зазначені
квартири (будинки) передаються
наймачеві та членам його сім'ї
безоплатно. До членів сім'ї наймача
включаються лише громадяни, які
постійно проживають в квартирі
(будинку) разом з наймачем або за якими
зберігається право на житло.

Згідно ч.2 ст.8 Закону України „Про
приватизацію державного житлового
фонду" (в редакції, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин)
передача займаних квартир (будинків)
здійснюється в спільну сумісну або
часткову власність за письмовою згодою
всіх повнолітніх членів сім'ї, які
постійно мешкають в даній квартирі
(будинку), в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, з обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку).

В червні місяці 1997 року на час
приватизації в житловому будинку по
АДРЕСА_1 проживали та були прописані
ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Дійсно, у зазначений період позивач
ОСОБА_1 не проживав та не був прописаний
у вказаному будинку, оскільки з 02
грудня 1996 року по 25 липня 1997 року він
проходив строкову військову службу, з 25
липня 1997 року по 21 червня 2002 року він
навчався в Харківському військовому
університеті.

Проте, згідно ч.3 ст.71 ЖК України жиле
приміщення зберігається за тимчасово
відсутнім наймачем або членами його
сім'ї понад шість місяців у випадках : 1)
призову на строкову військову службу -
протягом усього періоду проходження
зазначеної військової служби; 2)
тимчасового виїзду з постійного місця
проживання у зв'язку з навчанням -
протягом усього часу навчання.

Таким чином, хоча на час приватизації
ОСОБА_1 не проживав та не був прописаний
у вказаному житловому будинку, проте за
ним зберігалось право на житло, а отже,
і право на приватизацію разом з іншими
членами сім'ї.

Відповідно до положень ч.2 ст.8 Закону
України „Про приватизацію державного
житлового фонду" передача будинку
здійснюється в спільну сумісну
власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають в даному будинку, в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло. Таким
чином, небажання когось із членів сім'ї
взяти участь у приватизації будинку
позбавляє можливості інших членів
сім'ї отримати будинок у власність у
порядку, передбаченому Законом України
„Про приватизацію державного
житлового фонду". Таку позицію висловив
Верховний Суд України в своєму рішенні
від 10 вересня 2008 року "Про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на житло та визначення
частки у майні, що є спільною сумісною
власністю".

Отже, небажання позивача ОСОБА_1 взяти
участь у приватизації житлового
будинку неминуче позбавило б
можливості інших членів сім'ї -
відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 отримати
будинок у власність.

Наявність заяв громадян, які виявили
намір отримати у власність наймане
ними житло, та відсутність перешкод,
передбачених ч.2 ст.2 Закону України
„Про приватизацію державного
житлового фонду" є лише умовами для
прийняття відповідним владним органом
рішення про приватизацію, на підставі
якого видається свідоцтво про право
власності. Проте, розпорядження органу
приватизації від 27 червня 1997 року № 238,
на підставі якого здійснено передачу
житлового будинку, розташованого по
АДРЕСА_1, в спільну сумісну власність
ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніким не
оспорене.

Суд звертає увагу, що позовні вимоги
про часткове визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло
є похідними та випливають із вимог про
визнання приватизації недійсною.
Проте, позивач не пред'являв вимог про
визнання приватизації житлового
будинку недійсною.

Крім того, частиною 2 статті 8 Закону
України „Про приватизацію державного
житлового фонду", на яку посилається
позивач в обґрунтування свого позову,
не передбачено визнання недійсним
свідоцтва про право власності на житло.

Згідно ст.71 ЦК Української РСР
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно ст.80 ЦК Української РСР
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або
третейський суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захистові.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень Цивільного
кодексу України (2004 року) він
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності,
тобто після 1 січня 2004 року. Щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України 2004 року, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Пунктом 6 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
(2004 року) передбачено, що правила
Цивільного кодексу України про позовну
давність застосовуються до позовів,
строк пред'явлення яких, встановлений
законодавством, що діяло раніше, не
сплив до набрання чинності цим
Кодексом.

Суд критично оцінює пояснення позивача
ОСОБА_1 про те, що про свою участь в
приватизації житлового будинку він
дізнався лише в квітні місяці 2012 року,
отримавши відповідну довідку від КП
„Каховське БТІ".

Так, 26 серпня 1999 року, тобто після
проведення приватизації, позивач
ОСОБА_1 був прописаний в будинку по
АДРЕСА_1 Для проведення прописки
позивач ОСОБА_1 надав паспортному столу
Горностаївського РВ УМВС України в
Херсонській області домову книгу, в
якій він був прописаний як один із
трьох співвласників будинку, на
підставі реєстраційного посвідчення
Каховського бюро технічної
інвентаризації від 17 грудня 1997 року.

За таких обставин, суд робить висновок,
що з 26 серпня 1999 року позивач ОСОБА_1
достовірно знав про приватизацію
житлового будинку по АДРЕСА_1, а тому
встановлений ст.71 ЦК Української РСР
строк позовної давності сплив, підстав
для його поновлення судом не
встановлено.

Таким чином, наявність правових
підстав для часткового визнання
недійсним свідоцтва про право
власності на житло позивач ОСОБА_1 не
довів, чим не виконав вимоги ст.ст.10, 60
ЦПК України, відповідно до яких кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст.174 ЦПК України суд не
приймає визнання позову відповідачами,
оскільки таке визнання суперечить
закону.

На підставі викладеного, суд вважає, що
позов задоволенню не підлягає через
необґрунтованість.

Керуючись ст.ст.71, 80 ЦК Української РСР,
ст.ст.3, 16 ЦК України, ст.ст.1, 6, 9, 64, 71 ЖК
України, Законом України „Про
приватизацію державного житлового
фонду" від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ,
ст.ст.10, 11, 60, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 (треті особи, які не заявляють
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача -
Горностаївська селищна рада
Херсонської області та уповноважений
орган приватизації при
Горностаївській селищній раді
Херсонської області) про часткове
визнання недійсним свідоцтва про право
власності на житло - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в
апеляційний суд Херсонської області
через Горностаївський районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення, а для осіб, які брали
участь у справі, але не були присутніми
у судовому засіданні, - протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.

Суддя
Посунько Г.А.