Справа № 2-1834/12 № апеляційного
провадження: 22-ц/796/504/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Сирбул О.Ф.
Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року Колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: судді -
доповідача: Шкоріної О.І.,

суддів: Стрижеуса
А.М., Антоненко Н.О.

при секретарі:
Лужецькій І.С.

за участю: представника позивача -
ОСОБА_3

представника відповідача -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, який діє на підставі
довіреності в інтересах ОСОБА_7 на
рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 28 березня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання
майна спільним сумісним майном
подружжя, поділ майна подружжя та
визнання часток співвласників в майні
та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5
про поділ спільного сумісного майна
подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2011 року ОСОБА_5 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_7 про визнання
спільною сумісною власністю подружжя
квартири АДРЕСА_1, автомобіля ВАЗ 21723,
реєстраційний номер НОМЕР_2, та речей
побутового призначення, які
знаходяться у квартирі, та про поділ
цього майна шляхом виділення йому
автомобіля, а ОСОБА_7 - речей побутового
призначення, залишення квартири у
спільній власності по 1/2 частці
кожному, мотивуючи вимоги тим, що
указане майно придбано ними під час
шлюбу.

У жовтні 2011 року до суду звернулася
ОСОБА_7 із позовом до ОСОБА_5 про поділ
спільного майна подружжя, у якому
просила право власності на всю
квартиру АДРЕСА_1 визнати за нею,
посилаючись на те, що вона придбана за
кошти її батька, а придбаний під час
шлюбу автомобіль передати відповідачу.

Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 28 березня 2013 року визнано
спільною сумісною власністю подружжя
квартиру АДРЕСА_1, автомобіль ВАЗ 21723,
реєстраційний номер НОМЕР_2, та речі
побутового призначення, які
знаходяться у квартирі. Визнано за
ОСОБА_5 право власності на 1/3 частку
квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_7 - право
власності на 2/3 частки квартири.
Виділено із спільної сумісної
власності подружжя та визнано за
ОСОБА_5 право власності на автомобіль
ВАЗ 21723, реєстраційний номер НОМЕР_2, за
ОСОБА_7 - речі побутового призначення,
які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1.
Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7
компенсацію вартості автомобіля у
розмірі 6 243 грн. В іншій частині позову
відмовлено

Не погоджуючись з таким рішенням,
ОСОБА_6, який діє на підставі
довіреності в інтересах ОСОБА_7 подав
апеляційну скаргу, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи, просив суд його
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог ОСОБА_7

В свою чергу ОСОБА_5 не погоджуючись з
рішенням суду першої інстанції подав
апеляційну скаргу посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просив його
скасувати в частині визначення часток
на квартиру та ухвалити в цій частині
нове рішення, яким поділити квартиру
АДРЕСА_1 в рівних частках.

В судовому засідання ОСОБА_3 -
представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу
підтримала і просила її задовольнити,
проти задоволення апеляційної скарги
представника ОСОБА_7 заперечувала.

Представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу
підтримав і просив її задовольнити,
проти задоволення апеляційної скарги
ОСОБА_5 заперечував.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, з'ясувавши обставини справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія приходить до висновку,
що апеляційні скарги підлягають
частковому задоволенню з таких
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
2 серпня 1997 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_7
було укладено шлюб, який розірвано під
час розгляду справи про поділ майна.
Від шлюбу сторони мають дітей ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Під час перебування у шлюбі придбана
квартира АДРЕСА_1 , а також автомобіль
ВАЗ 21723, реєстраційний номер НОМЕР_2, та
речі побутового призначення, які
знаходяться в квартирі, а саме:
шафа-купе, спальне ліжно+матрац,
кондиціонер, комп'ютерний стіл,
комп'ютерний монітор, комп'ютер,
комп'ютерне крісло, ноутбук, принтер,
комп'ютерні колонки, пральна машина,
стерео магнітола, стереосистема, 3
телевізори, холодильник, мікрохвильова
піч, посудомийна машина, духова шафа,
нагрівач панелі, електрочайник,
меблі-стінка, м'які меблі
(диван+крісло+пуф), меблі прихожої,
ефель кухні, люстри в кількості 3 штук,
світильники коридору в кількості 5
штук, кронштейн кріплення телевізора,
меблі ванної кімнати, порохотяг,
дзеркало ванної кімнати.

Задовольняючи частково позовні вимоги
в частині поділу спірної квартири, суд
першої інстанції керувався ст.ст.60,69, ч.3
ст.70 СК України та виходив з того, що
наявні підстави для відступу від
принципу рівності часток подружжя.
Оскільки у спірній квартирі проживають
ОСОБА_7 та двоє малолітніх дітей, щодо
утримання яких існує спір. Виділяючи у
власність ОСОБА_5 автомобіль, а у
власність ОСОБА_7 речі побутового
призначення зі сплатою на її користь
грошової компенсації, суд першої
інстанції виходив з того, що
автомобілем користується позивач, а
речі побутового призначення
знаходяться у квартирі, в якій проживає
ОСОБА_7 з дітьми.

Проте з такими висновками суду
погодитись не можна з огляду на
наступне.

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності.

Як убачається з матеріалів справи,
згідно свідоцтва про право власності,
яке видано на підставі Наказу
Головного управління житлового
забезпечення від 8 квітня 2004 року №
666-С/КІ, квартира АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_7 на праві приватної власності.

Таке свідоцтво було видано на
виконання укладеного 24 лютого 2003 року
між Державною госпрозрахунковою
організацією «Житло-інвест» та ОСОБА_7
інвестиційного договору № 43-906 після
внесення останньою на рахунок
організації грошових коштів в сумі 188 128
грн. 80 коп. та введення будинку в
експлуатацію.

Грошові кошти різними сумами вносилися
по квитанціям в період часу з лютого по
листопад 2003 року.

Суд першої інстанції обґрунтованого
дійшов висновку, що спірна квартира
придбана за час шлюбу, за спільні кошти
подружжя, а отже є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Посилання ОСОБА_7 на те, що спірна
квартира була придбана за кошти її
батька ОСОБА_11 не знайшли свого
підтвердження в ході розгляду справи і
доводи апеляційної скарги в цій
частині висновки суду не спростовують
і не впливають на їх правильність.
Наданим відповідачкою ОСОБА_7 доказам,
зокрема, показам свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_11, суд першої інстанції дав
належну правову оцінку.

Крім того, сторони за час шлюбу в 2009
році придбали автомобіль марки ВАЗ -
21723, 2008 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1, який
зареєстрований на ім'я ОСОБА_5, що
підтверджується копією свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу ( а.с.7).
Сторонами в судовому засіданні
погоджено вартість автомобіля на час
його поділу 42 500 грн. В судовому
засіданні представники сторін
встановлену в суді першої інстанції
вартість автомобіля не заперечували.

Відповідно до ст.ст.69, 70 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності і у разі поділу
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Частки
майна дружини та чоловіка є рівними,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними або шлюбним договором.

Отже, оскільки квартира та автомобіль
придбані сторонами за час шлюбу, за їх
спільні кошти, таке майно є їх спільним
сумісним майном і підлягає поділу в
рівних частках. Будь-яких
домовленостей між сторонами судом
установлено не було.

ОСОБА_7, заявляючи вимоги про визнання
за нею права власності на квартиру
АДРЕСА_1 посилалася на те, що відповідач
ОСОБА_5 не працював, не мав достатнього
матеріального заробітку, не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї, без
поважних причин не мав самостійного
заробітку чи доходу, фактично не
піклувався про матеріальний стан
дітей. Крім того, просила врахувати, що
відповідач житлом забезпечений, і в
інтересах дітей, які страждають рядом
захворювань, потребують утримання та
матеріального забезпечення просила
відступити від рівності часток у майні
в інтересах дітей. При цьому ОСОБА_7
визнає за ОСОБА_5 право на 5/100 часток в
квартирі, оскільки на придбання
квартири були витрачені спільні кошти
подружжя в сумі 17 271 грн. 80 коп.

Суд першої інстанції, оцінивши надані
сторонами докази на підтвердження їх
вимог та заперечень, правильно вважав,
що позивачем за зустрічним позовом не
доведено, що ОСОБА_5 не дбав про
матеріальне забезпечення сім'ї.

Разом з тим, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що істотною
обставиною, яка дає можливість
відступити від рівності часток, є те, що
в спірній квартирі проживають ОСОБА_7
та двоє малолітніх дітей, між сторонами
існує спір щодо їх утримання.

За частиною 3 ст.70 СК України за
рішенням суду частка майна дружини,
чоловіка може бути збільшена, якщо з
нею, ним проживають діти, а також
непрацездатні повнолітні син, дочка, за
умови, що розмір аліментів, які вони
одержують, недостатній для
забезпечення їхнього фізичного,
духовного розвитку та лікування.

Отже, за правилами частини 3 статті 70 СК
України для збільшення частки майна
одного із подружжя, з яким проживають
діти, необхідно довести, що одержувані
аліменти мають недостатній для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку та лікування дітей розмір.

Проте відповідачкою ОСОБА_7 та її
представником в суді першої інстанції
належних та допустимих доказів на
підтвердження існування обставин, з
якими закон пов'язує застосовування
положень частини 3 статті 70 СК України у
передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України
порядку надано не було.

Отже, суд першої інстанції в порушення
норм матеріального закону, при
недоведеності обставин, які мають
значення для справи, невірного дійшов
висновку про існування підстав для
збільшення частки ОСОБА_7 у праві
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідачкою ОСОБА_7 в апеляційному
суді при попередньому розгляді справи
надана довідка-розрахунок
заборгованості ОСОБА_5 по аліментам,
складена 20 червня 2013 року в межах
провадження за виконавчим листом №
2-8270/11 виданим 28 березня 2012 року
Дарницьким районним судом м.Києва.
Згідно наданої довідки заборгованість
ОСОБА_5 по аліментам, які стягуються на
підставі рішення суду у розмірі по 800
грн. на кожну дитину, на 1 червня 2013 року
складає 30178 грн.80 коп. (а.с.234 т.1).

Але колегія суддів вважає, що
наявність обчисленого державним
виконавцем розміру заборгованості не
свідчить про те, що розмір аліментів,
які стягнуті з відповідача за рішенням
суду, недостатній для забезпечення
фізичного, духовного розвитку та
лікування малолітніх дітей.

Крім того, перебування дітей сторін у
лікарів на обліку у зв'язку з
виявленими захворюваннями, про що
свідчать довідки Київського міського
дитячого діагностичного центру від 10
січня 2014 року, консультативний
висновок Національного інституту
фтизіатрії і пульмонології ім..Ф.Г.
Яновського від 1 листопада 2013 року (
а.с.51,52,54, 55) без доведення недостатності
аліментів для забезпечення фізичного,
духовного розвитку та лікування дітей
не має правового значення для відступу
від засади рівності часток подружжя у
спільному майні.

Отже, за відсутності обставин, за
наявності яких частка ОСОБА_7 може бути
збільшена, колегія суддів вважає, що
частки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 у праві
власності на квартиру АДРЕСА_1 є
рівними і за кожним із них слід визнати
право власності на 1/2 частину спірної
квартири.

Згідно із ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

Враховуючи, що автомобіль є
неподільною річчю, ОСОБА_7 не заперечує
проти передачі автомобіля позивачу і
сторонами погоджена його вартість,
колегія суддів вважає можливим
автомобіль марки ВАЗ - 21723, 2008 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 присудити ОСОБА_5, а з останнього
стягнути на користь відповідача
грошову компенсацію замість її частки
(Ѕ) у праві спільної сумісної власності
на автомобіль.

Колегія суддів також не погоджується з
висновком суду першої інстанції про
передачу ОСОБА_7 всіх речей побутового
призначення з огляду на таке.

ОСОБА_5, уточнюючи свої позовні вимоги (
заява від 27 березня 2012 року) до
переліку майна, яке підлягає поділу
включив і речі побутового призначення,
які знаходяться в спірній квартирі, в
тому числі вікна металопластикові та
вхідні броньовані двері. При цьому
послався на те, що всі речі побутового
призначення знаходяться в квартирі,
якою користується ОСОБА_7, тому ці речі
мають бути передані їй з присудженням
йому грошової компенсації.

За загальним правилом, майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі виходячи із рівності часток та
за їх взаємною згодою. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом (ст.71 СК України).

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, які містяться
в п.22 Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» поділ
спільного майна подружжя здійснюється
за правилами, встановленими статтями
69-70 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що
підлягає поділу, визначається за
погодженням між подружжям, а при
недосягненні згоди - виходячи з дійсної
його вартості на час розгляду справи.

Як убачається з матеріалів справи,
сторонами не досягнуто згоди щодо
визначення вартості речей побутового
призначення, на що посилається
представник ОСОБА_7 в апеляційній
скарзі як на підставу для скасування
оскаржуваного рішення.

Застосований же судом першої інстанції
метод визначення реальної вартості
речей побутового призначення з
прив'язкою до курсу долару США не
ґрунтується на будь-якому
нормативно-правовому акті. Клопотання
про призначення товарознавчої
експертизи сторонами ні в суді першої
інстанції, ні в апеляційному суді не
заявлялося.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
вимоги ОСОБА_5 про поділ речей
побутового призначення є недоведеними,
а тому в цій частині такі не можуть бути
задоволені.

Крім того, металопластикові вікна та
вхідні броньовані двері є невід'ємними
частинами квартири і не можуть бути
відокремлені, а тому не можуть бути
предметом поділу як окремі речі. В той
же час вартість цих складових частин
спірної квартири в цій справі не
підлягає з'ясуванню, виходячи з
заявлених сторонами позовних вимог.

За таких обставин вважати
обґрунтованими висновки суду першої
інстанції немає підстав.

А тому рішення Дарницького районного
суду м.Києва від 28 березня 2013 року
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення.

Керуючись ст. ст. 218, , 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 -
задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_6, який діє на
підставі довіреності в інтересах
ОСОБА_7, - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 28 березня 2013 року - скасувати
і ухвалити нове рішення наступного
зісту.

Позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_7
задовольнити частково.

Поділити спільне майно подружжя,
визнавши за ОСОБА_5, ОСОБА_7 право
власності по 1 / 2 частині квартири
АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_5 право власності на
автомобіль марки ВАЗ-21723, реєстраційний
номер НОМЕР_2 вартістю 42500 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 21250
грн. в рахунок грошової компенсації
вартості 1 / 2 частки у праві власності
на автомобіль.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5,
ОСОБА_7 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: