АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 441/2-411/11 22-ц/774/945/К/14
Справа № 2-411/2011
Головуючий в суді першої
Провадження № 22-ц/774/945/К/14
інстанції - Лиходєдов А.В.
Доповідач - Савіна Г.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2014 року
м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Дніпропетровської області в складі :

головуючого - судді Савіної Г.О.,

суддів - Митрофанової Л.В., Остапенко
В.О.,

при секретарі - Кузьміній Н.В.,

за участю: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення
Тернівського районного суду м. Кривого
Рогу від 13 лютого 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа -
гаражно-будівельний кооператив
«Мотор», про поділ майна подружжя,
визнання права власності на гараж і
стягнення грошової компенсації, -

В С Т А Н О В
И Л А :

У листопаді 2005 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ
майна подружжя, визнання права
власності на гараж і стягнення
грошової компенсації. В обґрунтування
позовних вимог зазначила, що з 29
березня 1990 року перебувала з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі,
який розірвано 14 листопада 2002 року.
Майно, набуте під час шлюбу було
розділене між ними раніше, про що є
угода посвідчена нотаріусом. Але в
перелік зазначеного в угоді майна не
ввійшов гараж НОМЕР_1 в
гаражно-будівельному кооперативі
«Мотор», членом якого згідно з рішенням
виконкому від 22 грудня 1995 року за № 59, є
ОСОБА_4 На даний час гараж не
зареєстрований в БТІ, як нерухомість,
бо відповідач не має бажання це
зробити. Нею було проведено
інвентаризацію вказаного гаража і
зроблена відповідна документація.
Відповідач на даний час гаражем не
користується. 18 вересня 2006 року була
проведена експертиза вартості гаражу,
згідно якої вартість гаража становить
7721 грн. Вважає, що має право на 1/2
частину вартості гаражу, який був
придбаний за спільні кошти під час
перебування у шлюбі, однак враховуючи
те, що відповідач не бажає залишити
гараж у своєму користуванні вона
згодна сплатити йому вартість 1/2 його
частини. Під час розгляду справи
ОСОБА_2 неодноразово уточнювала
позовні вимоги та уточнивши останній
раз 30 жовтня 2006 року, просила суд
поділити спільно нажите майно - гараж
НОМЕР_1 у в гаражно-будівельному
кооперативі «Мотор» між нею та ОСОБА_4,
виділивши їй в натурі вказаний гараж та
визнавши за нею право власності на
нього зі сплатою ОСОБА_4 1/2 частини
вартості гаражу в розмірі 3860 грн. 50 коп.

Справа неодноразово розглядалася
судами.

Рішенням Тернівського районного суду
м. Кривого Рогу від 13 лютого 2014 року
ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні
позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_3 ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення про задоволення
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Зокрема, на його
думку, суд неправомірно відмовив у
задоволенні позовних вимог, не звернув
увагу на висновки і мотиви, з яких було
скасоване попереднє рішення суду від
26 жовтня 2007 року апеляційним судом та
не врахував, що вони є обов'язковими при
повторному розгляді справи. Суд дійшов
помилкового висновку щодо відсутності
виникнення права власності на спірний
гараж, а також не врахував, роз'яснення
п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 5 від 28 червня 1991 року «Про
практику розгляду судами цивільних
справ, пов'язаних з діяльністю
гаражно-будівельних кооперативів»,
згідно яких після повного внесення
пайових внесків наданий у користування
гараж є спільною сумісною власністю
подружжя. Судом також не взято до уваги
те, що сторони відповідно до ст. 344 ЦК
України мають право на набуття права
власності на спірне майно за
набувальною давністю.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах заявлених позовних
вимог та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони по справі
перебували в зареєстрованому шлюбі з 29
березня 1990 року по 14 листопада 2002 року.

Рішенням № 359 від 22 грудня 1995 року
відповідач був включений до складу
гаражно - будівельного кооперативу
«Мотор» замість виключеного зі складу
кооперативу ОСОБА_5

Відповідно до повідомлення № 14652 від
22.05.2006 р. комунального підприємства
«Криворізьке бюро технічної
інвентаризації» гараж НОМЕР_1
розташований в блоці № 1 ГБК «Мотор» не
має оформлених правовстановлюючих
документів, тобто на нього відсутнє
зареєстроване у встановленому законом
порядку право власності на будь - кого.
(а.с. 38, 41).

Відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив із того, що об'єктом поділу може
бути тільки майно, придбане на ім'я
одного з подружжя в період шлюбу, і
оскільки сторонами у справі не надано
доказів, що будь-хто з них є власником
гаражу НОМЕР_1 у гаражно-будівельному
кооперативі «Мотор» то він не є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя та об'єктом поділу, тому
ОСОБА_4 є неналежним відповідачем та не
повинен відповідати за пред'явленим
позовом.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду з огляду на
наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

На думку колегії суддів оскаржуване
рішення вимогам вищезазначеної статті
не відповідає з наступних підстав.

Так, на час включення ОСОБА_4 до складу
гаражно-будівельного кооперативу
«Мотор» за рішенням Виконкому
Тернівської районної ради народних
депутатів № 359 від 22 грудня 1995 року
діяли правові норми Цивільного Кодексу
України в редакції 1963 року та Закон
України «Про власність».

Відповідно до ч. 1 ст. 128 цього Кодексу
право власності у набувача майна за
договором (а у державних організаціях -
право оперативного управління майном)
виникає з моменту передачі речі, якщо
інше не передбачене законом або
договором.

Частиною 1 ст. 42 ЦК України (в редакції
1963 року) угоди можуть укладатись усно
або в письмовій формі ( простій чи
нотаріальній).

Згідно з ч. 1 ст. 44 указаного Кодексу
угоди державних, кооперативних і
громадських організацій між собою і з
громадянами, за винятком угод,
зазначених у ст.. 43 цього Кодексу, та
окремих угод, для яких інше передбачено
законодавством Союза РСР і Української
РСР, повинні укладатись у письмовій
формі. У письмовій формі повинні
укладатися угоди громадян між собою на
суму понад сто карбованців, за винятком
угод зазначених у ст.. 43 цього Кодексу;
інші угоди громадян між собою, відносно
яких закон вимагає додержання
письмової форми (пункти 1,2,3 ст. 44 ЦК
України в редакції 1963 року).

Відповідно до вказаного рішення
райвиконкому замість виключеного зі
складу ГБК «Мотор» ОСОБА_5, до складу
цього кооперативу було включено
ОСОБА_4, який, згідно довідки голови ГБК
«Мотор», є володільцем гаража у блоці №
1 (а.с. 4, 105 т. 1).

Згідно роз'яснень, які містяться у
підпунктах а, б п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № N 5 від 28.06.1991
року «Про практику розгляду судами
цивільних справ, пов'язаних з
діяльністю гаражно-будівельних
кооперативів» у справах про право на
пай і на гараж судам належить виходити
з того, що: а) член ГБК, який повністю
вніс свій пай за гараж, наданий йому в
користування, набуває право власності
на це майно і вправі розпоряджатись ним
на свій розсуд - продавати, заповідати,
здавати в оренду, обміняти, вчиняти
відносно нього інші угоди, що не
заборонені законом (ст.15 Закону
України "Про власність" ( 697-12 ); б)
внесені подружжям в період шлюбу
пайові внески, а після повного
внесення паю - наданий в користування
гараж є спільною сумісною власністю
подружжя. Визначаючи розмір часток
подружжя в спільній власності на пай і
гараж, суд бере до уваги вкладення на
це майно, зроблені ким-небудь із
подружжя за рахунок роздільної
власності. Оскільки гараж є
неподільним майном, у разі спору між
подружжям питання про залишення гаража
одному з них і присудження грошової
компенсації за частку в майні іншому
розв'язується з урахуванням правил
шлюбно-сімейного законодавства.
Приймаючи до уваги цільове
призначення гаража, інтереси
неповнолітніх дітей, які залишились з
подружжям, заслуговуючі на увагу
інтереси одного з них, вибуття
дружини в іншу місцевість, досягнуту
сторонами угоду, інші подібні
обставини, гараж може бути залишений
судом дружині, що не є членом
кооперативу, але має потребу в гаражі
для автотранспортного засобу.

На момент виникнення спірних відносин
(2005 рік) діяли та діють положення ЦК
України, який набрав чинності з 01 січня
2004 року.

Частинами 1, 2 ст. 328 цього Кодексу
передбачено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Тобто частиною 2 статті
встановлено загальну презумпцію
правомірності набуття права власності,
а відтак те, що право власності
вважається таким, що набуте на законних
підставах.

Відповідно до узагальнення
судової практики розгляду цивільних
справ про захист права власності та
інших речових прав Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року, у тих
випадках, коли є факт виділення в
установленому законом порядку
земельної ділянки
гаражно-будівельному кооперативу для
будівництва гаражів, багато років тому
побудованих громадянами за власні
кошти, встановлено факт прийняття
особи членом гаражно-будівельного
кооперативу, повної сплати ним пайових
внесків, а при переході гаража у
власність іншій особі прийнято рішення
виконавчого органу відповідної
міської ради про переоформлення гаража
саме на цю особу, гаражно-будівельний
кооператив не заперечує проти права
власності цієї особи на гараж, слід
вважати, що таких фактів, особливо за
наявності рішення ради, має бути
достатньо для отримання громадянином,
у тому числі спадкоємцем,
безперешкодно, поза судовим вирішенням
спору, свідоцтва про право власності та
реєстрацію його органом БТІ.

Враховуючи викладене, та наявність
вищевказаного рішення виконкому
Жовтневої районної ради, відсутність
заперечень ГБК щодо права власності
відповідача на спірний гараж, колегія
суддів вважає, що спірний гараж не є
самочинним будівництвом, право
власності відповідачем відповідно до
ст. 328 ЦК України набуте правомірно, на
підставах, що не заборонені законом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 Постанови № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства

при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу,

визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя,
може бути віднесено до спільної
сумісної власності укладеною при
реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
договором) або визнано такою власністю
судом з тих підстав, що за час шлюбу
його цінність істотно збільшилася
внаслідок трудових або грошових затрат
другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу
включається загальне майно подружжя
наявне у нього на час розгляду справи,
та те, що знаходиться у третіх осіб (ч. 4
ст. 65 СК України).

Поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами,
встановленими ст. ст. 69-72 СК України та
ст. 372 ЦК України.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 372 ЦК
України у разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. У разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Вирішуючи питання про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду (п. 25 Постанови Пленуму Верховного
Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя».

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України (ч. 4 ст. 71 Сімейного
Кодексу України).

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦПК)
та попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

З огляду на викладене та враховуючи, що
відповідачем згоди на отримання від
позивача грошової компенсації за
належну йому 1/2 частину гаража від
позивача не надано, позивачем
попередньо не внесено відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду, позивач з позовом про припинення
права відповідача на частку у
спільному майні (ст. 365 ЦК України) не
звернулася, відповідно ж до ч. 1 ст. 11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі, колегія суддів
вважає доводи представника позивача
щодо наявності законних підстав для
виділення гаража в натурі позивачу з
визнанням за нею права власності на
гараж та стягнення з неї на користь
відповідача компенсацію 1/2 частини
вартості гаража в сумі 3860,50 грн. такими,
що суперечать вказаним матеріальним
нормам.

Не заслуговують на увагу доводи
представника позивача про те, що судом
першої інстанції не взято до уваги
право сторін на набуття права
власності на спірне майно за
набувальною давністю, оскільки
відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років або рухомим
майном - протягом п'яти років, набуває
право власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

В даному ж випадку право спільної
сумісної власності сторін на спірний
гараж виникло на підставі вищевказаних
правових норм. До того ж позивачем не
ставилося питання про визнання права
власності за набувальною давністю на
спірний гараж.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду підлягає
скасуванню, з ухваленням відповідно до
п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, нового
рішення про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_2, а саме поділу
спільно нажитого майна - гаражу НОМЕР_1
блоку № 1 в гаражно-будівельному
кооперативі «Мотор» в м. Кривому Розі
між позивачем та ОСОБА_4 та визнання за
ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за кожним, право
власності на 1/2 частину гаража НОМЕР_1
блоку № 1 в гаражно-будівельному
кооперативі «Мотор» в м. Кривому Розі,
а також про відмову у задоволенні
іншої частини позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_4
підлягають стягненню на користь
ОСОБА_2 витрати по сплаті судового
збору за розгляд справи у судах першої
та апеляційної інстанцій в сумі 243 грн.
20 коп., витрати на проведення
експертизи в сумі 450,00 грн. та 30,00 грн.
витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи, а також
на користь держави судовий збір в сумі
122 грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313,
314-316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в
інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернівського районного суду м.
Кривого Рогу від 13 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

Поділити спільно нажите майно - гараж
НОМЕР_1 блоку № 1 в
гаражно-будівельному кооперативі
«Мотор» в м. Кривому Розі між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4, за кожним,
право власності на 1/2 частину гаража
НОМЕР_1 блоку № 1 в
гаражно-будівельному кооперативі
«Мотор» в м. Кривому Розі.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
витрати по сплаті судового збору за
розгляд справи у судах першої та
апеляційної інстанцій в сумі 243 грн. 20
коп., витрати на проведення експертизи
в сумі 450,00 грн. та 30,00 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави
судовий збір в сумі 122 грн. 20 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: