Справа № 459/3524/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1050/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

Головуючого судді:
Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В.,
Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

З участю представника відповідача
Кошевого А.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань у м. Червонограді на
рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 21
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань у м. Червонограді про
стягнення моральної шкоди заподіяної
трудовим каліцтвом при виконанні
трудових обов'язків,-

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково.

Стягнуто з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництва та професійних
захворювань у м. Червонограді
Львівської області на користь ОСОБА_3
13000 (тринадцять тисяч), 00 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної трудовим каліцтвом при
виконанні трудових обов'язків.

В решті позовних вимог
відмовлено.

Рішення оскаржило Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань у м. Червонограді в особі
начальника Сташкевич Р.Я.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Стверджує, що ст.21 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в Україні», яка діяла з
01.04.2001 року по 31.12.2005 року був
передбачений перелік соціальних
послуг та виплат, які мають
здійснюватись Фондом та на яких
підставах. В роз'ясненнях Міністерства
праці та соціальної політики України
чітко зазначено, що в разі настання
страхового випадку до 01.04.2001 року,
потерпілий повинен звернутися до
власника або уповноваженого ним органу
з заявою про відшкодування моральної
шкоди. Оскільки страховий випадок
стався з позивачем 01.04.2001 року то
ВВДФССНВВ та ПЗ є неналежним
відповідачем, однак суд не звернув
уваги на дані пояснення. Крім цього, суд
не дав належної оцінки поясненням
відповідача щодо застосування п.3 ст.34
ЗУ «Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійних захворювань в Україні»,
яким передбачено, що моральна шкода
відшкодовується на підставі заяви
потерпілого з викладом характеру
заподіяної моральної шкоди та за
поданням відповідного висновку
медичних органів. Позивач взагалі не
звертався до відповідача з заявою з
викладом характеру заподіяної
моральної шкоди, та не подавав висновку
медичних органів, а відтак не
дотримався передбаченого законом
механізму відшкодування моральної
шкоди. Крім того, стверджує, що на час
подання позову та на момент ухвалення
рішення дана норма закону втратила
чинність. Стягуючи моральну шкоду, суд
не навів розрахунку з якого виходив
оцінюючи моральні страждання позивача,
а також не врахував Прикінцеві
Положення ЗУ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань в Україні», а
саме те, що Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
виплата моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 01.01.2008 року.
Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача Кошевого А.Л.
на підтримання доводів апеляційної
скарги, перевіривши доводи апеляційної
скарги та вивчивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що підстав для
скасування рішення суду немає.

Матеріалами справи та судом
встановлено, що позивач з 29 квітня 1991
року по 04 листопада 1993 року працював в
шахті №5 «Великомостівська», з 09
листопада 1993 року по 03 вересня 2002 року
на шахті «Червоноградська» з якої
звільнений за п.2 ст.40 КЗпП України у
зв'язку з невідповідністю виконуваній
роботі внаслідок стану здоров'я (а.с.9-10).

Актом розслідування професійного
хронічного захворювання від 21 жовтня
2011 року встановлено, що хронічне
професійне захворювання позивача
виникло на протязі стажу роботи 13 років
07 місяців в підземних умовах впливу
шкідливих факторів на підприємствах
ДП «Львіввугілля» з 1989 року по 2002 рік.
(а.с.10-11).

Відповідно до листа Львівського
обласного центру медико-соціальної
експертизи Міжрайонна спеціалізована
профпатологічна МСЕК ОСОБА_3 актом №1601
від 03.09.2002 року встановлена ІІ група
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва з втратою 65% працездатності.
Актом №968 від 09.09.2010 року встановлено ІІ
групу інвалідності та 65% втрати
працездатності на безтерміново.
Внаслідок огляду Обласною МСЕК №1 і
відповідно до акту №2166 від 26.12.2011 року
позивачу встановлена ІІ група
інвалідності внаслідок трудового
каліцтва та встановлено, що останній
втратив ступінь працездатності на 80%
безтерміново. (а.с.23).

Згідно з витягами медичних книжок
ОСОБА_3 неодноразово перебував на
стаціонарному лікуванні (а.с.19-21,25-34).

Висновком Центральної
лікарсько-експертної комісії від
26.09.2011 року №32/1201 позивачу
протипоказана робота в умовах дії пилу,
токсичних та подразнюючих речовин,
несприятливого мікроклімату.
Рекомендовано спостереження та
лікування у терапевта, невролога,
профпатолога. Динамічне спостереження
клініки профзахворювань ДУ «Інститут
медицини праці АМН України». Курси
відновлюючого лікування.
Санаторно-курортне лікування в
санаторіях пульмонологічного та
неврологічного профілю (а.с.22).

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна, як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосила право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЗУ "Про охорону
праці" відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до ЗУ "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності".

Згідно п. п. "є" п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві й
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності" (в
редакції чинній на час спірних
правовідносин) передбачено надання
позивачу соціальних послуг і виплат, у
тому числі відшкодування моральної
шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Згідно із ч.4 ст. 14 ЗУ "Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності" до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Постановою Пленуму Верховного суду
України від 31.03.1995 року №4 "Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди"
роз'яснено, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних, тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення,
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Рішенням Конституційного Суду України
від 27 січня 2004 року регламентовано, що
громадяни, яким встановлена стійка
втрата професійної працездатності,
мають право на стягнення на їх користь
моральної шкоди. Відповідно до п.4.1
цього ж рішення ушкодження здоров'я,
заподіяне потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
заподіюють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
переносить значно більшу моральну
шкоду, чим працівник, що не втрачає
професійної працездатності.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності( в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції дійшов вірного висновку про
те, що шкоду здоров'ю позивача було
завдано в результаті його роботи в
шкідливих умовах праці на протязі
майже 14 років, де він втратив вперше 65 %,
а потім 80% професійної працездатності
та внаслідок цього став інвалідом ІІ
групи. Дані обставини призвели до
втрати ним нормальних життєвих
зв'язків та вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, він потребує постійного
нагляду лікарів та зобов'язаний
витрачати кошти на лікування, чим йому
і заподіяно моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням конституційної
значимості здоров'я, як
невідчужуваного і нерушимого блага, що
належить людині від її народження й
охороняється державою, положень ст. 23
ЦК України, роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 року №4 (з наступними змінами)
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" висновки суду щодо розміру
відшкодування моральної шкоди на думку
колегії суддів в повній мірі
відповідають обставинам справи і є
обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги, що позивач
не надав доказів на підтвердження
завдання йому моральної шкоди
спростовуються вищенаведеними
документами, які наявні в матеріалах
справи та такі суд вважає належними
доказати, які підтверджують завдання
моральної шкоди.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги що на час
подання позову ч.3 ст.34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» втратила чинність та
не повинна була застосовуватись судом,
оскільки така була чинною на час
виникнення спірних відносин, а тому це
не може бути підставою для скасування
законного та справедливого рішення.

Щодо тверджень апелянта, про те, що
відповідно до Прикінцевих Положень ЗУ
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в Україні» виплата
моральної (немайнової) шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 01.01.2008 року, та
що ця норма чинна в даний момент,
колегія суддів вважає безпідставними,
оскільки Рішенням Конституційного
Суду N 10-рп/2008 від 22.05.2008 така визнана
неконституційною.

Доводи апелянта про те, що позивач
отримав інвалідність ще до 01.04.2001 року,
а тому всі витрати повинен нести
роботодавець спростовуються довідкою
МСЕК (а.с.23) відповідно до якої ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_1 вперше був оглянутий
Сокальською районною МСЕК 03.09.2002 року,
акт №1601 та останньому встановлена ІІ
група інвалідності внаслідок
трудового каліцтва та визначено 65%
втрати працездатності.

Інші доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують, судом
правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків та
професійних захворювань України в м.
Червонограді відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 21
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :
Мікуш Ю.Р.

Судді:
Ніткевич А.В.

Павлишин О.Ф.