Справа № 1301/1855/12
Головуючий у 1 інстанції: Слиш А.Т.
Провадження № 22-ц/783/989/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої судді -
Копняк С.М.

суддів -
Шумської Н.Л., Шандри М.М.

секретар -
Бадівська О.О.

з участю представників позивачки -
ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Бориславського міського
суду Львівської області від 14 грудня 2012
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4, третіх осіб, які не заявляють
самостійних вимог: Орган опіки та
піклування виконавчого комітету
Бориславської міської ради Львівської
області, Бориславський міський сектор
Головного управління Державної
міграційної служби України у
Львівській області про надання дозволу
на виїзд малолітньої дитини за кордон, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Бориславського міського
суду Львівської області від 14 грудня 2012
року позов задоволено.

Надано дозвіл на виїзд на навчання за
межі України - в республіку Італія
малолітній ОСОБА_6, яка народилась
ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Лакко Амено
провінція Неаполь, Республіка Італія,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, без
згоди та супроводу батька, ОСОБА_4 у
супроводі матері ОСОБА_5,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1,
строком з січня 2013 року по вересень 2016
року включно.

Надано дозвіл на оформлення у
відповідних органах та установах
України, розташованих на території
України, консульських та посольських
установах Республіки Італія проїзних
та будь-яких інших документів для
виїзду малолітньої ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі України без згоди
батька ОСОБА_4.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення оскаржив відповідач ОСОБА_4

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове про відмову
в задоволенні позову.

Зазначає, що судом не встановлено
правової підстави для надання за
рішенням суду дозволу на неодноразові
виїзди дитини разом з матір"ю за кордон
без згоди батька до вересня 2016 року,
крім визначеної ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України в»їзду в
Україну громадян України» можливості
ухвалення судом рішення на виїзд, а не
на постійні виїзди без згоди батька, не
позбавленого батьківських прав.
Вважає, що висновку про необхідність
надання позивачці дозволу на
виготовлення проїзного документа та
будь-яких інших документів для виїзду
дитини за кордон, суд також дійшов з
порушенням норм матеріального права.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області від 20 травня 2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено,
рішення Бориславського міського суду
Львівської області від 14 грудня 2012 року
залишено без змін.

Відповідач ОСОБА_4, не погоджуючись з
рішенням суду першої інстанції та
ухвалою апеляційної інстанції,
оскаржив такі в касаційному порядку.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ касаційна скарга задоволена
частково. Скасовано ухвалу
апеляційного суду Львівської області
від 20 травня 2013 року та справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Відповідач та треті особи, будучи
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, до суду не
з»явились, що відповідно до вимог ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи у їх відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників позивача ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на заперечення мотивів,
викладених в апеляцій скарзі,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Згідно із ст.ст.3,4,15 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України. Особа
повинна довести, що дійсно має права,
свободи чи інтерес, про захист яких
вона просить, і це право, свобода чи
інтерес порушені відповідачем у
цивільно-правових відносинах. Суди
розглядають в порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, сімейних,
трудових відносин.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається зі змісту частин 2 і 3
статті 13 ЦК України при здійсненні
своїх прав особа зобов»язана
утримуватись від дій, які могли б
порушити права інших осіб; не допустити
дій з наміром завдати шкоди іншій
особі, а також не допустити зловживання
правом в інших формах. Порушення особою
наведених положень у відповідності до
ч.3 ст.16 ЦК України може бути підставою
для відмови судом у захисті цивільного
права та інтересу цієї особи.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України, за
приписами частини 3 якої звертаючись
до суду, позивач за власним розсудом
обирає спосіб захисту.

Відповідно з ст.212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом встановлено, що з 1 вересня 1998
року по 09 лютого 2012 року сторони
перебували у шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка
народилася в Італії, зареєстрована по
АДРЕСА_1, на даний час там проживає з
матір'ю і перебуває на утриманні
останньої. Дитина навчається в
початковій школі, займається у
платному гуртку спортивної гімнастики
м.Іскія. Відповідач також легалізовано
проживає і працює в Італії.

Задовольняючи позов та надаючи дозвіл
на виїзд дитини за кордон у супроводі
матері до Республіка Італія на період з
січня 2013 року по вересень 2016 року
включно без згоди батька, а також
надаючи дозвіл на оформлення у
відповідних установах проїзних та
інших документів для виїзду
малолітньої дитини за межі України без
згоди батька, суд першої інстанції
виходив з того, що такий дозвіл
відповідатиме інтересам дитини,
оскільки відповідач (батько дитини)
ухиляється від надання добровільної
згоди на виїзд дитини за кордон, а також
не надав своєї згоди на оформлення у
відповідних органах та установах
України, консульських та посольських
установах Республіки Італія проїзних
та інших документів для виїзду дитини
за межі України без його згоди.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення є
обов»язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам
оскаржуване рішення відповідає не в
повній мірі.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції вірно керувався
приписами ст.ст.141,150,155 СК України,
відповідно до яких, мати, батько мають
рівні права та обов'язки щодо дитини.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини, не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини,
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток, батьківські
права не можуть здійснюватись всупереч
інтересам дитини, здійснення батьками
своїх прав має ґрунтуватись на повазі
до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки
мають право звертатися до суду за
захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ст.33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Громадянин України не може бути
позбавлений права в будь-який час
повернутися в Україну.

Згідно ч.1 ст.64 Конституції України
конституційні права і свободи людини і
громадянина не можуть бути обмежені,
крім випадків, передбачених
Конституцією України.

У відповідності з ч.3 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів) піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Згідно із ч.2 ст.4 Закону України "Про
порядок виїзду з України та в'їзду в
Україну громадян України" та
Постановою Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року №57 «Про
затвердження Правил перетинання
державного кордону громадянами
України» виїзд за межі України
громадянина, який не досяг 16-тирічного
віку, і без згоди та супроводу другого з
батьків може бути дозволено на
підставі рішення суду.

За змістом п.2 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, проїзний документ дитини є
документом, який дає право на виїзд з
України і в»їзд в Україну дитини -
громадянина України в пунктах пропуску
через державний кордон та пунктах
контролю.

Згідно п.4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, виїзд з України громадян, які
не досягли 16-тирічногго віку, в
супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків, за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного часового
проміжку перебування у цій державі,
якщо другий з батьків відсутній у
пункті пропуску, а також без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків, зокрема, у разі пред»явлення
рішення суду про надання дозволу на
виїзд з України громадянину, який не
досяг 16-тирічного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

У ст.141 СК України визначена рівність
прав і обов»язків батьків відносно
дитини.

Таким чином, законодавством України
передбачена можливість вивезення
дитини за кордон без надання згоди
одного з батьків на підставі рішення
суду лише за умови зазначення
конкретної держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі.

Постановляючи рішення по даній справі,
суд першої інстанції не надав належної
оцінки доказам по справі. Так,
відповідачем ОСОБА_4 тричі надавались
заяви-згода, посвідчені нотаріально і
консулом Генерального консульства
України в Неаполі, відповідно до яких
він надав свою згоду малолітній ОСОБА_6
на її виїзд/в»їзд з України за кордон,
зокрема до Італії, у період з 27 грудня
2010 року по 27 грудня 2011 року, з 11 січня 2012
року по 11 люте 2012 року та з 15 грудня 2012
року по 5 березня 2013 року у супроводі її
матері ОСОБА_5 (а.с.50-53). Представники
позивачки в судовому зсіданні
пояснили, що на даний час відповідач
ухиляється від надання згоди на виїзд
дитини з України в Італію на навчання,
це перешкоджає дитині відвідувати
родичів в Україні, дитина вже тривалий
час не приїздила в Україну. Відповідач,
будучи належним чином повідомлений про
час і місце розгляду справи в
апеляційній інстанції, до суду не
з»явився та не направив свого
представника. Відповідно пояснень з
приводу надання, чи ненадання дозволу
на виїзд дитини в Італію на навчання
не надав. Тому колегія суддів, на
підставі аналізу наявних в матеріалах
справи доказів та пояснень
представників позивачки в суді
апеляційної інстанції, приходить до
висновку, що відповідач ОСОБА_4 з 15
березня 2013 року і по даний час
зловживає своїми правами і ухиляється
від надання добровільної згоди на
виїзд дитини за кордон на весь час її
навчання в початковій школі. Зважаючи
на те, що такий дозвіл відповідатиме
інтересам дитини, в цій частині
вирішення питання про надання згоди на
виїзд дитини за кордон без згоди батька
необхідне в судовому порядку.

Надаючи дозвіл на неодноразові виїзди
дитини разом з матір"ю за кордон, суд
першої інстанції не врахував, що згідно
свідоцтва про реєстрацію та
відвідування школи у 2012/2013 навчальному
році, ОСОБА_6 на початку відповідного
навчального року була прийнята до 3-го
класу початкової шкоди, навчання у
якій триває три роки (а.с.104). Тобто
навчання дитини у початковій школі
закінчується у червні 2015 року і підстав
надавати дозвіл до вересня 2016 року у
суду першої інстанції не було. Тому
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність надання такого
дозволу лише до червня 2015 року включно.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в»їзду
в Україну громадян України» оформлення
проїзного документа дитини
проводиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на пастві рішення суду. Проїзний
документ дитини видається центральним
органом виконавчої влади, що реалізує
державну політику у сфері
громадянства.

Проїзний документ на дитину
оформляється терміном на три роки але
до досягнення нею 18-річного віку.

Відповідно до п.1 Правил оформлення і
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документа дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№231 від 31 березня 1995 року, проїзний
документ дитини є документом, який
посвідчує особу і підтверджує
громадянство України особи, на яку вони
оформлені і дають право цій особі на
виїзд з України і в»їзд в Україну.

Пунктом 18 Правил оформлення і видачі
паспорта громадянина України для
виїзду за кордон і проїзного документа
дитини, їх тимчасового затримання та
вилучення, визначено, що оформлення
проїзного документа здійснюється на
підставі заяви батьків (законних
представників батьків чи дітей), а у
разі, коли батьки не перебувають у
шлюбі між собою, - того з них, з ким
проживає дитина, справжність підпису
яких засвідчена нотаріально. За
наявності заперечень одного з батьків
документ можу бути оформлено на
підставі рішення суду. Для дітей віком
від 14 до 18 років у заяві зазначається
відсутність обставин, що обмежують
згідно із законодавством право їх
виїзду за кордон.

Таким чином, оскільки сторони у шлюбі
не перебувають, оформлення проїзного
документа дитини може бути здійснено
на підставі заяви того з батьків, з ким
проживає дитина (справжність підпису
якого засвідчено нотаріально), а на
підставі рішення суду - лише коли інший
з батьків заперечує проти цього, на
підтвердження чого повинно бути надано
відповідні докази. З пояснень
представників позивачки в суді
апеляційної інстанції вбачається, що
про оформлення проїзного документу
дитини позивачка по справі у
компетентні органи не зверталась, а
відтак і відмови в оформленні такого не
отримувала

Тому, колегія судді приходить до
висновку, що висновки суду першої
інстанції про необхідність надання
позивачці дозволу на виготовлення
проїзного документа та будь-яких інших
документів для виїзду дитини за кордон,
не відповідають нормам матеріального
права. Рішення в суду в цій частині
підлягає скасуванню із постановленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості, оскільки судом першої
інстанції не виконано всі вимоги
цивільного судочинства, неповно
з»ясовано обставини справи, на які
сторони посилаються як на підстави
своїх вимог та заперечень. Висновки
суду першої інстанції, викладені у
оскаржуваному рішенні, лише частково
відповідають обставинам справи, що
полягає у помилковому визначенні
юридичних наслідків цих обставин.
Таким чином, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
судового рішення та ухвалення нового
рішення про часткове задоволення
позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України понесені
позивачем судові витрати, що
складаються з судового збору в сумі 107
грн. 30 коп. підлягають стягненню з
відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.209 ч.3, 303,304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1
п.п.3,4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Бориславського міського суду
Львівської області від 14 грудня 2012 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третіх осіб, які
не заявляють самостійних вимог: Орган
опіки та піклування виконавчого
комітету Бориславської міської ради
Львівської області, Бориславський
міський сектор Головного управління
Державної міграційної служби України у
Львівській області про надання дозволу
на виїзд малолітньої дитини за кордон
задовольнити частково.

Надати дозвіл на виїзд на навчання за
межі України - в республіку Італія
малолітній ОСОБА_6, яка народилась
ІНФОРМАЦІЯ_4 у місті Лакко Амено
провінція Неаполь, Республіка Італія,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, без
згоди та супроводу батька, ОСОБА_4 у
супроводі матері ОСОБА_5,
зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1,
строком з 25 березня 2014 року по червень
2015 року включно.

У задоволенні позовної вимоги про
надання дозволу на оформлення у
відповідних органах та установах
України, розташованих на території
України, консульських та посольських
установах Республіки Італія проїзних
та будь-яких інших документів для
виїзду малолітньої ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3, за межі України без згоди
батька ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_5 107
грн. 30 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом 20-ти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ з дня набрання рішенням
апеляційного суду законної сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Шандра ММ.

Шумська Н.Л.