АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4067/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Озерянська Ж.М. Доповідач - Кочкова
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

17 квітня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді
Кочкової Н.О.,

суддів -
Слоквенка Г.П., Максюти Ж.І.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: Дніпропетровська
районна державна нотаріальна контора
про визнання права власності на майно в
порядку спадкування за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Дніпропетровського районного суду
Дніпропетровської області від 11 червня
2013 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із указаним позовом. В
обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
помер ОСОБА_4, після його смерті
відкрилась спадщина на належний
померлому будинок АДРЕСА_1. ОСОБА_4
залишив заповіт на ім'я позивача.
Спадкоємці першої черги - дружина
померлого ОСОБА_5 та син ОСОБА_3
(відповідач) від обов'язкової частки та
одержання свідоцтва про право на
спадщину за законом відмовилися. У
встановлений законом строк ОСОБА_2
звернувся до нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, однак
нотаріусом йому було відмовлено у
видачі свідоцтва у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів на спадковий будинок.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла дружина
ОСОБА_4 - ОСОБА_5, з якою він проживав
однією сім'єю, доглядав та здійснив
поховання за власні кошти. Після смерті
ОСОБА_5, у березні 2012 року під час його
відсутності відповідач ОСОБА_3 та його
дружина стали проживати у будинку та
заявили про належність їм будинку за
заповітом. Оскільки про наявність
зазначеного заповіту йому не було
відомо, ОСОБА_5 при житті свою частку
будинку в натурі не виділяла, після
смерті чоловіка відмовилась від
обов'язкової долі в спадщині, тому
вважає, що спірний будинок повинен
належати йому. Посилаючись на наведене,
просив суд визнати за ним в порядку
спадкування за заповітом право
власності на будинок АДРЕСА_1,
зобов'язати нотаріальну контору видати
йому свідоцтво про право власності на
нерухоме майно.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 11
червня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2
задоволено частково: визнано за ОСОБА_2
право власності в порядку спадкування
за заповітом після смерті ОСОБА_4,
померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на
домоволодіння АДРЕСА_1. Вирішено
питання судових витрат. У іншій частині
позову відмовлено (а.с. 69-71).

Рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12
вересня 2013 року, рішення районного суду
в частині визнання за ОСОБА_2 права
власності в порядку спадкування за
заповітом після смерті ОСОБА_4, на
домоволодіння АДРЕСА_1, а також
стягнення з ОСОБА_3 на користь держави
судового збору у розмірі 114 грн. 70 коп.
та на користь ОСОБА_2 сплаченого
судового збору у розмірі 114 грн. 70 коп.
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
зазначений будинок в порядку
спадкування за заповітом та стягнення
судових витрат - відмовлено. У іншій
частині рішення суду залишено без змін
(а.с. 121-124).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ від 05 березня 2014
року рішення Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 12
вересня 2013 року скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції (а.с. 152-153).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, порушення норм
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, ставить питання про
скасування рішення суду першої
інстанції (а.с.76-77, 83-84).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, після
його смерті відкрилася спадщина на
домоволодіння АДРЕСА_1. У 1996 році ОСОБА_4
склав заповіт, за яким все своє майно,
де б воно не було та з чого б воно не
складалося, та все те, що буде йому
належати на день смерті і на що за
законом він буде мати право, заповідав
ОСОБА_2 (а.с.17). Після смерті ОСОБА_4,
дружина померлого ОСОБА_5 та їх
спільний син ОСОБА_3 (відповідач по
справі), які мали право на обов'язкову
долю в спадковому майні, відмовилися
від спадщини на користь позивача, на що
подали відповідні заяви до
нотаріальної контори (а.с.37,39).

ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_4, як
спадкоємець за заповітом, у
встановлений законом строк, звернувся
до Дніпропетровської районної
державної нотаріальної контори з
заявою про видачу свідоцтва про право
на спадщину (а.с.38). Але, у зв'язку з
ненаданням правовстановлюючого
документу, що підтверджує належність
спадкового будинку спадкодавцю ОСОБА_4,
державним нотаріусом було відмовлено в
видачі свідоцтва про право на спадщину
та рекомендовано звернутися до суду, що
підтверджується постановою про
відмову у вчиненні нотаріальної дії
від 04 вересня 2012 року (а.с.15). Спірне
домоволодіння АДРЕСА_1 було збудовано
спадкодавцем ОСОБА_4 ще в 1951 році
Рішенням виконкому Дніпропетровської
районної ради народних депутатів № 312/5
від 29 листопада 1988 року затверджено акт
прийомки в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта ОСОБА_4 - будинок
по АДРЕСА_1 (а.с.140) Перенумерація з
АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 проведена на
підставі рішення Кіровської селищної
ради від 20.03.2013 р. (а.с.51,52).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_5, яка
заповіла все своє майно ОСОБА_3 (а.с.16,55).

Задовольняючи частково позовні
вимоги суд першої інстанції виходив із
того, що спадкове домоволодіння не
належить до самочинного будівництва,
так як побудоване до 05 серпня 1992 року, а
ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем за
заповітом після смерті власника
домоволодіння ОСОБА_4, оскільки особи,
які мали право на обов'язкову долю в
спадковому майні відмовилися від
спадщини, а позивач не має можливості
отримати свідоцтво про право на
спадщину за заповітом на домоволодіння
з причини відсутності
правовстановлюючого документу.

Однак, із такими висновками
погодитись неможливо, оскільки вони
зроблені з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
що, згідно із п. 4 ч.1, ч.3 ст. 309 ЦПК України
є підставою для скасування рішення
суду з ухваленням нового рішення.
Зокрема, відповідно до ст. 30 ЦПК України
сторонами в цивільному процесі є
позивач та відповідач. Позивачем і
відповідачем можуть бути фізичні та
юридичні особи, а також держава. У разі,
якщо норма матеріального права, яка
підлягає застосуванню за вимогою
позивача, вказує на те, що
відповідальність повинна нести інша
особа, а не та, до якої пред'явлено
позов, суд відмовляє в позові до
неналежного відповідача з цієї
підстави і не повинен робити інших
висновків, щодо обставин справи не
пов'язаних із встановленням належності
відповідача.

Задовольняючи позовні вимоги до
ОСОБА_3, суд 1 інстанції на зазначені
положення законодавства уваги не
звернув, хоча вказав у рішенні, що
ОСОБА_3 відмовився від прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_4 Крім того,
позивач у позовній заяві і суд у
рішення посилались на норми Цивільного
кодексу України 2003 року, хоча
спадкоємець помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, і
на цей час діяв Цивільний Кодекс УРСР,
норми якого і підлягали застосуванню.

Керуючись ст. 307, ч.1 ст.309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпропетровського
районного суду Дніпропетровської
області від 11 червня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
майно в порядку спадкування за
заповітом - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: