Провадження № 2/0202/657/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 квітня 2014 року
Індустріальний районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Зосименко С.Г.

при секретарі
Котула А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
оспорювання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом про оспорювання батьківства
посилаючись на те, що він перебував у
зареєстрованому шлюбі з відповідачкою
з 28.04.2012 року. Шлюб було розірвано 28.10.2013
року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син
ОСОБА_3. Батьком дитини був зазначений
позивач. Зараз вважає, що він не
являється батьком дитини, оскільки
дитина була зачата у період з 20.12.2011
року до 20.01.2012 року, коли фактично
шлюбні відносини між сторонами були
відсутні. Крім того, відповідачка сама
підтвердила, що він не є біологічним
батьком дитини. Тому просив виключити
запис про його батьківство із актового
запису № 1084 від 09 жовтня 2012 року
Індустріального відділу державної
реєстрації актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції в
Дніпропетровській області ОСОБА_3.

Позивач у судовому засіданні підтримав
свої вимоги і просив задовольнити.

Відповідачка у судове засідання
з'явилася. Позовні вимоги визнав. Суду
пояснила, що позивач не є біологічним
батьком дитини. З біологічним батьком
дитини вона стосунків не підтримує.
Хоче отримати статус матері-одиночки.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що шлюб між
сторонами був зареєстрований 28 квітня
2012 року, що підтверджується Свідоцтвом
про шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 від шлюбу
народився син - ОСОБА_3, про що свідчить
Свідоцтво про народження. Шлюб було
розірвано згідно рішення
Індустріального районного суду м.
Дніпропетровська від 28 жовтня 2013 року.
З даного рішення суду вбачається, що
сторони від подружнього життя мають
неповнолітню дитину - ОСОБА_3. Саме про
це в своєму позові про розірвання шлюбу
зазначав позивач та це встановлено
рішенням суду. Позивач не надав суду
доказів того, що у період ймовірного
зачаття дитини з 20.12.2011 року до 20.01.2012
року сторони не підтримували інтимні
стосунки. В якості доказу відсутності
біологічного споріднення між ним та
дитиною позивач надав суду Акт
висновку про біологічне батьківство
від 26.10.2013 року, відповідно до якого
біологічне батьківство ОСОБА_1 у
відношенні до ОСОБА_3 виключено. З
даного Акту вбачається, що зразки ДНК,
при аналізі яких були отримані
вищезазначені дані, не були відібрані
у відповідності з встановленою
процедурою для пред'явлення
результатів аналізу у судові
інстанції, у зв'язку із чим результати
проведених аналізів не можуть мати
силу при судовому розгляді, а надані
виключно для особистої інформації. У
судовому засіданні позивач відмовився
від проведення судово-генетичної
експертизи для встановлення наявності
або відсутності кровного споріднення
між ним та ОСОБА_3, 2012 року народження.

У відповідності до п. 9 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 3 від
15.05.2006 року «Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів»
питання щодо походження дитини суд
вирішує на підставі будь-яких доказів
про це. Висновки експертизи, в тому
числі судово-генетичної, необхідно
оцінювати з урахуванням положень ст. 212
ЦПК, згідно якої жодний доказ не має
для суду наперед установленого
значення, він оцінює докази в їх
сукупності, а результати оцінки
відображає в рішенні з наведення
мотивів їх прийняття чи відхилення. У
разі коли ухилення сторони у справі
зазначеної категорії в участі в
експертизі або від подання необхідних
матеріалів, документів тощо
унеможливлює її проведення, суд
відповідно до ст. 146 ЦПК може визнати
факт, для з'ясування якого її було
призначено, або відмовити в його
визнанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, суд
приходить до висновку що позивач не
надав доказів відсутності кровного
споріднення між ним та ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2 і позовні вимоги
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 136 СК України, п. п. 9,
11 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 3 від 15.05.2006 року «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України ри розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів», ст. ст. 3, 7, 10, 11, 14,
57, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
суд першої інстанції шляхом подачі в 10 -
денний строк з дня проголошення
рішення апеляційної скарги.

Суддя
С.Г. Зосименко