Ухвала

іменем україни

9 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Савченко В.О., Парінової І.К., Фаловської
І.М.,-

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Кальненської сільської ради
Козівського району Тернопільської
області про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, відшкодування
моральної шкоди, визнання незаконним
розпорядження від 1 вересня 2005 року та
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Козівського районного суду
Тернопільської області від 2 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Тернопільської області від 25 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2011 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом до Кальненської
сільської ради Козівського району
Тернопільської області про поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
працювала у відповідача
прибиральницею, а розпорядженням № 18
від 8 квітня 2011 року була незаконно
звільнена з роботи за прогули.

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з позовом про визнання незаконним
розпорядження від 1 вересня 2005 року та
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу у період з 31 травня 2005 року до 20
квітня 2006 року, посилаючись на те, що у
лютому 2005 року її фактично було
відсторонено від роботи та повідомлено
про скорочення посади техпрацівника,
однак наказ про звільнення видано лише
1 вересня 2005 року без видачі трудової
книжки та виплати належних при
звільненні коштів. У квітні 2006 року її
було поновлено на роботі й вона
вважала що їй буде відшкодовано
втрачений заробіток, чого відповідачем
зроблено не було.

Ухвалою Козівського районного суду
Тернопільської області від 11
січня 2013 року зазначені позови були
об'єднані в одне провадження.

Рішенням Козівського районного суду
Тернопільської області від 2 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Тернопільської
області від 25 грудня 2013 року, у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати і передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання
про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з безпідставності та
недоведеності вимог, оскільки
звільнення ОСОБА_4 на підставі п. 4 ст. 40
КЗпП України у квітні 2011 року було
проведено з дотриманням вимог чинного
трудового законодавства.

Також суд зазначив про пропущення
позивачкою строків звернення до суду
та відсутністю поважних причин для
його поновлення в частині вимог щодо
визнання незаконним розпорядження від
1 вересня 2005 року та поновлення на
роботі.

Такі висновки судів є обґрунтованими
та узгоджуються з матеріалами справи,
при встановленні зазначених фактів
судами не було порушено норм
цивільного процесуального
законодавства, правильно визначено
характер спірних правовідносин та
застосовано положення ст. ст. 40, 139, 228, 232,
233, 235, 237-1 КЗпП України .

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 на
увагу не заслуговують й висновків суду
не спростовують.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо відсутні підстави для
скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Козівського районного суду
Тернопільської області від 2
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Тернопільської області від 25
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
Савченко В.О.

Парінова І.К.

Фаловська І.М.