Справа № 2-1370/2011 Провадження №
22-ц/772/1229/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Робак С.О.Категорія:
46Доповідач: Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Голоти Л.О., Войтка Ю.Б.

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Тульчинського
районного суду від 25 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
Тульчинської міської ради про визнання
права власності та розподіл нерухомого
та рухомого майна, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2011 року ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4
звернулися до суду з вищезазначеним
позовом. Позовні вимоги обґрунтовували
тим, що у 1986 році ОСОБА_2 зареєструвала
шлюб з ОСОБА_5 і спільно з відповідачем
поселилась в частині будинку по
АДРЕСА_1 в м. Тульчин Вінницької
області, яка на той час була
зареєстрована за ОСОБА_7 Від шлюбу
сторони мають двох дітей, які з 1987 року
також проживають у даному будинку. У 1973
році ОСОБА_7 померла, проте після
її смерті ніхто із спадкоємців
спадщину не прийняв. У 2003 році шлюб між
сторонами розірвано. Рішенням
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 02 липня 2010 року
за ОСОБА_5, ОСОБА_6 визнано право
власності в рівних частках на
вищезазначений житловий будинок.
Посилаючись на те, що частина будинку в
якій проживали позивачі нікому не
належала, ними за тривалий строк
проживання (понад 20 років) затрачено
кошти на ремонт та підтримання його в
належному стані, а тому їх діями
створено спільну сумісну власність на
будинок, просили визнати за ними право
на частку будинку: коридор 7, кімнату 1-4,
кімнату 1-3, гараж по АДРЕСА_1 в м.
Тульчин за набувальною давністю. Крім
того просили розподілити земельну
ділянку на якій розташований будинок,
виділити у власність позивачам стінку,
тумбочку, диван, стіл під телевізор,
крісло, ліжко двухярусне, стіл
тумбочку, тумбочку-пенал кухонну,
умивальник, тумбочку кухонну, люстру з
плафонами, а також автомобіль ВАЗ 21083;
відповідачам виділити коридор 5,
кімнату 1-6, кімнату 1-5, кухню 2, кухню 1-1,
відповідачу ОСОБА_5 виділити шафу,
відеомагнітофон, аудіомагнітофон,
електрообігрівач, пилосос, 2 звукові
колонки.

Рішенням Тульчинського районного суду
Вінницької області від 25 грудня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_4,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6, Тульчинської
міської ради про визнання права
власності та розподіл нерухомого і
рухомого майна відмовлено.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поділено спільно нажите майно подружжя
(згідно акту опису) між ОСОБА_2 та
ОСОБА_5 , виділивши ОСОБА_2 наступне
рухоме майно: стінку, вартістю 500 грн.,
телевізор «Електрон-262», вартістю 20
грн., тумбочку -50 грн., диван - 60 грн., стіл
під телевізор - 40 грн., крісло розкладне
- 30 грн., ліжко двухярусне -90 грн.,
тумбочку-пенал кухонну -10 грн.,
умивальник - 15 грн., тумбочку кухонну з
шухлядами - 10 грн. люстру на три плафони
- 10 грн., а всього на загальну суму 835 грн.

ОСОБА_5 виділено автомобіль ВАЗ 21083,
д.р.н. НОМЕР_1, 1991 року випуску, вартістю
4345,11 грн., який йому належить відповідно
до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2
різницю у вартості майна на суму 1755,05
грн.

Виключено із поділу майна подружжя 4
стільці та стіл-тумбочку, вартістю
50 грн., як майно, яке належить ОСОБА_2

В задоволенні решти позовних вимог
ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 25, 90
грн. судових витрат.

Знято, накладений ухвалою
Тульчинського районного суду
Вінницької області від 19 січня 2012
року арешт і заборону відчуження на
житловий будинок АДРЕСА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_4 просять рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
по суті позовних вимог, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, які
мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, перевіривши законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, дійшла висновку, що
скаргу слід відхилити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків. встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_2
та ОСОБА_5 проживали в зареєстрованому
шлюбі з 1986 року по 2003 рік. Від шлюбу
сторони мають двох дітей ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1. Після реєстрації
шлюбу сторони почали проживати в
частині будинку АДРЕСА_1 який належав
на праві власності ОСОБА_7, яка померла
у 1973 році.

Рішенням Тульчинського районного суду
м. Вінниці від 02 липня 2010 року, яке
набрало законної сили 12 липня 2010 року,
за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_7 та ОСОБА_9, визнано право
власності в рівних частках на житловий
будинок з усіма господарськими
будівлями та спорудами, що
розташований в м. Тульчин Вінницької
області по АДРЕСА_1 (а.с.18).

02 серпня 2010 року за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 КП
«Тульчинське міжрайонне бюро
технічної інвентаризації»
зареєстровано по ? частки житлового
будинку по АДРЕСА_1 в м. Тульчин
Вінницької області на праві спільної
часткової власності (а.с. 27,28).

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України
якщо право власності на нерухоме майно
відповідно до закону підлягає
державній реєстрації, право власності
виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України від 01
липня 2004 року «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» права на нерухоме майно, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Оскільки право власності на житловий
будинок зареєстровано за
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 02 серпня 2010 року, тому
до даних правовідносин застосовуються
норми СК України, в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Тобто право спільної сумісної
власності на майно набуте подружжям за
час шлюбу презюмується.

Згідно з п. 2 ст. 1 ст. 57 СК України
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але на підставі договору
дарування або в порядку спадкування.

Виходячи з чого, суд першої інстанції
дійшов обґрунтованого висновку, що
частина спірного житлового будинку є
особистою приватною власністю
ОСОБА_5, оскільки набута ним в порядку
спадкування і не є об'єктом спільної
сумісної власності та не підлягає
поділу між подружжям. Також позивачі у
справі не є спадкоємцями після смерті
ОСОБА_7, а тому підстави для набуття
права ними власності на який будинок
відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 62 СК України якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Позивачами не доведено належними та
допустимими доказами, що за рахунок
спільних грошових чи трудових затрат
чи за рахунок затрат позивачів
вартість будинку істотно збільшилася.

Відповідно до ч.ч. 1,4 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

Набуття права власності на земельну
ділянку за набувальною давністю
регулюється законом.

Право власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Право власності за набувальною
давністю на нерухоме майно,
транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Для набуття права власності на
нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери необхідна наявність умов,
які підтверджуються судовим рішенням.
Давнісний володілець повинен довести
факти добросовісності, відкритості,
безперервності і тривалості свого
володіння.

Добросовісність як одна із загальних
засад цивільного судочинства означає
фактичну чесність суб'єктів у їх
поведінці, прагнення сумлінно
захистити цивільні права та
забезпечити виконання цивільних
обов'язків. Позивач, як незаконний
володілець, протягом всього часу
володіння майном повинен бути
впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю
володіння не може пред'являти законний
володілець, тобто особа, яка володіє
майном з волі власника і завжди знає
хто є власником майна.

За набувальною давністю може бути
набуто право власності на нерухоме
майно, яке не має власника, або власник
якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено.

Так, позивач ОСОБА_2 вселилася у спірний
будинок з волі власника даного будинку,
протягом усього часу проживання в
ньому позивачу було достовірно відомо,
що власниками будинку є спадкоємці
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 До правовідносин між
власником будинку і членами його сім'ї
не можуть застосовуватися норми ст. 344
ЦК України, а тому підстави для
визнання права власності на будинок за
набувальною давністю за позивачами
відсутні.

Доводи позивачів про те, що судом не
з'ясовано питання про те, чи загрожує
будинок обвалом і чи підлягає цей
об'єкт поділу в даному випадку, не
приймаються колегією суддів до уваги,
оскільки такі обставини не входять до
предмета доказування у зазначених
спірних справовідносинах і не мають
значення для вирішення даної справи.

По справі також встановлено, що за час
шлюбу позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_5, на земельній ділянці біля
будинку АДРЕСА_1 в м. Тульчин
самочинно було збудовано гараж.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами ст. 376 ЦК України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» від 30.03.2012 року самочинно
збудоване майно не є об'єктом права
власності, воно не може бути предметом
поділу та встановлення порядку
користування в судовому порядку.

Отже самочинно збудований гараж не є
об'єктом права власності та поділу не
підлягає.

Відповідно до договору від 22 липня 1958
року про відвід земельної ділянки, на
підставі рішення виконкому міської
ради депутатів трудящих №1/171 від 09
травня 1958 року ОСОБА_7 надано земельну
ділянку на праві безстрокового
користування по вул. Жуковського, 5-а,
площею 400 кв.м. для будівництва
індивідуального житлового будинку (а.с.
16-17).

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Згідно роз'яснень, наданих в п. 22-1
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» від 29.03.2010
року №7 до спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, яка
необхідна для їх обслуговування, якщо
інший її розмір не визначений
заповітом.

Таким чином, до відповідачів ОСОБА_5,
ОСОБА_6, як спадкоємців перейшло право
користування земельною ділянкою, на
якій розміщений жилий будинок з
господарськими будівлями АДРЕСА_1

Суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про те, що
позивачі не набули право власності на
спірний будинок, а тому до них не
перейшло право користування
земельною ділянкою, на якій він
розміщений в порядку ст. 120 ЗК України, а
також дана земельна ділянка не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя і не може бути поділена між
ним.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5
за період шлюбу придбано майно,
перераховане в акті опису від 23 грудня
2006 року (а.с. 30-31) на загальну суму
835 грн., а також автомобіль ВАЗ 21083, д.р.н.
НОМЕР_1, 1991 року випуску, вартість якого
згідно висновку №46 автотоварознавчого
дослідження, складає 4345,11 грн. (а.с. 211-214)

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини і чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі.

За змістом ст. 9 ЦК України положення
цього Кодексу застосовуються, зокрема,
до сімейних відносин, якщо вони не
врегульовані іншими актами
законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України
неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення.

Згідно з ч. 2 ст. 71 СК України неподільні
речі присуджуються одному з подружжя,
якщо інше не визначено домовленістю
між ними.

Отже, вимоги законодавства щодо
обов'язкової згоди одного з подружжя на
отримання грошової компенсації не
застосовуються, якщо річ є неподільною.

Доводи позивачів про те, що судом не
встановлено дійсну вартість
автомобіля на час слухання справи та
необґрунтовано відхилено клопотання
про призначення автотоварознавчої
експертизи також не приймаються
колегією суддів до уваги, оскільки в
матеріалах справи є висновок
авотоварознавчого дослідження №46 від
14 січня 2009 року, наданий Вінницьким
відділенням Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз, який було підтверджено
допитаним в судовому засіданні
експертом ОСОБА_11

Такий висновок є письмовим доказом,
якому судом надано оцінку відповідно
до вимог ст. 212 ЦПК України.

При цьому, судом першої інстанції
правильно визначено обсяг спільно
нажитого майна подружжя, яке підлягає
поділу, та не включено до нього
аудіомагнітофон, відеомагнітофон,
шафу, пилосос, електрообігрівач та дві
звукові колонки, які за твердженнями
позивачів забрав ОСОБА_5 після
розірвання шлюбу, оскільки позивачами
не надано будь-яких доказів на
підтвердження даних обставин.

Таким чином, суд першої інстанції,
повно та всебічно дослідивши обставини
справи, надавши належну оцінку наявним
у справі доказам, дійшов
обґрунтованого висновку про розподіл
спільно нажитого майна подружжя ,
виділивши ОСОБА_5 автомобіль
ВАЗ 21083, д.р.н. НОМЕР_1, вартістю 4345,11 грн.,
а ОСОБА_2 рухоме майно, згідно акту
опису на суму 835 грн. та стягнувши на
користь позивача різницю у вартості
майна на суму 1755, 05 грн.

Також судом обґрунтовано відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_4,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Тульчинської
міської ради про визнання права
власності та розподіл нерухомого майна
і рухомого майна, оскільки останні не є
суб'єктами правовідносин спільної
сумісної власності подружжя, тобто є
неналежними позивачами у даних
правовідносинах.

Рішення суду є законним та
обґрунтованим, ухваленим з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись, ст.
ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а
:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тульчинського районного
суду від 25 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення і може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/
І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/
Л.О. Голота

/підпис/
Ю.Б. Войтко

З оригіналом вірно: