Справа № 134/121/14-ц Провадження №
22-ц/772/1322/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Зарічанський В. Г.Категорія:
32Доповідач: Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Сопруна В.В., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника відповідача
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за апеляційною скаргою Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові

на рішення Крижопільського районного
суду Вінницької області від 7 березня
2014 року у цивільній справі за позовом
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові до
ОСОБА_4 про відшкодування шкоди в
порядку регресу, -

В с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові
звернулося в суд з позовом до ОСОБА_4
про відшкодування шкоди в порядку
регресу в сумі 24 743,94 гр.

Рішенням Крижопільського районного
суду Вінницької області від 7 березня
2014 року в задоволенні позову
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Львові до
ОСОБА_4 про відшкодування шкоди в
порядку регресу, відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові просить
скасувати рішення суду і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги.

Зазначив, що рішення суду вважає
незаконним через неповно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи; судом порушено і неправильно
застосовано норм матеріального права,
застосовано закон, який не поширюється
на ці правовідносини.

Представник позивача, будучи належним
чином повідомленим про час і місце
розгляду справи, у судове засідання не
з'явився. У поданій апеляційній скарзі
просив розглянути справу у його
відсутності.

В судовому засіданні представник
відповідача заперечив апеляційну
скаргу, вважає, що суд першої інстанції
прийняв правильне рішення, яке просить
залишити без змін, а апеляційну скаргу
відхилити.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення,
дослідивши матеріали цивільної справи,
прийшла до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення за
таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
9 квітня 2004 року о 13.30 год. дня водій
ОСОБА_5, керуючи автомобілем ГАЗ-52
державний номерний знак НОМЕР_2,
допустив порушення Правил дорожнього
руху в Україні, внаслідок чого скоїв
наїзд на пішохода ОСОБА_6, від чого
наступила смерть потерпілої (а. с. 9, 10-15).

Вироком Залізничного районного суду м.
Львова від 16 червня 2004 року ОСОБА_5
визнано винним у скоєнні злочину,
передбаченого ст. 286 ч. 2 КК України і
обрано покарання у вигляді 5 років
позбавлення волі з позбавленням права
керувати транспортними засобами на три
роки із застосування ст. 75 КК України,
звільнивши його від відбування
основного покарання з випробувальним
строком на 3 роки (а. с. 20).

Автомобіль ГАЗ-52 д.н.з. НОМЕР_2 належить
ОСОБА_7, який на підставі договору
оренди автомобіля від 1 квітня 2002 року
надав в оренду терміном на три роки ПП
«ОСОБА_4» (а. с. 16, 17).

Оскільки ОСОБА_6 померла внаслідок
нещасного випадку на виробництві її
сім'ї та утриманцям призначено й
виплачено за період з 1 грудня 2010 року
по 1 вересня 2013 року щомісячні страхові
виплати по втраті годувальника в сумі 24
619,86 гр. і сплачено за послуги банку в
сумі 124,08 гр., а всього суму 24 743,94 гр. (а. с.
5).

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
особи або юридичної особи, а також
шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Такі норми матеріального закону
регулюють правовідносини щодо
відшкодування шкоди та передбачають
право регресу особи в разі, якщо вона
відшкодувала потерпілому шкоду,
заподіяну іншою особою за наявності
деліктних правовідносин між нею й
потерпілою особою.

Правовідносини щодо різного виду
страхування регулюються главою 67
Цивільного кодексу України, яка
містить статті 979-999.

Предметом договору страхування згідно
вимог статті 980 ЦК України можуть бути
майнові інтереси, які не суперечать
закону і пов'язані з: життям, здоров'ям,
працездатністю та пенсійним
забезпеченням (особисте страхування);
володіння, користування і
розпоряджання майном (майнове
страхування); відшкодування шкоди,
завданої страхувальником (страхування
відповідальності).

За правилами статті 993 ЦК України до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Виходячи із таких вимог матеріального
закону, страховик має право вимоги до
особи, відповідальної за завдані
збитки, лише у випадку виплати
страхового відшкодування за договором
майнового страхування, а у випадку
проведення страхових виплат за
договором особистого страхування
(життя, здоров'я, працездатності,
пенсійного забезпечення) страховик не
має права вимоги до особи,
відповідальної за заподіяння шкоди.

Статтею 999 ЦК України визначено, що
законом може бути встановлений
обов'язок фізичної або юридичної особи
бути страхувальником життя, здоров'я,
майна або відповідальності перед
іншими особами за свій рахунок чи за
рахунок заінтересованої особи
(обов'язкове страхування) До відносин,
що випливають із обов'язкового
страхування, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
актами цивільного законодавства.

Таким законом, який встановлює
обов'язкове страхування являється
Закон України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності».

В преамбулі цього Закону вказано, що
страхування від нещасного випадку є
самостійним видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, за допомогою
якого здійснюється соціальний захист,
охорона життя та здоров'я громадян у
процесі їх трудової діяльності.

Відповідно до частин 4 і 5 статті 6 цього
Закону суб'єктом страхування є
страховик - Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, а об'єктом страхування
від нещасного випадку є життя
застрахованого, його здоров'я та
працездатність.

Отже, страхування від нещасного
випадку є обов'язковим особистим
страхуванням.

Дія Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» поширюється виключно
на застрахованих осіб, страхувальника
й страховика.

Цей Закон та інші норми матеріального
права не передбачають відносин Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України як страховика з
іншими особами, відповідальними за
шкоду, заподіяну життю та здоров'ю
застрахованої особи, а тому до таких
правовідносин застосовуються загальні
положення цивільного законодавства
щодо страхування, а саме статті 993, 999 ЦК
України.

Таким чином, проведення відділенням
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань всіх
страхових виплат являється виконанням
його обов'язку і тому така виплата не є
шкодою в розумінні статті 1166 ЦК
України, а відділення Фонду не є тією
особою, яка відшкодувала шкоду, завдану
іншою особою, у зв'язку з цим не набуває
права зворотної вимоги до винної особи
на підставі частини 1 статті 1191 ЦК
України.

За таких обставин суд першої інстанції
прийшов до вірного висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Львові
відхилити.

Рішення Крижопільського районного
суду Вінницької області від 7 березня
2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий: /підпис/
М.В. Матківська

Судді: /підпис/
В.В. Сопрун

/підпис/
Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом:

Суддя:
М.В. Матківська