АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 214/4489/13-ц
Провадження 22ц/774/711/К/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Ляховської І.Є.,
Михайлів Л.В.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: відповідача ОСОБА_2, його
представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4
та представника позивача ОСОБА_2
ОСОБА_16,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення
Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 18 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_7 до
ОСОБА_2 про відшкодування витрат,
понесених добросовісним набувачем на
придбання нерухомого майна,-

В С Т А Н
О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7
звернулися до суду з позовом до ОСОБА_2
та просили суд стягнути з відповідача
на їх користь 237 748 грн. у рахунок
відшкодування витрат, понесених
добросовісними набувачами на
придбання нерухомого майна - квартири
АДРЕСА_1 та 15 000 грн. у відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 зазначили, що згідно договору
купівлі-продажу від 04.06.2008 року
відповідач ОСОБА_2 продав, а позивачі
купили вказану вище квартиру за 237 748
грн., що по курсу НБУ на той час складало
49 000 доларів США. Рішенням
Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 04.11.2011 року за
віндикаційним позовом ОСОБА_8
зазначена вище квартира була
витребувана у позивачів з їх подальшим
виселенням без надання іншого
житлового приміщення з тих підстав, що
спірна квартира вибула із користування
ОСОБА_8 з незалежних від неї обставин,
без її відома та волевиявлення.
Позивачі, вважаючи себе добросовісними
набувачами квартири АДРЕСА_1, просили
суд стягнути її вартість з відповідача
ОСОБА_2, який їм цю квартиру продав.

Рішенням Саксаганського районного
суду м.Кривого Рогу від 18 грудня 2013
року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в
рівних частинах кожному витрати,
понесені на придбання квартири АДРЕСА_1
в сумі 237 748 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на
користь позивачів ОСОБА_4 та ОСОБА_7
судові витрати у сумі 2527 грн. 23 коп.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить скасувати рішення суду
першої інстанції та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову.

Зокрема, апелянт посилається на те, що
суд не взяв до уваги, що в обґрунтування
свого позову позивачі посилалися на ч.1
ст. 1167 та ч.1 ст. 1192 ЦК України, в той час
як відповідачем своїми діями не
спричинено жодної шкоди їх правам чи
інтересам.

Суд, на думку апелянта, не дав належної
правової оцінки вироку Саксаганського
районного суду м. Кривого Рогу від
27.10.2008 року у відношенні ОСОБА_9, яка
була визнана винною в тому, що із
використанням підробної довіреності
08.02.2005 року уклала правочин
купівлі-продажу спірної квартири, який
надалі був визнаний судом недійсним.

Суд не взяв до уваги рішення
Саксаганського районного суду м.
Кривого Рогу від 20.11.2009 року, яким було
визнано недійсним договір
купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_8,
від імені якої діяла ОСОБА_9, та ОСОБА_10
та залишив поза увагою, що договір
купівлі-продажу, укладений між
відповідачем та позивачами по справі,
не було визнано недійсним.

Апелянт ОСОБА_2 зазначив, що висновок
суду першої інстанції про те, що
договір купівлі- продажу квартири,
укладений між ним та позивачами по
справі, фактично є недійсним,
надуманим, необгрунтованим та
незаконним, оскільки правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Суд, зазначивши, що не потрібно
визнавати недійсними всі наступні
укладені правочини, не врахував вимоги
ч.2 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої,
якщо у зв'язку із вчиненням недійсного
правочину другій стороні або третій
особі завдано збитків та моральної
шкоди, вони підлягають відшкодуванню
винною стороною, якою не може бути
відповідач ОСОБА_2, оскільки у разі
задоволення віндикаційного позову суд
повинен вирішити питання про
відшкодування добросовісному
набувачеві понесених ним витрат на
придбання майна. Такі витрати має бути
стягнено зі сторони, яка отримала кошти
за недійсним правочином, або з особи,
яка є винною в недійсності правочину.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 04.06.2008 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Криворізького нотаріального округу
ОСОБА_11, відповідач ОСОБА_2 продав, а
позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 купили
квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Згідно копії витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно
№19110730 від 06.06.2008 року вказана квартира
належить на праві приватної спільної
часткової власності по ? частині
кожному позивачам ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 20.11.2009 року
визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений 08 лютого 2005 року між ОСОБА_12,
від імені якої за довіреністю діяла
ОСОБА_13, та ОСОБА_10.

Вироком Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу від 27.10.2008 року ОСОБА_13
визнано винною у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст.
190 КК України. На підставі ст.75 КК
України ОСОБА_13 звільнити від
відбування покарання в частині
позбавлення волі з випробувальним
терміном на 2 роки. Позов ОСОБА_8
задоволено, стягнуто з ОСОБА_13 на її
користь 52950 грн. в рахунок
відшкодування матеріальних збитків.

Рішенням Саксаганського районного
суду м. Кривого Рогу від 04.11.2011 року
витребувано у ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_7 на
користь ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 та
виселено зазначених осіб і ОСОБА_15,
ІНФОРМАЦІЯ_1, без надання іншого
житлового помешкання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4
та ОСОБА_7 посилалися на те, що вони є
добросовісними набувачами спірної
квартири, у зв'язку з чим, на підставі
положень ст.216 ЦК України, для них
передбачено компенсацію витрат,
понесених на придбання квартири.

Задовольняючи частково позовні
вимоги та стягуючи з відповідача на
користь позивачів вартість спірної
квартири, суд першої інстанції виходив
з того, що позивачі є її добросовісними
набувачами, тому відшкодуванню
підлягає фактична вартість квартири,
яку сплатили позивачі відповідачу
ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду першої інстанції
з огляду на наступне.

Статтею 41 Конституції України
визначено, що ніхто не може бути
протиправно позбавлений права
власності. Право приватної власності є
непорушним.

Згідно з положеннями ст. 321 ЦК України,
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні. Особа може бути позбавлена
права власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава
забезпечує рівний захист прав усіх
суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності; волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом; правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

За змістом ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна
із сторін зобов'язана повернути другій
стороні у натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення,
зокрема тоді, коли одержане полягає у
користуванні майном, виконаній роботі,
наданій послузі, - відшкодувати
вартість того, що одержано, за цінами,
які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням
недійсного правочину другій стороні
або третій особі завдано збитків та
моральної шкоди, вони підлягають
відшкодуванню винною стороною.

Як роз'яснено у п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року,
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216
ЦК не може застосовуватись як
підстава позову про повернення
майна, переданого на виконання
недійсного правочину, яке було
відчужене третій особі. Не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину,
шляхом подання віндикаційного позову,
зокрема від добросовісного набувача-
з підстав, передбачених частиною
першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини п'ятої статті 12
ЦК добросовісність набувача
презюмується.

Якщо судом буде встановлено, що
набувач знав чи міг знати про наявність
перешкод до вчинення правочину, в
тому числі й те, що продавець не мав
права відчужувати майно, це може
свідчити про недобросовісність
набувача і є підставою для
задоволення позову про витребування у
нього майна.

Положеннями статті 661 ЦК України
передбачено, що у разі вилучення за
рішенням суду товару у покупця на
користь третьої особи на підставах, що
виникли до продажу товару, продавець
має відшкодувати покупцеві завдані
йому збитки, якщо покупець не знав або
не міг знати про наявність цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
вироком Саксаганського районного суду
м. Кривого Рогу від 27.10.2008 року ОСОБА_13
визнано винною у вчиненні злочинів,
передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст.
190 КК України, а саме - 08.02.2005 року вона,
знаючи, що її мати ОСОБА_8 перебуває за
межами країни, шляхом обману
заволоділа її квартирою, яку потім
продала ОСОБА_10 До винесення судом
вироку по кримінальній справі за
обвинуваченням ОСОБА_13 у вчиненні
злочинів, передбачених ч. 3 ст. 358, ч. 3 ст.
185, ч. 3 ст. 190 КК України, відповідач
ОСОБА_2 04.06.2008 року уклав з позивачами
договір купівлі-продажу спірної
квартири.

Рішенням Саксаганського
районного суду м.Кривого Рогу від 20.11.2009
року визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладений між ОСОБА_8, від імені якої по
довіреності діяла ОСОБА_13, та ОСОБА_10

Рішенням Саксаганського районного
суду м.Кривого Рогу від 04.11.2011 року,
залишеним без змін судами апеляційної
та касаційної інстанцій, витребувано у
ОСОБА_4, ОСОБА_14, ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 та виселено
зазначених осіб і ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_1,
без надання іншого житлового
помешкання.

З вищенаведеного випливає, що, у
зв'язку з визнанням недійсним договору
купівлі-продажу спірної квартири,
укладеного між ОСОБА_13 та ОСОБА_10, не
підлягає визнанню недійсним наступний
правочин щодо відчуження цього
нерухомого майна, який був вчинений
після недійсного правочину. Тобто
законодавство не передбачає
необхідності визнавати недійсним
договір купівлі-продажу квартири,
укладений між відповідачем ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 і ОСОБА_7

На підставі викладених вище норм
закону, у позивачів виникло право
вимоги до відповідача про
відшкодування їм, як добросовісним
набувачам, вартості спірної квартири.

У зв'язку з чим, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про наявність
правових підстав для задоволення
позову.

Доводи апеляційної скарги щодо того, що
договір купівлі-продажу, укладений між
відповідачем та позивачами по справі,
не було визнано недійсним не можуть
бути взяті до уваги з вищенаведених
підстав.

Посилання апелянта ОСОБА_2 на те, що
висновок суду першої інстанції, що
договір купівлі- продажу квартири,
укладений між ним та позивачами по
справі, фактично є недійсним,
надуманим, необгрунтованим та
незаконним, оскільки правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду, а також щодо того, що
відповідач ОСОБА_2 не є винною особою,
до якої слід пред'являти даний позов, не
ґрунтуються на законі та
спростовуються роз'ясненнями,
викладеними у п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» № 9
від 06 листопада 2009 року, згідно яких не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

За таких обставин, колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відповідача відхилити, рішення суду, як
таке, що відповідає вимогам норм
матеріального та процесуального права,
на підставі ст.308 ЦПК України залишити
без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 316
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Саксаганського районного суду
м.Кривого Рогу від 18 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: