22-ц/775/326/2014(м)
Головуючий у 1 інстанції Демочко
У Х В А Л А

Іменем України

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Донецької області в
складі:

головуючого Песоцької Л.І.

Сорока Г.П., Мальцевої Є.Є.

при секретарі Макаровій О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Маріуполі справу за
позовом ОСОБА_3 до дочірнього
підприємства «Ілліч-Агро Донбас»
публічного акціонерного товариства
«Маріупольський металургійний
комбінат імені Ілліча» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним та застосування наслідків
його недійсності за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_6 на
рішення Володарського районного суду
Донецької області від 16 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_6 в інтересах
ОСОБА_3 звернулась до суду з даним
позовом. Вказувала на те, що ОСОБА_3,
будучи власником земельної ділянки
площею 7,840 га, 14 лютого 2007 року уклав з
ДП «Ілліч-Агро Донбас» договір оренди
земельної ділянки.

У договорі оренди відсутні умови, які
передбачені ст. 15 Закону України «Про
оренду», а саме: не зазначено
кадастровий номер земельної ділянки і
її вартість, строк дії договору; умови
зберігання орендарем орендованої
земельної ділянки та існуючі обмеження
(обтяження) щодо її використання.

Крім того, у п. 3.1 договору вказано, що
орендар має право здійснювати
сільськогосподарську
науково-дослідницьку діяльність,
розміщувати та зводити об'єкти
виробничої інфраструктури, передавати
земельну ділянку в суборенду без зміни
її цільового призначення на строк, який
не перевищує строк, визначений
договором оренди землі, що суперечить
положенням ст. ст. 20, 22, 93 ЗК України.

У п. 5.6 передбачено, що орендодавець не
має права вимагати збільшення орендної
плати у випадку збільшення розміру
земельного податку, що суперечить ст. 23
Закону України «Про оренду землі», якою
передбачено, що орендна плата
переглядається за згодою сторін.

Просила визнати недійсним договір
оренди землі, як такий, що не відповідає
положенням Закону України «Про оренду
землі», застосувати наслідки його
недійсності та стягнути з відповідача
на користь позивача відшкодування
судових витрат.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 16 січня 2014 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_6 просить рішення суду
скасувати, ухвалити рішення, яким
задовольнити позов, посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

У судове засідання ОСОБА_3 повторно не
з'явився, про розгляд справи
повідомлений судовою повісткою (а.с.120
-123).

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача ОСОБА_6, яка
підтримала апеляційну скаргу,
представника відповідача Завізного
М.О., який просив відхилити скаргу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

У відповідності зі ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом установлено, що 14 лютого 2007 року
між ОСОБА_3 і ДП «Ілліч-Агро» ВАТ «ММК
ім. Ілліча» (правонаступником якого є
ПАТ «ММК ім. Ілліча») укладено строком
на 15 років договір оренди земельної
ділянки, площею 7,840 га, яка розташована
на території Касянівської сільської
ради Володарського району Донецької
області і належить ОСОБА_3 на праві
власності, для ведення
сільськогосподарського виробництва,
який зареєстровано 12 грудня 2007 року у
Володарського районному відділі
Донецької регіональної філії
державного підприємства «Центр
державного земельного кадастру при
Державному комітеті України по
земельним ресурсам», про що здійснено
запис за № 15100215 (а.с. 30-31).

Відмовляючи у задоволені позову, суд
виходив із того, що відсутні підстави
для визнання договору оренди
недійсним, оскільки він належно
зареєстрований і містить усі
передбачені законом істотні умови.

З висновком суду не можна не
погодитись.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Згідно з ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України
та ст. 18 Закону України «Про оренду
землі» (в редакції, яка діяла на час
укладення договору) договір оренди є
укладеним з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» (в редакції чинній на
момент укладення договору оренди)
істотними умовами договору оренди
землі є: об'єкт оренди (місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру; індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної ділянки,
яка передається в оренду; умови
збереження стану об'єкта оренди; умови
і строки передачі земельної ділянки
орендарю, умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві; існуючі
обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

Вирішуючи даний спір, суд правильно
виходив з того, що необхідно
застосовувати закон, який діяв на час
укладення договору, оскільки своїм
підписом сторони узгодили істотні
умови договору відповідно до закону,
чинного саме на час підписання.

На час укладання договору оренди ст. 15
Закону України «Про оренду землі» не
передбачала такої істотної умови як
зазначення кадастрового номера
земельної ділянки, оскільки такий
номер мав присвоюватися при видачі
державного акта на право власності на
земельну ділянки, вказана зміна
внесена до ст. 15 Законом України N 3613-VI
від 07 липня 2011 року.

Зазначення вартості земельної ділянки
законом не передбачено як істотна
умова договору оренди землі.

Пунктом 8.1 оспорюваного договору
оренди передбачено, що договір
укладено на 15 років (а.с. 30-31). Судом
оглянуто оригінал договору оренди
підписаний сторонами і завірений
печаткою.

Згідно зі ст. 24 Закону України «Про
оренду землі» орендодавець має право
вимагати від орендаря використання
земельної ділянки за цільовим
призначенням, згідно з договором
оренди, дотримання екологічної безпеки
землекористування та збереження
родючості ґрунтів, додержання
державних стандартів, норм і правил,
аналогічне положення закріплене і в п.
26 договорів оренди, укладених між
сторонами.

У п. п. 2.1, 3.2 договору оренди, укладеного
сторонами, передбачено, що орендар
зобов'язаний виконувати встановлені
відносно об'єкту оренди зобов'язання,
використовувати земельну ділянку за
цільовим призначенням відповідно до
договору; дотримуватись екологічної
безпеки землекористування і
збереження родючості ґрунтів,
державних стандартів, не допускати
погіршення екологічного стану та
родючості земельної ділянки.

У п. 2.3 договору оренди вказано, що
обмежень (обтяжень) щодо використання
земельної ділянки немає; земельна
ділянка у заставі та під арештом не
знаходить; треті особи не мають на неї
права.

Пунктом 1 договору передбачено, що
земельна ділянка передана відповідачу
в оренду для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва.

З пояснень сторін вбачається, що
відповідач використовує спірну
земельну ділянку за цільовим
призначенням - для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва і
не приймає заходи щодо зведення на
ділянці будь-яких об'єктів виробничої
інфраструктури.

Згідно з ч. 6 ст. 93 ЗК України орендована
земельна ділянка або її частина може за
згодою орендодавця передаватись
орендарем у володіння та користування
іншій особі (суборенда).

Пунктом 3.1 договору сторін передбачено
право орендаря передавати земельну
ділянку в суборенду без зміни її
цільового призначення.

Тобто, сторони передбачили право
орендаря передавати земельну ділянку в
суборенду, але до теперішнього часу нею
користується саме відповідач.

За змістом ст. 23 Закону України «Про
оренду землі» орендна плата за землю -
це платіж, який орендар вносить
орендодавцеві за користування
земельною ділянкою, її розмір, форма і
строки внесення встановлюються за
згодою сторін у договорі оренди.

Пунктом 5.1 договору передбачено, що
розмір орендної плати щорічно складає
2% вартості орендуємої земельної
ділянки. Вартість земельної ділянки
підтверджується довідкою управління
земельних ресурсів, яку при укладенні
договору надає орендодавець. Орендна
плата підлягає індексації згідно
діючого законодавства. Перерахунок
орендної плати відбувається за
взаємною згодою сторін один раз у п'ять
років. Орендодавець не має права
вимагати збільшення орендної плати у
випадку збільшення розміру земельного
податку.

Тобто, сторони передбачили розмір
орендної плати та порядок його зміни за
взаємною згодою.

Вказані умови договору оренди
земельної ділянки сторонами погоджено
відповідно до вимог ст. ст. 6, 627 ЦК
України щодо свободи договору.

За таких підстав, суд ухвалюючи рішення
про відмову у визнанні договору оренди
землі недійсним, правильно виходили із
того, що при укладенні оспорюваного
договору було дотримано та погоджено
всі істотні умови, передбачені ст. 15
Закону України «Про оренду землі».

Крім того, відповідно до статті 15 ЦК
України та статті 3 ЦПК України у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право,
тому суд повинен встановити чи дійсно
порушуються права орендодавців у
зв'язку з відсутністю у договорах
оренди умов, передбачених статтею 15
Закону України «Про оренду землі» від 6
жовтня 1998 року № 161-ХІУ, визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав (правова позиція
Верховного Суду України згідно з
постановою від 25 грудня 2013 року №
6-94цс13).

Оспорюючи договір оренди, позивач не
довів порушення своїх прав умовами
укладеного договору, не встановлено це
і судом.

Ураховуючи викладене, рішення суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права є безпідставні.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
ОСОБА_6 відхилити, рішення
Володарського районного суду
Донецької області від 16 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена
протягом двадцяти днів з дня набрання
чинності безпосередньо до суду
касаційної інстанції.

Судді