Номер провадження: 22-ц/785/2575/14
Номер справи місцевого суду: 2-5976/09
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2014 року
м.
Одеса

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі :

головуючого - судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Погорєлової С.О.,
Сидоренко І.П.,

при секретарі - Колмакові В.І.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського
районного суду м. Одеси від 20 листопада
2009 року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, треті особи Київська районна
адміністрація Одеської міської ради,
приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5,
Підприємство з іноземними
інвестиціями ТОВ «Аверс» про визнання
договору частково недійсним, визнання
права власності,

в с т а н о в и л а:

11.09.2009 року ОСОБА_3 звернувся з
позовом до суду до ОСОБА_3 та просив
визнати частково недійсним договір
купівлі-продажу квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
укладений між підприємством з
іноземними інвестиціями у вигляді ТОВ
«Аверс» та відповідачкою, визнати за
ним право власності на ? частину
зазначеної квартири. У позовній заяві
посилався на те, що його права як
неповнолітнього на час укладання
спірного договору були порушені,
оскільки його неправомірно не включили
до числа власників квартири.

Рішенням Київського районного
суду м. Одеси від 20.11.2009 року частково
задоволено позов ОСОБА_3 Визнано
частково недійсним з моменту укладення
договір купівлі-продажу квартири, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 27.08.2001 року між Підприємством
з іноземними інвестиціями у вигляді
ТОВ «Аверс» та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
реєстровий №6641. Визнано за ОСОБА_3
право власності на ? частину квартири,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. В
решті позовних вимог - відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, який є
кредитором ОСОБА_3 по непогашеним нею
зобов'язанням, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, вирішення судом
про його права та обов'язки без
залучення до участі у справі,
позбавлення таким рішенням прав, що
випливають з договору іпотеки, просить
рішення скасувати, ухвалити нове, яким
в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах, заслухавши
суддю-доповідача, обговоривши доводи
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є сином
відповідачки ОСОБА_3, що
підтверджується свідоцтвом про
народження, серія НОМЕР_1, актовий запис
№2377.

З 1996 року позивач та відповідачка
мешкали у квартирі АДРЕСА_2, яка
належала батькам відповідачки - ОСОБА_6
та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної
власності згідно зі свідоцтвом про
право власності на житло від 27.09.1993 р. та
розпорядженням органу приватизації за
№23680, що підтверджується довідкою №520
від 28.11.2000 р.

Після смерті ОСОБА_8 позивач та
відповідачка отримали свідоцтво про
право на спадщину за заповітом кожний
на 1/4 частину квартири АДРЕСА_2, в
порядку спадкування.

18.11.2000 року ОСОБА_3 звернулася з
письмовою заявою до Київської
райадміністрації Одеської міської
ради з проханням надати дозвіл на
продаж частки квартири АДРЕСА_2, яка
належала на той час неповнолітньому
сину ОСОБА_3 в зв'язку з придбанням
квартири більшої площі за адресою
АДРЕСА_5, та зобов'язалась при укладенні
договору купівлі-продажу включити в
число власників її неповнолітнього
сина.

Заява відповідачки була розглянута на
засіданні ради опіки та піклування
Київської районної адміністрації та
було вирішено клопотати перед головою
райадміністрації про дачу згоди на
продаж частки квартири АДРЕСА_2,
зобов'язати відповідачку включити
свого сина в число власників квартири
АДРЕСА_5, що підтверджується витягом з
протоколу засідання від 30.11.2000 року.

Розпорядженням Київської
райадміністрації Одеської міської
ради №2062 від 11.12.2000 року відповідачці
була надана згода на укладення
договору купівлі-продажу частки
квартири АДРЕСА_2, яка належить її
неповнолітньому синові та зобов'язано
її при укладенні договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5
включити свого сина в число власників.

10.08.2001 року квартира АДРЕСА_2 була
продана, що підтверджується договором
купівлі-продажу, посвідченим приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5

Втім, за кошти, отримані від продажу
вищезазначеної квартири відповідачка
купила іншу квартиру, що розташована за
адресою АДРЕСА_1, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 27.08.2001
року, посвідченим приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, реєстр. № 6641 та
зареєстрованим в КП «ОМБТІ та РОН»
07.11.2006 року. Однак ОСОБА_3 не був
включений до числа власників квартири.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що укладений
договір слід вважати недійсним,
оскільки він не відповідає вимогам
закону, обмежуючі майнові права
неповнолітньої дитини. Крім того, суд
поновив строк позовної давності,
вважаючи встановленим, що про
порушення власних прав позивач
дізнався лише в січні 2009 року.

Проте повністю погодитися із таким
висновком суду не можна, оскільки до
нього суд першої інстанції прийшов із
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст.71 ЦК України 1963 року
загальний строк для захисту особи,
права якої порушені, встановлюється в
три роки.

Відповідно до ст.76 ЦК України 1963 року
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Поновлюючи строк позовної давності,
суд вважав його пропущеним з поважних
причин, оскільки про порушення права
позивач дізнався в січні 2009 року.

Однак такий висновок суду суперечить
змісту правил про позовну давність,
оскільки якщо вважати встановленим
факт довідання про порушення права в
січні 2009 року, то строк давності
обчислюється з цього часу, і таким
чином не є пропущеним, що свідчить про
неправильне застосування судом норм
матеріального права.

Разом із тим, жодних об'єктивних
відомостей в матеріалах справи про те,
що саме в 2009 році позивачу стало відомо
про порушення його прав, відсутні. При
цьому про оспорення договору ОСОБА_3
звернувся через вісім років після
укладання договору, та через п'ять
років з часу набуття повноліття, та з
копії його паспорта видно, що з 2003 року
він зареєстрований в м.Санкт-Петербург,
є громадянином іншої держави, однак
оцінка цим обставинам судом не надана.

Рішенням Київського районного суду
м.Одеси від 17 березня 2011 року з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_2 було стягнуто 1095839
гривень за договором позики, укладеним
ними 01.11.2005 року, рішення набрало
законної сили і до теперішнього часу не
виконане.

В забезпечення договору позики 01.11.2005
року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений
договір іпотеки квартири АДРЕСА_1,
посвідчений нотаріально, який надавав
права та гарантії ОСОБА_2 задовольнити
вимоги за рахунок спірної квартири на
випадок невиконання боргового
зобов'язання ОСОБА_3

Будучі обізнаною про наявність
зобов'язань із ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі
представника в судовому засіданні
визнала позов, погодилася із тим, що
ОСОБА_3, а не інша стороння особа,
власноруч порушила права своєї дитини,
але визнала це через вісім років після
укладання договору, а суд першої
інстанції не перевірив мотиви та
доводи такого визнання, що свідчить про
неповне з'ясування судом обставин
справи.

Водночас через постановлення судом
першої інстанції цього рішення про
задоволення позову ОСОБА_3 предметом
оспорення став договір іпотеки від
01.11.2005 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який за
позовом ОСОБА_3 визнавався недійсним
(справа №520/15278/13ц).

Таким чином, рішенням суду першої
інстанції вирішено про права ОСОБА_2,
позбавленого таким чином, прав
іпотекодержателя, що випливають з
договору іпотеки, який не був залучений
до участі у справі, та був позбавлений
можливості висловити свої заперечення
та доводи.

За таких обставин, судом першої
інстанції порушено норми
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи, рішення суду не відповідає
вимогам ст.213 ЦПК України, не може
вважатися законним та обґрунтованим,
тому підлягає скасуванню із ухваленням
нового по суті справи.

Вбачається з матеріалів справи, що на
праві приватної власності на той час
неповнолітньому ОСОБА_3 належала ?
частина квартири АДРЕСА_2 в порядку
спадкування за заповітом, та дозвіл на
відчуження частки неповнолітнього був
наданий ОСОБА_3 органом опіки та
піклування із умовою покупки квартири
із наданням права власності в ній
дитині.

Проте такий обов'язок не був виконаний
ОСОБА_3 і вона стала одноосібним
власником спірної квартири, що
свідчить про невідповідність договору
купівлі - продажу вимогам закону ст.48 ЦК
1963 року.

Водночас відповідно до ст.ст.75,80 ЦК 1963
року, яка підлягає застосуванню при
виниклих правовідносинах, сплив строку
позовної давності до пред'явлення
позову є підставою для відмови у
позові. Позовна давність
застосовується судом незалежно від
заяви сторін.

З матеріалів справи не вбачається
об'єктивних доказів про те, що про
порушення прав ОСОБА_3 дізнався в січні
2009 року, і рішення суду відповідно до
ч.4ст.60 ЦПК України не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Із позовом до суду він звернувся через
вісім років після укладання договору,
та через п'ять років з часу набуття
повноліття, і з копії його паспорта
видно, що з 2003 року він зареєстрований в
м.Санкт-Петербург, є громадянином іншої
держави, відтак з часу набуття
повноліття мав об'єктивну можливість
дізнатися про наявність або
відсутність у себе майнових прав, тому
підстави для поновлення строку
позовної давності відсутні.

За таких обставин у задоволенні позову
ОСОБА_3 слід відмовити через пропуск
строку позовної давності.

Доводи представника ОСОБА_3, ОСОБА_9 про
те, що під час укладання спірної угоди
її довірителька перебувала у стані,
який не давав їй можливості розуміти
значення власних дій, на зміст виниклих
відносин не впливає, оскільки з таких
підстав позов не пред'являвся, тому до
уваги не приймаються.

Крім того, такий стан ОСОБА_3 не став
перешкодою для судових спорів, видачі
довіреності представнику, свідомого
визнання факту порушення прав власної
дитини, що вимагає чіткого
усвідомлення змісту та наслідків
своїх дій.

Керуючись
ст.ст.304,п.2ч.1ст.307,309,313,314,316,317,319 ЦПК
України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 20 листопада 2009 року
скасувати, ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
про визнання частково недійсним
договору купівлі - продажу квартири
АДРЕСА_1, визнання права власності на
частину квартири відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: