Виноградівський районний суд
Закарпатської області
________________________________________________________________________
___________________________
Справа № 299/929/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.04.2014
м.Виноградів

Виноградівський районний суд
Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Левко
Т.Ю.,

при секретарі - Роман К.С.,

розглянувши у судовому засіданні в
залі суду м. Виноградів цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на частину
спадкового майна,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з
позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
визнання права власності на частину
спадкового майна.

Вимоги позову мотивовано тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки,
батько відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_2,
після смерті якого відкрилась
спадщина, зокрема на 4/18 (чотири
вісімнадцятих) частини житлового
будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Заповітного розпорядження чоловіком
позивачки за життя залишено не було.

Спадкоємцями за законом першої черги
до майна померлого у відповідності до
ст.529 ЦК України 1963 року були позивачка
ОСОБА_1-дружина померлого, та двоє дітей
її чоловіка - син ОСОБА_3 та донька
ОСОБА_2, яким у відповідності до Рішення
Виноградівського районного народного
суду від 27.01.1984 року, яке набрало
законної сили, продовжено строк для
прийняття спадщини за законом та
визнано право власності на
домоволодіння в АДРЕСА_1, по 7/18 частин
за кожним, решта 4/18 частини судом
вказано, що є відповідно часткою
позивачки ОСОБА_1

Отже, залишились не успадкованими
позивачкою ОСОБА_1 4/18 частин
будинковолодіння по АДРЕСА_1.

Після смерті чоловіка, позивачка в
порядку передбаченому діючим на той
час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за
законом першої черги (ст.529), а також у
відповідності до ст.549 зазначеного
Кодексу спадщину прийняла, оскільки
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном протягом
шести місяців з моменту відкриття
спадщини, а саме, фактично проживала в
вище вказаному житловому будинку, як
жінка, допомогала у здійсненні
похорону свого чоловіка.

Таким чином, з підстав передбачених
ст.549 ЦК України (1963 р.), позивачка ОСОБА_1
прийняла спадщину, однак не має
можливості отримати Свідоцтво про
право на спадщину на частину житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, який
належав спадкодавцю на праві приватної
власності, оскільки відсутні
правовстановлюючі документи на
будинок, позаяк на момент його побудови
існував інший порядок узаконення прав
на нерухоме майно в сільській
місцевості, однак дані документи
обов'язково необхідно подати нотаріусу
для оформлення права на спадщину та
видачі свідоцтва про право на спадщину
на нерухоме майно.

З урахуванням всього вищевикладеного,
позивачка вважає, що існують обставини,
які є підставою для визнання за
позивачкою права власності на вище
вказане нерухоме майно.

Представник позивачки ОСОБА_5, який діє
згідно нотаріально посвдченої
довіреності від 18.02.2014 року, за
реєстровим №61, про день, час і місце
розгляду справи належним чином
повідомлений в судове засідання не
з"явився, однак до суду надійшла
письмова заява про розгляд справи за
його відсутності, та про те, що заявлені
позовні вимоги підтримує повністю
(а.с.33-34).

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, про день,
час та місце розгляду справи будучи
належним чином повідомлені належним
чином своєчасно, в судове засідання не
з'явилися, однак до суду подали
письмові заяви про розгляд справи за
їх відсутності та про те, що не
заперечують проти задоволення позову
(36-36).

Обстеживши матеріали справи та
клопотання сторін, визнаючи в порядку
ст.169 ЦПК України необов'язковим
відібрання особистих пояснень від
учасників процесу, і, враховуючи, що у
справі наявні достатні матеріали про
права і взаємовідносини сторін, суд
вважає за можливе провести розгляд
справи на підставі наявних у ній
матеріалів та доказів і приходить до
висновку, що позовні вимоги є
підставними та підлягають
задоволенню, оскільки в судовому
засіданні встановлені ті обставини на
які посилається позивач в своїй
позовній заяві, відповідачами позов
визнано повністю, що не суперечить
закону або порушує права, свободи чи
інтереси інших осіб, тому в порядку
ст.174 ЦПК України визнання ним позову
прийнято судом.

В судовому засіданні встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер чоловік позивачки
(а.с.6), батько відповідачів - ОСОБА_4,
ОСОБА_2, після смерті якого відкрилась
спадщина, зокрема на 4/18 (чотири
вісімнадцятих) частини житлового
будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Заповітного розпорядження чоловіком
позивачки за життя залишено не було.

Спадкоємцями за законом першої черги
до майна померлого у відповідності до
ст.529 ЦК України 1963 року були позивачка
ОСОБА_1-дружина померлого, та двоє дітей
її чоловіка - син ОСОБА_3 та донька
ОСОБА_2 (а.с.10-11), яким у відповідності до
Рішення Виноградівського районного
народного суду від 27.01.1984 року, яке
набрало законної сили, продовжено
строк для прийняття спадщини за
законом та визнано право власності на
домоволодіння в АДРЕСА_1, по 7/18 частин
за кожним, решта 4/18 частини судом
вказано, що є відповідно часткою
позивачки ОСОБА_1(а.с.21-22).

Отже, залишились не успадкованими
позивачкою ОСОБА_1 4/18 частин
будинковолодіння по АДРЕСА_1.

ВССУ в своєму узагальненні судової
практики розгляду цивільних справ про
спадкування № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року
відзначив, що судам слід звернути
увагу, що на час відкриття спадщини в
період чинності ЦК УРСР його нормами
було передбачено певні дії, які
свідчили про прийняття спадщини, у тому
числі прийняття спадщини шляхом вступу
у володіння та управління спадковим
майном (фактичне прийняття спадщини).
Якщо спадщина відкрилась у період
чинності ЦК УРСР, застосовуванню
підлягають норми ЦК УРСР про
належність спадщини спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини незалежно від
оформлення права на спадщину.

Після смерті чоловіка, позивачка в
порядку передбаченому діючим на той
час ЦК УРСР (1963 рік), як спадкоємець за
законом першої черги (ст.529), а також у
відповідності до ст.549 зазначеного
Кодексу спадщину прийняла, оскільки
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном протягом
шести місяців з моменту відкриття
спадщини, а саме, фактично проживала в
вище вказаному житловому будинку, як
жінка, допомогала у здійсненні
похорону свого чоловіка, що можуть
підтвердити в судовому засіданні і
відповідачі (а.с.13).

В названому вище узагальненні ВСС
зазначив, що відповідно до ч. 3. ст. 3
Закону України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень» права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема такими, як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК та Законом
України від 01 липня 2004 року «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання
права власності на житлові будинки,
споруди у порядку спадкування, записи у
погосподарських книгах оцінюються у
сукупності з іншими доказами,
наприклад, ухваленими органами
місцевого самоврядування рішеннями
про оформлення права власності
громадян на будинки, технічним
паспортом на будівлі, документами про
відведення в установленому порядку
земельних ділянок під забудову тощо.

Таким чином, з підстав передбачених
ст.549 ЦК України (1963 р.), позивачка ОСОБА_1
прийняла спадщину, однак не має
можливості отримати Свідоцтво про
право на спадщину на частину житлового
будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1, який
належав спадкодавцю на праві приватної
власності, оскільки відсутні
правовстановлюючі документи на
будинок, позаяк на момент його побудови
існував інший порядок узаконення прав
на нерухоме майно в сільській
місцевості, однак дані документи
обов'язково необхідно подати нотаріусу
для оформлення права на спадщину та
видачі свідоцтва про право на спадщину
на нерухоме майно.

У відповідності до п.4 Прикінцевих та
Перехідних положень ЦК України 2003 року
щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ
від 16.05.2013 року відмічено, що право
власності спадкоємця на спадкове майно
підлягає захисту в судовому порядку
шляхом його визнання у разі, якщо таке
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у
випадках відсутності
правовстановлюючих документів та
відсутності реєстрації об'єкта
нерухомості за спадкодавцем (на ім'я
спадкодавця) суди в основному
задовольняють вимоги спадкоємців про
визнання права власності на нерухоме
майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК,
відповідно до якої позов про визнання
права власності може бути пред'явлений,
якщо це право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати власником документа, який
засвідчує його право власності.

Крім того, п. 23 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено,
що свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися д осуду з правилами
позовного провадження.

У відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу
Міністерства юстиції України «Про
затвердження Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України»
від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача
свідоцтва про право на спадщину на
майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна. Якщо до складу
спадкового майна входить нерухоме
майно, що підлягає реєстрації (за
винятком земельної ділянки), нотаріус
вимагає, крім правовстановлюючого
документа, витяг з Реєстру прав
власності.

За відсутності у спадкоємця необхідних
для видачі свідоцтва про право на
спадщину документів нотаріус роз'яснює
йому процедуру вирішення зазначеного
питання в судовому порядку.

Так, позивачка звернулася до
нотаріуса для видачі їй Свідоцтва про
право на спадщину за законом на 4/18
частину будинковолодіння, що
розташоване в АДРЕСА_1, але нотаріусом
їй в усній формі було відмовлено із-за
відсутності правовстановлюючого
документа на спадковий будинок і
реєстрації права власності за
спадкодавцем та роз'яснено про
необхідність звернутися з даним
питанням до Виноградівського
районного суду з посиланням на пункти
4.15, 4.18 Глави 10 Частини 2 «Порядку
вчинення окремих видів нотаріальних
дій», затверджених Наказом Мін'юсту
"Про затвердження Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України"),
від 22.02.2012, № 296/5, згідно до яких: -Видача
свідоцтва про право на спадщину на
майно, яке підлягає реєстрації,
проводиться нотаріусом після подання
правовстановлюючих документів щодо
належності цього майна спадкодавцеві
та перевірки відсутності заборони або
арешту цього майна. Якщо до складу
спадкового майна входить нерухоме
майно, що підлягає реєстрації (за
винятком земельної ділянки), нотаріус
вимагає, крім правовстановлюючого
документа, витяг з Реєстру прав
власності. За відсутності у спадкоємця
необхідних для видачі свідоцтва про
право на спадщину документів нотаріус
роз'яснює йому процедуру вирішення
зазначеного питання в судовому
порядку».

Спадковий будинок був побудований у
відповідності до будівельних норм, що
підтверджується Технічним паспортом,
виданим КП «Виноградівське РБТІ»,
записами в погосподарській книзі
сільської ради та технічною
документацією (а.с.12).

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ
Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР
від 31.01.1966 року, затвердженої
заступником міністра комунального
господарства Української РСР 31.01.1966
року, погодженої заступником голови
Верховного суду Української РСР 15.01.1966
року (втратила чинність 19.01.1996 року), при
відсутності правовстановлюючих
документів право власності на
нерухоме майно, що знаходиться в
сільській місцевості, може бути
підтверджено довідкою виконавчого
комітету відповідної місцевої ради та
висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту
запис у по господарській книзі є акт
органу влади, що підтверджує право
приватної власності.

Отже, враховуючи, що чоловік позивачки
ОСОБА_4, згідно діючого на час побудови
та здачі в експлуатацію спадкового
будинку законодавства набув на нього
права власності, беручи до уваги, що
спадщину в порядку, визначеному ст. 549
ЦК України (1963 року) позивачка ОСОБА_1
прийняла, і на даний час існують
перешкоди в отриманні позивачкою в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину за законом, як
спадкоємця першої черги за законом -
дружини спадкодавця, а за іншими
спадкоємцями вже визнано право
власності на частини спадкового майна
в порядку спадкування за законом, у
відповідності до рішення
Виноградівського районного суду від
27.10.1984 року, яке набрало законної сили,
позивачка вважає, що у неї є всі правові
підстави для звернення до суду з
позовом про визнання за мною права
власності на 4/18 частини будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 22
червня 2011 року № 703 (в редакції від
01.01.2013 року), рішення суду є
правовстановлюючим документом, на
основі якого може бути проведена
реєстрація права власності на нерухоме
майно.

Відповідно до статті 1 Першого
протоколу до Конвеціїї про захист прав
людини і основоположних свобод кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права.

В той же час, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом, власник майна
може пред"явити позов про визнання його
права власності, зокрема, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України).

З урахуванням всього вищевикладеного,
суд приходить до переконання, що
існують обставини, які є підставою для
визнання за позивачкою ОСОБА_1, права
власності на частину вище вказаного
нерухомого майна.

Керуючись ст.ст. 10, 27, 60, 61, 169, 174, 209, 212-215,
218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженкою с.В.Копаня Виноградівського
району, мешканкою АДРЕСА_2 (ІПН НОМЕР_1),
право власності на 4/18 (чотири
вісімнадцятих) частин, житлового
будинку АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Закарпатської області через суд першої
інстанції. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

ГоловуючийТ. Ю. Левко