Єдиний унікальний номер 269/4964/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/3719/2014
головуючий в I інстанції Любченко С.Д.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
____________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем У К Р А Ї Н И

18 квітня 2014 року апеляційний суд
Донецької області в складі:

Головуючого судді
Никифоряка Л.П.

Суддів
Супрун М.Ю., Жарової Ю.І.

при секретарі судового засідання
Руденко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку цивільну справу
за позовом публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості, у якій подано
апеляційну скаргу публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Совєтського районного суду м. Макіївки
Донецької області від 20 березня 2014
року, -

В С Т А Н О В И В:

02 жовтня 2013 року публічне акціонерне
товариство Комерційний банк
«Приватбанк» /надалі Банк/ звернулося в
суд з позовом до ОСОБА_1 з вимогами про
стягнення з останнього заборгованості
за кредитним договором від 14 липня 2005
року через неналежне виконання
зобов'язань за договором у сумі 34481,22
грн. що утворилася станом на 09 вересня
2013 року.

Рішенням Совєтського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 20
березня 2014 року в позові Банку
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник Банку
просив рішення скасувати та ухвалити
нове яким позов задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права
та неповне з'ясування обставин, що
мають значення для справи, зокрема, на
думку заявника, суд не взяв до уваги
того, що строк дії кредитного договору
не сплив, оскільки відповідно до Умов і
правил надання банківських послуг, які
складають кредитний договір строк дії
договору автоматично лонгується якщо
жодна із сторін договору не
проінформує іншу про припинення
договору. Та суд не врахував порядку
обчислення строку позовної давності та
строку протягом якого Банк має право
вимоги до позичальника.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника Банку, за відсутності
відповідача повідомленого про час та
місце судового розгляду належним чином
про що свідчить наявна в матеріалах
справи телефонограма, дослідивши
матеріали справи та перевіривши
наведені у скарзі доводи, апеляційний
суд вважає, що апеляційну скаргу слід
відхилити за наступних підстав.

Суд першої інстанції відмовив в позові,
виходячи з того, що договір кредиту,
який складав собою письмову заяву
позичальника від 14 липня 2005 року
/надалі Заява позичальника/ та Умови і
правила надання банківських послуг
/надалі Умови і правила/ укладенні між
Банком та ОСОБА_1 на суму 5000,00 грн., на
строк дії кредитного ліміту до строку
дії картки, червня 2008 року, із сплатою
відсотків у розмірі 3% на місяць,
відповідають вимогам матеріального
права та мало місце неналежне
виконання позичальником взятих на себе
за договором зобов'язань, у зв'язку з
чим виникла заборгованість у розмірі
що визначена Банком в розрахунку, з
яким суд погодився, та суд

відмовив в задоволенні позову через
пропуск позивачем строків позовної
давності.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги,
апеляційний суд визнає, що суд першої
інстанції повно з'ясував обставини у
справі, дотримався норм процесуального
права та правильно застосував норми
матеріального права.

Правовідносини з приводу надання
кредиту регулюються Цивільним
кодексом України та Законом України
«Про банки та банківську діяльність» №
2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року /надалі
Закон № 2121-ІІІ/ відповідно до статті 2
якого банківським кредитом визнається
будь-яке зобов'язання банку надати
певну суму грошей, в обмін на
зобов'язання боржника щодо повернення
заборгованої суми, а також на
зобов'язання сплати процентів та інших
зборів з такої суми.

Та правовою формою щодо оформлення
відносин сторін є кредитний договір, та
відповідно до положень частини 1 статті
1054 ЦК України за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Та за загальним правилом договірне
зобов'язання повинне виконуватись
відповідно до тих умов, які сторони
визначили при укладенні договору.

Отже відповідно до дійсного змісту
наведених норм, кредитний договір
обов'язково має укладатись у письмовій
формі (стаття 1055 ЦК) та набирає чинності
з моменту, коли сторони в належній
формі досягли згоди з усіх його
істотних умов /ч.1 ст. 638 ЦК України/ та
істотними умовами кредитного договору
є предмет, строк повернення та його
ціна /розмір процентів/.

Відповідно до наявної у справі
спільної письмової Заяви позичальника
та Банку за підписами обох сторін /а.с. 6/
сторони погодили умови щодо розміру
коштів, що можуть бути отримані в
кредит, строку їх повернення, який
зумовлений строком дії картки по
червень 2008 року, також дійшли згоди
щодо процентної ставки на рівні 3% в
місяць на залишок заборгованості,
разом з тим, зазначена заява містить
положення відповідно до якого заявник
ОСОБА_1 давав згоду на те, що дана заява
позичальника від 14 липня 2005 року разом
із Умовами і правилами становлять між
сторонами договір про надання
банківських послуг щодо кредитування
/Кредитний договір/.

Отже з огляду на викладене, висновки
суду першої інстанції про наявність
між сторонами Кредитного договору
узгоджуються із положеннями наведених
норм та підтверджуються наявними у
справі письмовими доказами, зокрема
відповідач не оспорював тієї обставини
що він відповідно до Кредитного
договору отримав платіжну кредитну
картку строком дії до «06/08» з кредитним
лімітом в розмірі 5000,00грн. на рахунку,
що був відкритий 14 липня 2005 року.

У той же час, із наявного у справі
розрахунку заборгованості за
Кредитним договором здійсненого
станом на 09 вересня 2013 року /а.с. 5/
вбачається, що позичальник отримав
кошти в кредит в розмірі 4944,00 грн. та
дана обставина фактично сторонами не
оспорювалася.

Отже позичальник отримав кошти в
кредит, які в межах визначеного строку
не повернув та кредит не погасив, з
огляду на що, утворилася
заборгованість та встановлені
підстави які вказують на
обґрунтованість вимог Банку.

Разом з тим, узгоджуються із фактичним
обставинами справи висновки суду про
порушення Банком строків позовної
давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(частина четверта статті 267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що
Кредитний договір укладено 14 липня 2005
року, позичальник у відповідності до
Кредитного договору порушення строків
повернення кредиту та сплати процентів
почав допускати з 31 серпня 2008 року,
оскільки із наданих письмових доказів
вбачається що позичальник фактично
умов Кредитного договору не виконував
з цього часу та здійснив одне погашення
в межах визначеного договором строку 17
травня 2006 року, та зобов'язаний був
повернути кредит протягом дії
Кредитного договору, який згідно
пункту 9.12 Умов діє протягом 12 місяців з
моменту підписання, та може
автоматично пролонгуватися на такий
самий строк, та обумовлений датою
закінчення Кредитної картки, та Банк
відповідно до встановлених обставин, у
зв'язку з невиконанням умов кредитного
договору, звернувся до суду про
стягнення заборгованості тільки 02
жовтня 2013 року тобто використав своє
право за межами строків позовної
давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України
перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (частина перша статті
261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності
співпадає з моментом виникнення у
зацікавленої сторони права на позов,
тобто можливості реалізувати своє
право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежа.

Апеляційний суд виходить з того, що
порушення прав Банку було здійснено
починаючи з 31 серпня 2005 року та по
закінченні строку дії картки червень
2008 року Банк отримав право вимоги до
позичальника, та не підтверджено
обставин щодо випуску Банком картки з
новим строком дії.

Отже відповідно до положень частини 3
статті 267 ЦК України сплив строку
позовної давності є підставою для
відмови в позові.

Та суд встановив, що строк для
звернення з позовом пропущено Банком
без поважної причини, врахувавши що
чинним законодавством статтею 257
Цивільного кодексу України
передбачено, що загальна позовна
давність встановлюється тривалістю у
три роки, та правовідносини щодо
стягнення заборгованості за кредитним
договором охоплюються дією саме цієї
статті.

Стосовно встановлених у справі
обставин, позивач звернувся до суду з
вимогою про захист свого права за
межами строку передбаченого наведеною
вище статтею, оскільки право на
отримання відшкодування у позивача
виникло з червня 2008 року в момент
закінчення строку дії картки, а позов
подано 02 жовтня 2013 року, та позивачем не
наведено жодних підстав в
підтвердження того, що строк звернення
до суду пропущено з поважних причин.

Отже, враховуючи дійсний зміст
наведених норм, суд може застосувати
наслідки спливу позовної давності
передбачені статтею 267 ЦК України та
відмовити у позові з цих підстав,
встановивши, що позивачем Банком строк
для звернення з позовом пропущено без
поважної причини, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення судом рішення, при цьому
судом враховано, що відповідач ОСОБА_1
під час розгляду в суді першої
інстанції в заяві від 16 січня 2014 року
просив про застосування строків
позовної давності та про відмову в
позові з цих підстав.

Таким чином, Банк на який покладено
обов'язок доказування тих обставин, на
які він посилався як на підставу своїх
вимог, в судовому засіданні не
підтвердив належними та допустимими
доказами обставини щодо звернення до
суду в межах визначених законодавством
строків чи поважності причин через які
цей строк пропущено, також Банком не
надано доказів з приводу звернення в
межах трьохрічного строку з вимогами
до ОСОБА_1, а відповідно до ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

У зв'язку з наведеним висновки суду про
відмову в позові ґрунтуються на нормах
матеріального права, та узгоджуються
із фактичними обставинами у справі, що
у відповідності до статті 308 ЦПК
України має своїм наслідком залишення
рішення суду першої інстанції без змін,
як такого що відповідає вимогам про
законність та обґрунтованість.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Совєтського районного
суду м. Макіївки Донецької області від
20 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з моменту набрання
законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: