Справа № 342/2084/13-ц
Провадження № 22-ц/779/804/2014
Головуючий у 1 інстанції Ничик Г.І. Г. І.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Беркій О.Ю.,
Соколовського В.М.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, за апеляційною скаргою
ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення
Городенківського районного суду від 24
січня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості в сумі
22016,74 грн. Позов обґрунтовував тим, що
06.09.2007 року між сторонами укладено
кредитний договір, за яким банк надав
відповідачеві кредит в розмірі 1722 грн.,
зі сплатою 12% річних та кінцевим
терміном повернення до 06.09.2008 року.
Однак, відповідач свої зобов'язання
належним чином не виконувала та станом
на 02.12.2013 року допустила заборгованість
в розмірі 22016,74 грн., які позивач просив
суд стягнути.

Рішенням Городенківського районного
суду від 24 січня 2014 року у задоволенні
вищевказаного позову відмовлено, у
зв'язку із пропуском строку позовної
давності.

ПАТ КБ «ПриватБанк» на дане рішення
подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт не погоджується з висновком
суду щодо пропуску строку позовної
давності. При цьому вказує, що
підставою для надання відповідачеві
кредиту є заява від 06.09.2007 року,
підписана особисто ОСОБА_2 Згідно
змісту цієї заяви, позичальник виражає
згоду на те, що така заява разом із
запропонованими Умовами надання
споживчого кредиту фізичним особам,
Тарифами складає між позичальником та
банком кредитно-заставний договір.
Відповідно до п.5.5 Умов надання
споживчого кредиту, сторони у
письмовій формі домовились про
збільшення строку позовної давності
стосовно стягнення заборгованості за
кредитом та неустойкою до 5 років.
Однак, суд першої інстанції
безпідставно не взяв до уваги дану
обставину.

Крім того, суд застосував строк
позовної давності без відповідної
заяви відповідача, що є порушенням
положень ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України.

На думку апелянта, суд не надав
належної правової оцінки всім
представленим доказам та ухвалив
помилкове рішення, яке банк просить
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог.

В засіданні апеляційного суду
представник ПАТ КБ «ПриватБанк» -
Рокетська С.В. апеляційну скаргу
підтримала по вищенаведених мотивах.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання
не з»явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином.

Вислухавши доповідача, пояснення
представника апелянта, перевіривши
письмові матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку про
часткове задоволення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову за
пропуском строку позовної давності,
суд першої інстанції виходив з того, що
між сторонами укладено споживчий
кредит, тому позовна давність за
позовом про повернення споживчого
кредиту застосовується незалежно від
наявності заяви сторони у спорі.

Однак, колегія суддів з таким висновком
не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Матеріалами справи встановлено, що
згідно заяви ОСОБА_2 від 06.09.2007 року
№IFXRRX 50800235, ПАТ КБ «ПриватБанк» надає
ОСОБА_2 (позичальнику) кредит в розмірі
1722 грн., на строк 12 місяців з 06.09.2007 року
по 06.09.2008 року включно, з умовами сплати
за користування кредитом відсотків у
розмірі 1% на місяць на суму залишку
заборгованості по кредиту, щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструменту у розмірі 42,19 грн. та
єдиноразової винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 287
грн. в обмін на зобов'язання
позичальника з повернення кредиту,
сплати відсотків, винагороди, комісії в
зазначені в заяві та Умовах надання
споживчого кредиту фізичним особам
строки.

Із заяви від 06.09.2007 року, підписаної
особисто ОСОБА_2, вбачається, що
остання ознайомилася та згідна із
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(стандарт) (далі - Умови), які були надані
їй у письмовій формі, та погоджується з
тим, що ця заява разом із Умовами,
Тарифами складає між нею та банком
кредитно-заставний договір (а.с.6).

Наведеним спростовується висновок
суду першої інстанції про те, що Умови
не містять жодної ідентифікуючої
ознаки на предмет їх невід'ємності від
заяви.

ОСОБА_2 не виконала взяті на себе
зобов'язання за кредитним договором, у
зв'язку з чим станом на 02.12.2013 року
виникла заборгованість в розмірі 22016,74
грн., з яких: 567,58 грн. - заборгованість за
кредитом, 7601,43 грн. - заборгованість по
процентах за користування кредитом,
12323,12 грн. - пеня за несвоєчасність
виконання зобов'язань за договором, а
також штрафи відповідно до п.5.3 Умов та
правил надання банківських послуг, в
тому числі - 500 грн. - штраф (фіксована
частина), 1024,61 грн. - штраф (процентна
складова), (а.с.4-5).

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

Згідно ч. ч. 1 та 4 ст. 631 ЦК України,
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору. Закінчення строку договору
не звільняє сторони від
відповідальності за його порушення,
яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю (ч. 1 ст. 258 ЦК України).

Сплив позовної давності є підставою
для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Як роз'яснено у пункті 11 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 14
від 18 грудня 2009 року «Про судове
рішення у цивільній справі»,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_2 заяву про застосування строку
позовної давності не подавала, а тому у
суду першої інстанції не було правових
підстав для застосування такого
строку.

Крім того, пункт 7 ч. 1 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Аналогічна правова позиція викладена у
Постанові Верховного Суду України №
6-126цс13 від 20 листопада 2013 року у справі
за позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
яка, відповідно до положень статті 360-7
ЦПК України, є обов'язковою для всіх
судів України.

А тому суд першої інстанції прийшов до
невірного висновку про застосування
до спірних правовідносин наслідків
спливу позовної давності, при цьому не
звернув уваги на те, що у матеріалах
справи відсутня заява відповідача про
застосування позовної давності, яку
ОСОБА_2 мала подати до ухвалення
рішення судом першої інстанції.

Відповідно до п.5.1 Умов договору, при
порушенні позичальником будь-якого із
зобов'язань, передбачених заявою та
п.п.3.2.2, 3.2.3 Умов, банк має право
нарахувати, а позичальник
зобов'язується сплатити банку пеню в
розмірі 0,15% від суми простроченого
платежу, але не менше 1 гривні за кожен
день прострочення платежу.

Підставою, яка породжує обов'язок
сплатити неустойку, є порушення
боржником зобов'язання, яке
визначається ст. 610 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до
вимог про стягнення неустойки (штрафу,
пені) застосовується позовна давність
в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна
давність до вимог про її стягнення
обчислюється по кожному дню (місяцю), за
яким нараховується пеня, окремо. Право
на позов про стягнення пені за кожен
день (місяць) виникає щодня (щомісяця)
на відповідну суму, а позовна давність
обчислюється з того дня (місяця), коли
кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

Отже, застосування строку позовної
давності в один рік щодо стягнення
неустойки обмежується останніми 12
місяцями перед зверненням до суду, а
починається окремо за кожний день, за
який вона нараховується, у межах строку
позовної давності за основною вимогою.

Крім того, відповідно до вимог ч. 3 ст. 551
ЦК України розмір неустойки (штрафу,
пені) може бути зменшений за рішенням
суду, якщо він значно перевищує суму
збитків, та за наявності інших
обставин, які мають істотне значення.

Істотними обставинами у розумінні ч. 3
ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема,
ступінь виконання зобов'язання
боржником; майновий стан сторін, які
беруть участь у зобов'язанні; не лише
майнові, але й інші інтереси сторін, що
заслуговують на увагу (наприклад,
відсутність негативних наслідків для
позивача через прострочення виконання
зобов'язання).

Положеннями ст. 616 ЦК України
передбачено право суду за певних умов
зменшити розмір збитків та неустойки,
які стягуються з боржника.

Як вбачається з наданого позивачем
розрахунку, тіло кредиту відповідачем
частково було сплачено і на 02.12.2013 року
становило лише - 567,58 грн. В той же час
заборгованість за відсотками
нараховано в сумі 7601,43 грн., крім того
штраф 500 грн. - штраф (фіксована частина)
та 1024,61 грн. - штраф (процентна
складова), а також 12323,12 грн. пені за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором.

З врахуванням вищенаведених обставин
колегія суддів приходить до висновку
про зменшення розміру пені до 3936,87 грн.

У зв'язку з цим, рішення суду першої
інстанції підлягає до скасування з
ухваленням нового рішення, яким
позовні вимоги банку слід задовольнити
частково та стягнути з ОСОБА_2 на
користь ПАТ КБ «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 13630,49 грн., з яких: 567,58 грн.
заборгованість за кредитом, 7601,43 грн.
заборгованість за процентами, 3936, 87
грн. пені, 500 грн. штрафу (фіксована
частина), 1024,61 грн. штрафу (процентна
складова).

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2
слід також стягнути понесені судові
витрати в розмірі 351, 20 грн.

Керуючись ст. ст. 307,309, 313-314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк»
задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного
суду від 24 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № IFXRRX50800235 від
06.09.2007 року в сумі 13630,49 грн., з яких: 567,58
грн. заборгованість за кредитом, 7601,43
грн. заборгованість за процентами, 3936,
87 грн. пені, 500 грн. штрафу (фіксована
частина), 1024,61 грн. штрафу (процентна
складова); та понесені судові витрати в
сумі 351,20 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча:
Пнівчук О.В.

Судді:
Беркій О.Ю.

Соколовський В.М.