Справа №487/9334/13-ц 17.04.2014 17.04.2014 17.04.2014
Провадження №22-ц/784/1258/14
інстанції-Розумовська О.Г.
Доповідач апеляційної
інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського
І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Свіщуку О.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,
представника ОСОБА_2,

представника відповідача -
Сиресіна О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_1 та

ТОВ «Стивідорна компанія
«Нікмет-Термінал»

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 14 березня 2014 року у
цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до товариства з обмеженою
відповідальністю «Стивідорна компанія
«Німет-Термінал» (далі - ТОВ «СКНТ»)

про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся з
позовом до ТОВ «СКНТ» про захист
трудових прав.

Позивач зазначав, що з 6 серпня 2008 року
працював на посаді заступника
директора з охорони праці, яка з червня
2012 року перейменована на посаду
директора з охорони праці та екології.
13 вересня 2013 року його звільнено з
роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП у
зв'язку зі скороченням штату.

Посилаючись на порушення відповідачем
норм трудового законодавства, а саме
здійснення звільнення без врахування
відмови профспілкового органу на дачу
згоди про звільнення, а також без
пропозицій іншої відповідної роботи,
ОСОБА_1 просив визнати не чинним наказ
про звільнення, поновити його на
роботі, внести відповідний запис до
трудової книжки, стягнути 10157,4 грн.
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, 100 000 грн. моральної шкоди та
судові витрати.

Представник ТОВ «СКНТ» позов не визнав,
посилаючись на дотримання всіх вимог
трудового законодавства при
звільненні ОСОБА_1 за пунктом 1 статті 40
КЗпП.

Рішенням Заводського районного суду м.
Миколаєва від 14 березня 2014 року позов
задоволено частково. Наказ від 13
вересня 2013 року про звільнення визнано
неправомірним, ОСОБА_1 поновлено на
роботі з 13 вересня 2013 року, відповідача
зобов'язано внести відповідний запис
до трудової книжки, з ТОВ «СКНТ»
стягнуто на користь ОСОБА_1 10157,4 грн.
середнього заробітку, 5000 грн. моральної
шкоди та судові витрати. Рішення в
частині поновлення на роботі та
стягнення заробітної плати за один
місяць допущено до негайного
виконання.

Сторони не погодились з судовим
рішення та його оскаржили.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1
просить ухвалити нове рішення в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнувши на його користь середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу до 14 березня 2014 року в розмірі
61621 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «СКНТ»
просить рішення скасувати та в
задоволенні позову відмовити. Апелянт
не погодився з висновком суду про
порушення норм трудового
законодавства при звільненні позивача,
посилаючись на необґрунтованість
відмови профспілкового органу у дачі
згоди на звільнення ОСОБА_1

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню, а апеляційна скарга ТОВ
«СКНТ» задоволенню не підлягає,
виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
40 КЗпП України трудовий договір,
укладений на невизначений строк, а
також строковий трудовий договір до
закінчення строку його чинності,
можуть бути розірвані власником або
уповноваженим ним органом у випадку
змін в організації виробництва і праці,
в тому числі ліквідації, реорганізації,
банкрутства або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

За положеннями статті 43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 25, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Отже, виходячи з положень зазначеної
норми у випадках, якщо рішення
профспілкового органу є мотивованим
порушеннями трудового законодавства,
власник або уповноважений орган не має
право оспорювати мотиви відмови у
наданні згоди на звільнення
працівника.

Такий висновок випливає і зі змісту
пункту 15 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 листопада 1992 року № 9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" (далі - Постанова №9), яким
передбачено випадки, коли відмова
профспілкового органу може бути
визнана такою, що не має юридичного
значення.

Оскільки власник або уповноважений ним
орган не має права на оспорювання
мотивів відмови профспілкового органу
у дачі згоди на звільнення працівника,
то і суд при розгляді трудового спору
позбавлений такої можливості.

Судом першої інстанції встановлено, що
звільнення з роботи директора з
охорони праці та екології ТОВ «СКНТ»
ОСОБА_1 наказом № 174 від 13 вересня 2013
року за пунктом 1 статті 40 КЗпП
здійснено без згоди виборного органу
профспілкової організації. При цьому в
наказі зазначено, що рішення цього
органу є необґрунтованим (а.с.6).

Разом з тим, у рішенні президії
профспілкового комітету Профспілки
працівників морського транспорту НМТП
№4/50 від 15 серпня 2013 року зазначені
мотиви відмови у дачі згоди на
звільнення ОСОБА_1 -невжиття всіх
заходів для працевлаштування
кадрового портовика і фахівця з
багаторічним стажем ( а.с.14), тобто
порушення трудового законодавства.

Така відмова, незалежно від оцінки
наведених мотивів, не може вважатись
такою, що не має обґрунтувань, як то
зазначено частиною 7 статті 43 КЗпП.

Таким чином, основний висновок суду
першої інстанції про те, що звільнення
ОСОБА_1 з роботи здійснено з порушенням
статті 43 КЗпП , що є підставою для
поновлення позивача на роботі за
статтею 235 КЗпП, відповідає обставинам
справи та вимогам трудового
законодавства.

Підстав для скасування судового
рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на
роботі колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини 2 статті 235 КЗпП
при вирішенні питання про поновлення
на роботі працівнику виплачується
середній заробіток за весь час
вимушеного прогулу.

При цьому, вимушеним прогулом
вважається весь період часу з дня
звільнення до часу поновлення
працівника на роботі.

Розрахунок середнього заробітку
здійснюється за правилами, визначеними
Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 8 лютого 1995 року № 100.

За розрахунком, наданим відповідачем,
середньоденна заробітна плата ОСОБА_1
складає 338,43 грн. ( а.с.97).

Кількість робочих днів за період
вимушеного прогулу з 14 вересня 2013 року
по день ухвалення рішення про
поновлення на роботі ( 14 березня 2014
року) складає 126 робочих днів. Середній
заробіток за цей період - 42 642,18 грн.

При присудженні оплати за час
вимушеного прогулу зараховується
заробіток за місцем нової роботи
(одержана допомога по тимчасовій
непрацездатності, вихідна допомога,
середній заробіток на період
працевлаштування, допомога по
безробіттю), який працівник мав в цей
період ( пункт 32 Постанови №9).

При звільненні з роботи позивач
отримав вихідну допомогу в розмірі
10306,07грн.( а.с.96).

Отже, на користь ОСОБА_1 підлягає
стягненню 32 336,11 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу за
період з 14 вересня 2013 року по 14 березня
2014 року.

При цьому колегія суддів не вбачає
підстав для зменшення розміру
середнього заробітку на суму пенсії,
яку ОСОБА_1 отримував за період з
вересня 2013 року за Законом «Про
зайнятість населення», оскільки
визначення розміру цього заробітку не
пов'язане з будь-якими іншими доходами
працівника, ніж заробіток за новим
місцем роботи.

Таким чином, судове рішення в частині
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу підлягає зміні.

Рішення суду в частині розміру
моральної шкоди, який визначено судом
першої інстанції, сторони не
оскаржували.

Крім того, частково задовольняючи
позов ОСОБА_1, суд першої інстанції не
вирішив питання про стягнення з
відповідача судового збору відповідно
до статті 88 ЦПК.

Судовий збір, який підлягає сплаті
відповідачем на користь держави
пропорційно задоволеним позовним
вимогам та з урахуванням частково
задоволених вимог апеляційної скарги,
складає 688, 76 (243,6 + 323,36 +121,8) грн.

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу товариства з
обмеженою відповідальністю
«Стивідорна компанія
«Нікмет-Термінал» відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Заводського районного суду
м.Миколаєва від 14 березня 2014 року в
частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
змінити.

Збільшити стягнення з товариства з
обмеженою відповідальністю
«Стивідорна компанія
«Нікмет-Термінал» на користь ОСОБА_1
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 10157,4 грн. до 32 336,11 грн.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю «Стивідорна компанія
«Нікмет-Термінал» 688,76 грн. судового
збору.

Рішення суду в іншій частині залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів з цього часу може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді