Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/5744/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
Бондарчук В'ячеслав Володимирович
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Жигановської О.С.

суддів: Косигіної
Л.М., Якухно О.М.

при секретарі Трохимчук
Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про позбавлення батьківських
прав

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Корольовського районного
суду м.Житомира від 13.02.2014 року,-

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_1
звернулась до суду із позовом про
позбавлення батьківських прав ОСОБА_2
Зазначила, що відповідач не бере
ніякої участі у вихованні, утриманні
дитини, аліменти сплачує під тиском
державних виконавців. Всі обов'язки,
які покладені законом на батьків
дитини, вона виконує самостійно, без
жодної участі відповідача. Враховуючи
наведене, просила задовольнити позовні
вимоги.

Рішенням Корольовського
районного суду м.Житомира від 13.02.2014
року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове - про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, мотивуючи наступним.

Підстави, з яких батьки можуть бути
позбавлені батьківських прав,
визначені статтею 164 Сімейного Кодексу
України.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1
та пояснень її представника в судових
засіданнях вбачається, що вона просила
позбавити відповідача батьківських
прав з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164
Сімейного Кодексу України, а саме:
ухилення від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України
мати, батько можуть бути позбавлені
судом батьківських прав, якщо вона, він
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

В абз.2 п.16 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30.03.2007 року
№3 „Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав"
роз'яснено, що ухилення батьків від
виконання своїх обов'язків має місце,
коли вони не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема,: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками.

Пунктом 15 вказаної постанови
передбачено, що позбавлення
батьківських прав (тобто прав на
виховання дитини, захист її інтересів,
на відібрання дитини в інших осіб, які
незаконно її утримують, та ін.), що
надані батькам до досягнення дитиною
повноліття і ґрунтуються на факті
спорідненості з нею, є крайнім заходом
впливу на осіб, які не виконують
батьківських обов'язків, а тому питання
про його застосування слід вирішувати
лише після повного, всебічного,
об'єктивного з'ясування обставин
справи, зокрема ставлення батьків до
дітей.

Судом встановлено, що сторони з
10.09.2008 року по 22.03.2010 року перебували у
зареєстрованому шлюбі (а.с.10). З копії
свідоцтва про народження вбачається,
що відповідач є батьком ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Рішенням Корольовського
районного суду м.Житомира з ОСОБА_2 було
стягнуто аліменти на утримання
неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі
1/3 частини всіх видів заробітку (доходу)
(а.с.12). Як вбачається із довідки
відділу ДВС станом на 01.08.2012 року борг
по сплаті аліментів становив 244,02 грн.
(а.с.13).

Під час розгляду справи в суді 1-ї
інстанції двічі витребовувався у
органу опіки та піклування письмовий
висновок відповідно до ч.5 ст.19 СК
України, а також був допитаний
представник цього органу у судовому
засіданні. Відповідно до першого
висновку від 06.02.2013 року виконавчий
комітет Житомирської міської ради як
орган опіки і піклування не вбачав
підстав для позбавлення ОСОБА_2
батьківських прав (а.с.61). Через десять
місяців думка цього органу змінилась і
він вважав за доцільне позбавити
батьківських прав ОСОБА_2 відносно
малолітньої дитини - дочки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1

Проте, згідно з ч.6 ст.19 СК України
суд може не погодитися з висновком
органу опіки та піклування, якщо він є
недостатньо обґрунтованим, суперечить
інтересам дитини.

Висновок органу опіки і
піклування ґрунтується на тому, що
відповідач без поважних причин не
виконує рішення виконкому від 11.06.2013
року №217 „Про участь у вихованні та
порядок побачення з дітьми батьків, які
проживають окремо", фактично
самоусунувся від виконання
батьківських обов'язків, незважаючи на
відповідні попередження (а.с.76).

Колегія суддів вважає, що цей
висновок не є достатньо обґрунтованим
і прийнятий органом опіки і піклування
виключно на документах, поданих ОСОБА_1
та без належного і повного дослідження
обставин та взаємовідносин сторін, що
стосуються виховання і утримання їх
спільної дитини. У цьому висновку не
зазначено обставин і фактів, які б
свідчили про те, що позбавлення
відповідача батьківських прав
відповідатиме інтересам малолітньої
дитини.

Дійсно беззаперечним є той факт,
що відповідач не виконує рішення
виконкому від 11.06.2013 року №217 та не
відвідує дитину у встановлені дні та
години (а.с.28-34, 116-126), чого і сам не
заперечує, проте, пояснює таку свою
позицію небажанням травмувати дитину,
оскільки виникають постійні
конфліктні ситуації з позивачкою, яка
не дозволяє побачень з дочкою в інших
місцях крім свого житла (а.с.140 ).
Відповідач підтверджує свою згоду на
виїзд дитини за кордон на лікування і
зазначає, що з боку позивачки не
надходило конкретних пропозицій у який
спосіб він має надати таку згоду, а тому
він не знає як йому діяти (а.с.140).

Колегія суддів погоджується із
доводами апелянта, що ОСОБА_2 як батько
дитини не приймає достатньої і
необхідної участі у вихованні,
розвитку і забезпечення всіх потреб
малолітньої дочки. При цьому з наданих
суду доказів не можна зробити висновок,
що така поведінка відповідача є винною
і свідомо спрямованою на ухилення від
виконання ним своїх батьківських
обов'язків. Мінімальну участь в
матеріальному утриманні дочки шляхом
сплати аліментів відповідач приймає,
кілька разів намагався спілкуватись з
дитиною в дитячому садку (а.с.138). Певна
інфантильність в діях відповідача по
розв'язанню даного спору та
особливості його характеру
/нерішучість, намагання уникнути
конфліктних ситуацій у будь-який
спосіб/ не є достатньою підставою для
оцінки його поведінки як винної у
конкретній ситуації.

Під час апеляційного розгляду
відповідач категорично заперечив
проти позбавлення його батьківських
прав та висловив бажання приймати
участь у вихованні і утриманні дочки.

Крім того, колегія суддів приймає
до уваги прецендентну практику
Європейського суду з прав людини,
відповідно до якої питання позбавлення
батьківських прав мають ґрунтуватись
на оцінці особистості заявника та його
поведінці. Факт оскарження заявником
заяви про позбавлення батьківських
прав також міг свідчити про його
інтерес до сина (справа „Хант проти
України" від 07.12.2006 року).

Враховуючи вище наведене, суд 1-ї
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про те, що не знайшли
підтвердження факти умисного ухилення
ОСОБА_2 від виконання своїх обов'язків
по вихованню дочки, та правильно
відмовив у задоволенні позову. Доводи
апеляційної скарги висновків суду не
спростовують. Підстав для скасування
рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 307, 308, 313-315,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а
рішення Корольовського районного суду
м.Житомира від 13.02.2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: