АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3581/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шестакова З. С. Доповідач - Міхеєва
В.Ю. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої
В.Ю.

суддів Ремеза В.А.,
Калиновського А.Б.

при секретарі
Бондаренко В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21 лютого 2014 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Управління
комунального майна Нікопольської
міської ради, ОСОБА_2 про визнання
розпорядження органу приватизації та
свідоцтва про право власності на житло
недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся
із зазначеним позовом та, посилаючись
на поважність пропуску строку позовної
давності, просив суд визнати
незаконним розпорядження органу
приватизації від 05 січня 1999 року № 5052,
визнати недійсним свідоцтво про право
власності на житло від 05 січня 1999 року,
видане Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням
згідно розпорядження від 05 січня 1999
року № 5052, на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_3 були задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 21 лютого
2014 року та ухвалити нове рішення, яким
відмовити в вимогах позовної заяви у
повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду - залишенню без змін з наступних
підстав.

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» (далі -
Закон) наймачі квартир (будинків)
державного житлового фонду та члени їх
сімей, які постійно проживають у
квартирі разом із наймачем або за якими
зберігається право на житло, мають
право на приватизацію займаних квартир
шляхом передачі їм цих квартир в
спільну сумісну або часткову власність
за письмовою згодою всіх повнолітніх
членів сім'ї, які постійно мешкають у
даній квартирі, в тому числі тимчасово
відсутніх, за якими зберігається право
на житло, на підставі рішення
відповідного органу приватизації, з
обов'язковим визначенням
уповноваженого власника квартири
(будинку), житлового приміщення у
гуртожитку.

Згідно з Положенням про порядок
передачі квартир (будинків) у власність
громадян (п.п.20,21), затвердженого
Наказом Державного комітету України по
житлово-комунальному господарству № 56
від 05 вересня 1992 року, при оформленні
заяви на приватизацію квартири
(будинку) громадянин бере на
підприємстві, що обслуговує жилий
будинок, довідку про склад сім'ї та
займані приміщення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з тих
обставин, що на момент приватизації у
квартирі АДРЕСА_1 був зареєстрований та
проживав один позивач ОСОБА_3, оскільки
його дружина ОСОБА_4 та неповнолітня на
той час дочка ОСОБА_2 з 04 вересня 1997 року
були зняті з реєстраційного обліку за
зазначеною адресою у зв'язку з вибуттям
на АДРЕСА_2, де згідно довідки ТОВ
«Комунальник-Нікополь» № 10409 від 16
листопада 2012 року та картки прописки
за формою-А з 09 вересня 1997 року мешкали
та були зареєстровані.

Оскільки у довідку про склад сім'ї
наймача квартири від 14 грудня 1998 року,
на підставі якої було видано свідоцтво
про право власності на житло від 05
січня 1999 року, житловою організацією
безпідставно було внесено відомості
про дочку наймача ОСОБА_2, суд дійшов
висновку про незаконність
розпорядження органу приватизації №
5052 від 05 січня 1999 року про передачу
ОСОБА_3 квартири в приватну спільну
власність, та як наслідок, визнав
недійсним свідоцтво про право
власності на житло.

З рішенням суду колегія суддів
погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
позивач ОСОБА_3 разом зі своєю сім'єю:
дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_2 з 09
січня 1996 року були зареєстровані в
квартирі АДРЕСА_1. При цьому, дочка
ОСОБА_2 була вписана в картку прописки
за формою-А матері ОСОБА_4 (а.с.31,32).

Згідно довідки ОСББ
«Злагода» № 345 від 08 жовтня 2012 року
ОСОБА_4 разом з дочкою ОСОБА_2 04 вересня
1997 року зняті з реєстраційного обліку в
квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9).

Факт реєстрації та
проживання ОСОБА_2 з 09 вересня 1997 року
за адресою: АДРЕСА_2 разом з матір'ю
ОСОБА_4 підтверджується копією довідки
№ 394 від 06 червня 2011 року КП «ЖЕК-3» м.
Нікополь та довідкою ТОВ
«Комунальник-Нікополь» № 10409 від 16
листопада 2012 року (а.с.11,29). Зазначені
обставини підтвердили свідки ОСОБА_7
та ОСОБА_4, яка також підтвердила, що
оформленням документів для
приватизації займалася вона особисто,
позивач підписав тільки заяву на
приватизацію та замовлення на
інвентаризацію квартири, усі інші
документи підписувала та отримувала
вона.

З картки прописки за формою-А
убачається, що ОСОБА_4 вибула з місця
реєстрації: АДРЕСА_1 та прибула на місце
проживання за адресою: АДРЕСА_2 разом з
дитиною до 16-річного віку - донькою
ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та були
зареєстровані за вказаною адресою 09
вересня 1997 року (а.с.30).

У заяві ОСОБА_3 від 14 грудня 1998 року на
ім'я керівника органу приватизації про
оформлення передачі у приватну
власність квартири за адресою АДРЕСА_1,
у відповідній графі інші члени сім'ї
не зазначалися (а.с.12).

У своїй заяві від 14 грудня 1998 року про
надання згоди на приватизацію квартири
чоловіком ОСОБА_3, ОСОБА_4 також не
зазначала про участь у приватизації
дочки (а.с.13).

Виходячи з аналізу змісту Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» у поєднанні з нормами
ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК
України місцем постійного проживання
особи є жиле приміщення, в якому особа
постійно проживає, має передбачені ст.
64 ЖК України права користування цим
приміщенням і на яке за особою
зберігається це право і при тимчасовій
відсутності, а відтак і право на
приватизацію разом з іншими членами
сім'ї.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57; ч.1 ст. 60
ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Доказів на підтвердження
проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі
на час приватизації суду не надано,
тому суд першої інстанції на підставі
матеріалів справи та пояснень свідків,
яким надав належну оцінку, визнав
доведеним, що з 09 вересня 1997 року ОСОБА_2
була зареєстрована та проживала за
адресою: АДРЕСА_2 та безпідставно була
включена до складу сім'ї ОСОБА_3 у
довідці житлово-експлуатаційного
об'єднання від 14 грудня 1998 року, на
підставі якої було видано
розпорядження органу приватизації №
5052 від 05 січня 1999 року та Свідоцтво про
право власності на житло від 05 січня 1999
року (а.с.6,14,15).

Доводи апеляційної скарги що суд,
встановивши, що приватизація спірної
квартири відбулася з порушенням, не
виніс окрему ухвалу в адресу
відповідних осіб чи органів для
усунення причин та умов, що сприяли
допущенню таких порушень, не є
підставою для скасування рішення суду,
яке є по суті правильним.

Колегія суддів зазначає, що
виходячи з встановлених обставин, суд
першої інстанції обґрунтовано поновив
позивачу строк позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст. 71, 76
ЦК Української РСР, які діяли на час
приватизації квартири, загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки.

Перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.

З 01 січня 2004 року набрав чинності ЦК
України, положеннями ст.257, ч.1 ст. 261
якого встановлена загальна позовна
давність тривалістю у три роки, перебіг
якої починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Вважаючи себе одноособовим
власником квартири, про порушення
свого права та включення до свідоцтва
про право власності на житло крім нього
і ОСОБА_2 позивач дізнався у червні 2011
року, коли на підставі заочного рішення
Нікопольського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 18 січня
2011 року, яким було вселено ОСОБА_2 у
спірну квартиру як співвласницю та
визначено порядок користування
квартирою, державною виконавчою
службою було відкрито виконавче
провадження.

У червні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання свідоцтва
на житло частково недійсним та
визнання права власності на майно.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 13 серпня
2012 року рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 04 травня 2012 року, яким було
визнано частково недійсним свідоцтво
про право власності на житло від 05
січня 1999 року, видане Нікопольським
житлово-експлуатаційним об'єднанням
згідно розпорядження від 05 січня 1999
року № 5052 на квартиру АДРЕСА_1,
виключено з нього ОСОБА_2 та визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/ 2 частину
зазначеної квартири, - скасовано та
відмовлено у задоволенні позовних
вимог з тих підстав, що законодавством
не передбачено визнання частково
недійсним свідоцтва про приватизацію
квартир у державному житловому фонді
та визнання за громадянами права
власності на частку квартири у
державному житловому фонді (а.с.24-28).

Доводи апеляційної скарги, що суд
першої інстанції помилково не
застосував строк позовної давності та
не взяв до уваги відсутність поважних
причин пропуску такого строку
позивачем, колегія суддів відхиляє як
безпідставні, оскільки судом першої
інстанції ретельно досліджувалися
обставини для з'ясування питання коли
позивачу стало відомо про порушення
його прав та надано належну правову
оцінку наданим сторонами доказам.

На підставі вищевикладеного,
колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції ухвалено у
відповідності з нормами матеріального
та процесуального права, висновки суду
відповідають обставинам справи, у той
час як доводи апеляційної скарги
зведені до переоцінки доказів та
висновків суду не спростовують, тому
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду першої інстанції -
залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Нікопольського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 21 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржена шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді