Справа № 2508/8335/2012 Провадження №
22-ц/795/387/2014 Головуючий у I інстанції -
Соловей В.В. Доповідач - Лакіза Г.
П.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи
Г.П.,суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.,
при секретарі:Руденко О.М., за
участю:позивача ОСОБА_5, її
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7, його представників ОСОБА_8 і
ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5
та ОСОБА_7 на рішення Козелецького
районного суду Чернігівської області
від 25 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, визнання майна
спільною сумісною власністю та поділ
майна подружжя, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від 25 грудня 2013
року в частині стягнення компенсації
компенсації 1/2 частини вартості
нежитлової будівлі (магазину) площею 87,9
кв. м, що знаходиться в смт Десна
Козелецького району по вул. Довженка,
44/1 та розподілу рухомого майна, а також
відмови в задоволенні решти її
позовних вимог скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги в повному обсязі.
Підставами для скасування судового
рішення в зазначеній частині ОСОБА_5
зазначає невідповідність висновків
суду обставинам справи та
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими. ОСОБА_5 зазначає, що суд
безпідставно вказав, що будівля
магазину площею 278,2 кв.м не є спільним
сумісним майном подружжя, оскільки цей
висновок суду суперечить рішенню суду
про те, що сторони в період створення
даного майна були фактичним подружжям.
Судом не здобуто жодного доказу про те,
що будівля магазину створена виключно
за рахунок особистого майна приватного
підприємця ОСОБА_7, тим більше, що
статутний капітал і майно приватного
підприємства є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Також
ОСОБА_5 вважає незаконним висновок суду
про те, що їй одноособово слід виділити
все рухоме майно, зазначаючи, що нею
було надано докази того, що це майно є
спільним сумісним майном подружжя.
Апелянт зазначає, що суд не вказав, якої
ж загальної вартості майно виділено їй,
а на яку суму - відповідачу, яка
загальна вартість майна, що є об'єктом
поділу, яка сума становить його 1/2
частину та чи існує перевищення
вартості частки виділеного їй чи
відповідачу майна та на яку суму. Крім
того, якщо рухоме майно не є спільним
сумісним майном подружжя, а її
особистим майном, то в цій частині суду
слід було виносити рішення про відмову
в позові, а не виділяти його їй як її
особисте.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 ставиться
питання про скасування оскаржуваного
рішення суду в частині встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у
період з 23.02.2005 р. по 13.11.2007 р. та в період
з 19.03.2008 р. по 27.07.2008 р.; визнання за
ОСОБА_5 права власності на автомобіль
"MERCEDES-BENZ 407" вартістю 24689,53 грн та
виділення їй цього транспортного
засобу і припинення його права
власності на цей автомобіль; виділення
та залишення у його власності
автомобіля "FIAT FIORINO" вартістю 22184 грн;
стягнення з ОСОБА_5 на його користь 1251,27
грн за перевищення ідеальної 1/2 частини
майна (зазначених вище двох
транспортних засобів); визнання за
ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину
вартості автомобіля "LEXUS" GX470 вартістю
260640,94 грн; стягнення з нього на користь
ОСОБА_5 1/2 частину вартості автомобіля
"LEXUS" GX470, а саме 130320,47 грн і залишення
цього автомобіля у його власності;
стягнення з нього на користь ОСОБА_5 1/2
частину вартості нежитлової будівлі
(магазину) площею 87,9 кв. м, а саме 79275 грн,
та ухвалити в цій частині нове рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 в повному обсязі.

ОСОБА_7 не погоджується з оскаржуваним
судовим рішенням, оскільки вважає, що
воно є незаконним і необґрунтованим в
розумінні положень ст. 213 ЦПК України,
адже суд першої інстанції неправильно
застосував положення матеріального
права та допустив порушення норм
процесуального права, не встановив і не
дослідив усі обставини, які мають
значення для правильного вирішення
спору, а тому висновки суду не
відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що позивачкою не
доведено належними і допустимими
доказами того, що вони проживали однією
сім'єю у період з 23.02.2005 р. по 13.11.2007 р. та
в період з 19.03.2008 р. по 27.07.2008 р. і що
протягом усього цього часу вони були
пов'язані спільним побутом і мали
взаємні права та обов'язки. Також
ОСОБА_7 зазначає, що суд визнав
автомобілі "MERCEDES-BENZ 407", "FIAT FIORINO" та "LEXUS"
GX470 спільною сумісною власністю
подружжя, оскільки вони були придбані в
період шлюбу, при цьому проігнорувавши
і взагалі не дослідивши джерело
походження коштів на їх придбання.
Придбання транспортних засобів
відбулося виключно за рахунок коштів,
які належали особисто йому і були
заощаджені ним під час здійснення ним
підприємницької діяльності.
Автомобілі "MERCEDES-BENZ 407" та "FIAT FIORINO"
використовувалися виключно ним і
тільки в його підприємницькій
діяльності, тому на них
розповсюджується положення ст.52 ЦК
України щодо майна фізичної
особи-підприємця та ст.57 ЦК України
щодо особистої приватної власності
одного з подружжя.

Крім того, апелянт зазначає, що ОСОБА_5
не заявляла вимогу про стягнення з
нього на її користь 1/2 частину ринкової
вартості нежитлової будівлі, але суд
таку вимогу вирішив. ОСОБА_7 зазначає,
що оскільки перебудова магазину
відбувалася в період 2005-2007 років, коли
він не перебував з позивачкою у шлюбі і
коли вони не проживали однією сім'єю і
ця перебудова фінансувалася виключно
за рахунок його коштів, то ОСОБА_5 не має
права вимагати визнання за нею права
власності на добудовану ним частину
магазину.

Оскаржуваним рішенням Козелецького
районного суду Чернігівської області
від 25 грудня 2013 року позов ОСОБА_5
задоволено частково. Встановлено факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у
період із 23 лютого 2005 року до 13
листопада 2007 року та у період із 19
березня 2008 року до 27 липня 2008 року.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на
автомобіль "MERCEDES-BENZ 407", 1986 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_3, вартістю 24689,53 гривень, та
виділено їй; припинено право власності
ОСОБА_7 на зазначений автомобіль.
Виділено та залишено у власності
ОСОБА_7 автомобіль "FIAT FIORINO", 1999 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_2, вартістю 22184,00
гривень. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_7 грошові кошти в розмірі 1251,27
гривень за перевищення ідеальної 1/2
частини майна (транспортних засобів).
Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2
частину вартості автомобіля "LEXUS" GX470, 2005
року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, вартістю
260640,94 гривень. Стягнуто з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_5 1/2 частину вартості
автомобіля "LEXUS" GX470, 2005 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1, що становить 130320,47
гривень; залишено цей автомобіль у
власності ОСОБА_7 Стягнуто з ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_5 1/2 частину вартості
нежитлової будівлі (магазину) площею 87.9
кв. м, що знаходиться в смт Десна
Козелецького району Чернігівської
області по вул. Довженка, 44а/1, що
становить 79275 гривень. Залишено у
власності ОСОБА_5 рухоме майно
загальною вартістю 109200 гривень -
спальний гарнітур вартістю 9000 гривень,
телевізор "Панасонік" вартістю 10000
гривень, тренажер вартістю 700 гривень,
кондиціонер (спальня) вартістю 4000
гривень, холодильник вартістю 3800
гривень, набір меблів для кухні
вартістю 13000 гривень, газову плиту
вартістю 1500 гривень, електричну
духовку вартістю 1500 гривень,
двоконтурний газовий котел вартістю 5500
гривень, пральну машину вартістю 3800
гривень, штори (два набори) вартістю 2400
гривень, телевізор вартістю 1000 гривень,
картину вартістю 1500 гривень, набір
м'яких меблів вартістю 4000 гривень,
кондиціонер (вітальня) вартістю 4000
гривень, стіл під телевізор вартістю 800
гривень, домашній кінотеатр вартістю
4500 гривень, посудомийну машину
вартістю 2500 гривень, витяжку вартістю
2000 гривень, мікрохвильову піч вартістю
500 гривень, гідромасажну душову кабіну
вартістю 11000 гривень, набір (обідній)
керамічного посуду на шість персон
"Цептер" вартістю 16000 гривень, штори
(один набір) вартістю 1200 гривень, унітаз
вартістю 700 гривень, набір меблів для
ванної кімнати вартістю 1000 гривень,
тренажер вартістю 2000 гривень, тренажер
вартістю 500 гривень.

У задоволенні решті позовних вимог
відмовлено. Проведено розподіл судових
витрат між сторонами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційні скарги підлягають
відхиленню, а рішення суду - залишенню
без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Частково задовольняючи позовні вимоги
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачкою надані належні докази
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу нею і ОСОБА_7 у період
з 23 лютого 2005 року до 13 листопада 2007
року та у період з 19 березня 2008 року до 27
липня 2008 року.

Також місцевий суд дійшов висновку, що
автомобілі „MERCEDES-BENZ 407", д.н.з. НОМЕР_3,
„LEXUS" GX470, д.н.з. НОМЕР_1, „FIAT FIORINO", д.н.з.
НОМЕР_2 є спільним сумісним майном
подружжя, оскільки вони придбані
ОСОБА_7 за час шлюбу з ОСОБА_5 і належать
на праві власності відповідачу ОСОБА_7,
як фізичній особі, та не є власністю
фізичної особи-підприємця ОСОБА_7

Крім того суд зазначив, що ОСОБА_5 не
надані належні та допустимі докази
того, що саме за спільні грошові кошти
подружжя проведена добудова
нежитлової будівлі (магазину), площею
278.1 кв.м, в АДРЕСА_1. Вказане нерухоме
майно не є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. Власником
цього нерухомого майна є фізична
особа-підприємець ОСОБА_7 Тому, суд
дійшов висновку, що позовні вимоги
ОСОБА_5 про визнання нежитлової будівлі
(магазину) - будівлі-павільйону в
АДРЕСА_1 спільним сумісним майном
подружжя, про визнання за нею і ОСОБА_7
права власності по 1/2 частині на
вказане нерухоме майно, про поділ і
виділення в натурі цього нерухомого
майна задоволенню не підлягають.

Відмовляючи в задоволенні позову в
частині поділу рухомого майна суд
виходив з того, що ОСОБА_5 не надала
доказів про те, що вказане рухоме майно
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується апеляційний
суд виходячи з наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_7 і
ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому
шлюбі у період з 5 серпня 1985 року до 9
квітня 2003 року та у період з 27 липня 2008
року до 5 грудня 2013 року (т.1, а.с.11, 17).
ОСОБА_5 і ОСОБА_10 перебували у
зареєстрованому шлюбі у період з 26
травня 2003 року до 22 лютого 2005 року (т.1,
а.с.13). ОСОБА_7 і ОСОБА_11 перебували у
зареєстрованому шлюбі у період з 14
листопада 2007 року до 18 березня 2008 року
(т.1, а.с.16).

Оскаржуваним рішенням Козелецького
районного суду від 25 грудня 2013 р.
встановлено факт проживання ОСОБА_5 і
ОСОБА_7 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу у період з 23 лютого 2005 року до 13
листопада 2007 року та у період із 19
березня 2008 року до 27 липня 2008 р. Такі
висновки суду першої інстанції
грунтуються на досліджених доказах,
зокрема, показаннях свідків ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14 і ОСОБА_15 - дочки сторін
- в засіданні суду першої інстанції
04.02.2013р., що підтверджується журналом
судового засідання (т.1, а.с.146-148) та
аудіозаписом зазначеного судового
засідання, сімейними фотокартками
сторін у спірні періоди (т.1, а.с.241-244),
відеозаписом зі святкування 50-річного
ювілея ОСОБА_7 у березні 2007 року (диск на
а.с.247, т.1); при цьому відповідач
підтвердив, що на вказаному
відеозапису дійсно зафіксоване
святкування його ювілея, якій був 29
березня 2007 року. Зазначені докази є
належними та допуститими, узгоджуються
один з одним, не спротовані
відповідачем; аналіз цих доказів у їх
сукупності дає підстави для висновку
про обгрунтоване встановлення судом
першої інстанції факту проживання
ОСОБА_5 і ОСОБА_7 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу у період з 23 лютого 2005
року до 13 листопада 2007 року та у період
із 19 березня 2008 року до 27 липня 2008 р.

По справі встановлено, що згідно
свідоцтва про право власності,
виданого 1 серпня 2000 року виконкомом
Деснянської селищної ради, ОСОБА_7 є
власником павільйону загальною площею
87,9 кв.м у смт. Десна, вул. 50 років Жовтня,
44а/1 (нинішня назва - вул. Довженка) (т.1,
а.с.19).

Суд першої інстанції дійшов вірного та
обгрунтованого висновку про те, що в
період зареєстрованого шлюбу сторін
подружжям за рахунок спільних сімейних
коштів була придбана нежитлова
будівля-павільйон загальною площею 87,9
кв.м. в смт Десна, що підтверджується
рішенням виконкому Деснянської
селищної ради Козелецького району № 88
від 27.07.2000р., свідоцтвом про право
власності від 01.08.2000р., витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 01.08.2000р.,
довідкою-характеристикою МБТІ від
06.08.2000р., технічним паспортом на будівлю
павільйону станом на 01.08.2000р. (т.1,
а.с.18-32).

Таким чином, зазначене нерухоме майно,
а саме нежитлова будівля-павільйон
загальною площею 87,9 кв.м. в смт Десна, є
спільною сумісною власністю сторін, і
частки їх у зазначеній власності є
рівними. Зазначена обставина була
визнана відповідачем в засіданні
апеляційного суду.

Згідно свідоцтва про право власності,
виданого 10 серпня 2007 року виконкомом
Деснянської селищної ради взамін
свідоцтва, виданого 01 серпня 2000 року,
ОСОБА_7 є власником нежитлової будівлі
магазину загальною площею 278,1 кв.м у
смт. Десна (т.1, а.с.21).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_7 зареєстрований як суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа-підприємець та здійснює
підприємницьку діяльність з 1997 р. (т.1,
а.с.67). ОСОБА_5 зареєстрована як суб'єкт
підприємницької діяльності - фізична
особа-підприємець та здійснює
підприємницьку діяльність з липня 2007
року (т.1, а.с.240).

Вся необхідна дозвільна і проектна
документація на проведення добудови
магазину продуктових і промислових
товарів, а також щодо оренди земельної
ділянки, на якій розташований магазин,
оформлена на ОСОБА_7 як на фізичну
особу-підприємця (т.1, а.с.72-74, 76, 86, 89-99, 103,
109, 145). Згідно з договором підряду від
12.02.2006р., актом здачі-прийняття
виконаних робіт, замовником
будівельно-монтажних робіт з
реконструкції магазину був
підприємець ОСОБА_7 (т.1, а.с.65, 67). Згідно
з актом державної приймальної комісії
про прийняття в експлуатацію
закінченого будівництвом об"єкта -
спірного магазина змішаної торгівлі,
замовником /забудовником/ вказаного
магазину є приватний підприємець
ОСОБА_7, будівельно-монтажні роботи
здійснювались з вересня 2005 по лютий 2007
року (т.1, а.с.104-107, 115, т.2, а.с.68-69). Крім
того, відповідачем надано докази, що
підтверджують його доводи про те, що
оплата витрат на добудову магазину
проводилась приватним підприємцем
ОСОБА_7 (т.2, а.с. 72-88). Позивач доказів
відповідача не спростувала та не
надала жодних доказів на підтвердження
проведення добудови магазину за
рахунок спільних коштів її та
відповідача як осіб, що проживали
однією сім"єю без реєстрації шлюбу.

Із заяви, посвідченої 3 вересня 2007 року
приватним нотаріусом, вбачається, що
ОСОБА_5 надає свою згоду на передачу в
іпотеку на умовах на свій розсуд її
колишнім чоловіком ОСОБА_7 нежитлової
будівлі магазину в АДРЕСА_1, що була
побудована ними у зареєстрованому
шлюбі за спільні кошти (т.1, а.с.118).
Оскільки у зареєстрованому шлюбі
набута будівля площею 87,9 кв.м, вказана
вище згода на передачу в іпотеку
нерухомого майна не може бути визнана
доказом належності до спільного майна
добудованої споруди магазину
загальною площею 278.1 кв.м.

Аналіз наявних у справі доказів дає
підстави для висновку про
обгрунтованість висновку суду першої
інстанції про те, що добудова вказаної
нежитлової будівлі магазину з
павільона загальною площею 87,9 кв.м. до
капітальної споруди магазину
загальною площею 278.1 кв.м відбулась не
за спільні грошові кошти сторін, а за
особисті кошти відповідача ОСОБА_7 як
приватного підприємця.

За наведених обставин суд першої
інстанції дійшов вірного та
обгрунтованого висновку про те, що не
підлягають задоволенню позовні вимоги
ОСОБА_5 про визнання нежитлової
будівлі магазину загальною площею 278,1
кв.м у смт. Десна спільним майном, про
визнання за нею права на 1/2 частину та
поділ цього майна в натурі. Доводи
апеляційної скарги позивачки у
зазначеній частині правильності
висновків суду першої інстанції не
спростовують, та не містять підстав для
скасування судового рішення.

Враховуючи, що нежитлова
будівля-павільйон загальною площею 87,9
кв.м. в смт Десна, до якої була проведена
подальша добудова магазину, була
придбана в період зареєстрованого
шлюбу сторін та є їх спільною сумісною
власністю; що частки їх у зазначеній
власності є рівними; що згідно висновку
додаткової судової
будівельно-технічної експертизи № С-321
від 29 листопада 2013 року, ринкова
вартість нежитлової будівлі (магазину)
площею 87,9 кв.м по вул. Довженка, 44а/1 в
смт Десна Козелецького району
Чернігівської області, на момент
проведення експертизи становила 158550,00
гривень і що виконати її розподіл в
натурі неможливо у зв'язку з тим, що на
момент проведення експертизи частина
нежитлової будівлі (магазину) площею 87,9
кв.м області фактично переобладнана в
нежитлову будівлю магазину площею 278,1
кв.м, (т.1, а.с.278-294), суд першої інстанції
дійшов вірного висновку про стягнення
з відповідача на користь позивачки
вартості 1/2 частини цього майна.

Оскільки позивачкою не було надано
доказів на підтвердження її доводів
про придбання за рахунок спільних
коштів та під час спільного проживання
з відповідачем однією сім"єю рухомого
майна вартістю 109200 грн., а відповідач не
визнає спірне майно спільним та
заперечує будь-яке його право на
зазначене майно, відсутні правові
підстави для задоволення апеляційної
скарги в частині проведення розподілу
між сторонами зазначеного рухомого
майна. Та обставина, що суд залишив
вказане майно у власності позивача як
її особисте майно, не може бути
підставою для скасування судового
рішення, оскільки спір був вирішений
судом в межах заявлених вимог, а
констатація в судовому рішенні про
залишення всього спірного майна у
власності позивачки жодним чином не
порушує її права на зазначене майно.
Пропуск судом в переліку зазначеного
майна умивальника вартістю 800 грн. при
правильному зазначенні загальної
вартості рухомого майна - 109200 грн., може
бути усунутий в порядку, визначеному
ст.219 ЦПК України.

Згідно свідоцтв про реєстрацію
транспортних засобів, ОСОБА_7 належать
три транспортні засоби - автомобіль
"MERCEDES-BENZ 407", д.н.з. НОМЕР_3,
зареєстрований 17 жовтня 2000 року (т.1,
а.с.35), автомобіль "FIAT FIORINO", д.н.з. НОМЕР_2,
зареєстрований 6 листопада 2008 року (т.1,
а.с.34), і автомобіль “LEXUS” GX470, д.н.з.
НОМЕР_1, зареєстрований 12 вересня 2008
року (т.1, а.с.33).

Відповідно до висновку судової
автотоварознавчої експертизи № С- 202
від 16 липня 2013 року, ринкова вартість
автомобіля „MERCEDES-BENZ 407", 1986 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_3, становить 24689,53
гривень, автомобіля „LEXUS" GX470, 2005 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1, становить 260640,94
гривень, автомобіля „FIAT FIORINO", 1999 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_2, становить 22184,00
гривень (т.1, а.с.201-212).

Шлюб сторони зареєстрували повторно
27.07.2008 року (т.1, а.с.17). Право відповідача
на автомобіль “LEXUS” GX470, д.н.з. НОМЕР_1
зареєстроване 12 вересня 2008 року (т.1,
а.с.33), а на автомобіль "FIAT FIORINO" - 6
листопада 2008 року, тобто під час
зареєстрованого шлюбу. Крім того, судом
був встановлений факт проживання
однією сім'єю без реєстрації шлюбу
ОСОБА_5 і ОСОБА_7 у період із 23 лютого 2005
року до 13 листопада 2007 року та у період
із 19 березня 2008 року до 27 липня 2008 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку
про те, що вказані автомобілі придбані
під час зареєстрованого шлюбу сторін
та є спільною сумісною власністю
сторін, а не власністю підприємця
ОСОБА_7 Подальше використання
автомобіля "FIAT FIORINO" для приватної
підприємницької діяльності не змінює
статусу вказаного майна як спільної
сумісної власності подружжя.

Під час розгляду справи в суді першої
інстанції відповідач жодним чином не
заперечував факт набуття права
власності на вказаний автомобіль "LEXUS"
GX470 під час зареєстрованого шлюбу;
навпаки, його представник адвокат
ОСОБА_8 в запереченнях на позовну заяву,
датовану 27.12.2012 р. визнавав, що вказаний
транспортний засіб було придбано
відповідачем в період зареєстрованого
шлюбу з позивачем, і просив визнати
спільним сумісним майном подружжя
транспортний засіб "LEXUS" GX470, д.н.з.
НОМЕР_1 (т.1, а.с.64-65). В апеляційній
скарзі відповідач ОСОБА_7 також
визнавав, що автомобіль "LEXUS" GX470 був
придбаний під час зареєстрованого
шлюбу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_7 про
те, що на придбання вказаного
автомобіля витрачено виключно кошти,
які належали йому як приватному
підприємцю, не грунтуються на належних
та допустимих доказах, поданих до суду
в установленому законом порядку.
Довідка -рахунок від 20.06.2008 року та
довідка підрозділу УДАІ (т.2, а.с.57-58) не
були надані відповідачем до суду
першої інстанції, при цьому жодних
клопотань щодо надання або
витребування цих доказів в суді першої
інстанції заявлено не було; крім того,
зазначені довідки не містять жодних
даних ні про вартість автомобіля, ні
про проведення оплати за автомобіль, ні
дати проведення такої оплати.
Перерахування коштів в сумі 135000 грн. з
позичкового на поточний рахунок ФОП
ОСОБА_7 та здійснення 19.06.2008 р. проводки
через операційну касу банку з
позначкою "купівля товарів та оплата
послуг" (т.2, а.с.59-64) не може бути визнано
доказом проведення оплати за
автомобіль "LEXUS" GX470, 2005 року випуску,
вартість якого станом на час
проведення експертизи 16.07.2013 року з
врахуванням пробігу та втрати товарної
вартості становить 260640,94 грн. (т.1,
а.с.201-204).

За наведених вище обставин доводи
апеляційних скарг ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не
можна визнати обгрунтованими та
такими, що містять підстави для
скасування рішення суду першої
інстанції.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний
суд приходить до висновку, що рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, постановленим з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційних скарг є необґрунтованими
і не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_7 -
відхилити.

Рішення Козелецького районного суду
Чернігівської області від 25 грудня 2013
року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: