У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі:

головуючого судді -
Ковалевича С.П.

суддів: Собіна І.М.,
Шеремет А.М.

секретар судового
засідання - Ковальчук Л.В.

розглянула у відкритому
судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Рівненського
міського суду Рівненської області від
24 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири та визнання права власності
на ? частки квартири.

Перевіривши докази та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Рівненського міського
суду Рівненської області від 24 лютого
2014 року у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним
через порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу.

В обґрунтування скарги вказує, що
висновок суду про те, що подружжя не
проживало разом з травня 2008 року та те,
що сплата забудовнику пайових внесків
за рахунок спільних коштів подружжя
здійснювалася лише до цього часу, не
відповідає дійсності. Зазначає, що
рішенням Рівненського міського суду
встановлено лише те, що протягом
тривалого часу сторони проживають
окремо, не ведуть спільного
господарства та бюджету. Факту
проживання подружжя окремо з травня 2008
року судом не встановлено.

Вказує, що 23 лютого 2013 року ОСОБА_3
отримав свідоцтво про право власності
на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею
57,4 м.кв., житлова площа 23, 1 м.кв. Вважає,
що оскільки спірна квартира придбана
за кошти подружжя, то вона є спільною
сумісною власністю. Вважає, що не є
підставою для позбавлення одного з
подружжя права власності на частину
майна та обставина, що свідоцтво про
право власності на майно отримано
іншим із подружжя після розірвання
шлюбу, оскільки спірне майно придбано
під час шлюбу за кошти подружжя, а отже
може бути об'єктом його спільної
сумісної власності.

Посилаючись на викладені
обставини, просить оскаржуване рішення
скасувати та ухвалити нове, яким її
позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи
встановлено, що 04 червня 2004 року ОСОБА_3
та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, який було
розірвано рішенням Рівненського
міського суду від 26 листопада 2009 року
(а.с.4, 27-28).

В період шлюбу, 10 лютого 2005
року, відповідач ОСОБА_3 уклав договір з
ЗАТ Будівельна компанія
«Рівнепромбуд» на пайову участь у
частковому будівництві квартири
АДРЕСА_1. Планове закінчення
будівництва та здача будинку в
експлуатацію передбачалася у
четвертому кварталі 2005 року.
Орієнтовна вартість комплексу
будівництва на момент укладення
договору складала 118700 грн., включаючи
ПДВ. Однак, пунктом 1.4 договору
передбачалося, що остаточна ціна
визначається після закінчення
будівництва на підставі вартості
будівництва по фактичних витратах.

Судом встановлено, що ще до
розірвання шлюбу сторони тривалий час,
а саме з травня 2008 року, разом не
проживали, не вели спільного
господарства і не мали спільного
бюджету, а тому сплата забудовнику
пайових внесків в будівництво
квартири до травня 2008 була здійснена за
їхні спільні кошти, а після травня 2008
року - за особисті кошти ОСОБА_3

Загальна сума сплачених пайових
внесків подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_1 під
час шлюбу становить 118699 грн. 84 коп.

Після фактичного припинення
шлюбних відносин ОСОБА_3 15 липня 2008 року
уклав із ЗАТ БК «Рівнепромбуд»
додаткову угоду - додаток №1 до
договору на пайову участь у
будівництві, а після розірвання шлюбу -
27 листопада 2009 року додаток №2 та 12
грудня 2011 року додаток №3 до основного
договору та продовжував сплату пайових
внесків забудовнику самостійно.

Згідно додатку №3 дія договору на
пайову участь у будівництві була
продовжена, але не на квартиру АДРЕСА_1.

Крім того, додаток №3 до договору
ОСОБА_3 уклав перебуваючи в новому
шлюбі, зареєстрованому 12 березня 2010
року з ОСОБА_5

14 лютого 2012 року розпорядженням
міського голови м.Рівне №153-р «Розподіл
житлової площі в житловому будинку на
АДРЕСА_1», відповідачу ОСОБА_3 було
розподілено квартиру НОМЕР_1, загальною
площею 57,4 кв.м., житловою площею 23,1 кв.м.
за вказаною вище адресою.

Згідно довідки ЗАТ КБ
«Рівнепромбуд» від 14 лютого 2012 року та
листа від 01 березня 2013 року №98 -
остаточна вартість зазначеної
квартири на момент її
приймання-передачі 14 лютого 2012 року
становила 142392 грн. 84 коп.

Таким чином, мова про спільну
сумісну власність подружжя може йти
лише щодо 118699 грн. 84. коп. пайових
внесків, сплачених ними спільно під час
шлюбу.

З цього приводу в рішенні суду
першої інстанції наведені відповідні
мотиви та висновки з якими
погоджується і апеляційний суд.

Зокрема, судом роз'яснено, що
виходячи з положень ч.1 ст.70 СК України
щодо рівності часток у спільній
сумісній власності подружжя, розмір ?
частки грошового паю, належного
позивачці, становить 59349 грн. 92 коп., а
тому вона вправі вимагати від
відповідача ОСОБА_3 сплату їй грошової
компенсації на цю суму. Проте,
позивачка таких вимог не заявляла, а
тому суд не вправі стягнути на її
користь грошову компенсацію, оскільки
таке стягнення не є предметом даного
спору.

Крім того, судом встановлено, що 02
березня 2012 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2
укладено договір купівлі-продажу,
згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_2
квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.330 ЦК України
ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, вона
набула право власності на зазначену
квартиру на законній підставі, а тому
законних підстав для розірвання
спірного договору купівлі продажу
квартири немає.

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів апеляційного суду, оскільки він
ґрунтуються на вимогах закону та
матеріалах справи.

Доводи апелянта, які викладені
в його апеляційній скарзі не
спростовують висновків суду, з якими
погоджується і колегія суддів.

Оскільки суд першої інстанції
повно та всебічно з'ясував дійсні
обставини по справі, дав належну оцінку
зібраним доказам і постановив рішення
без порушень норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307, 313-315 ЦПК
України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 24 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення.

Сторони по справі мають право
оскаржити рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду
протягом двадцяти днів з дня
проголошення ухвали апеляційної
інстанції в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
С.П. Ковалевич

Судді:
І.М. Собіна

А.М. Шеремет