Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/851/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Ревякіна О. В.
Доповідач Суровицька Л. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

09.04.2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області в складі :

головуючої судді: Суровицької
Л.В.,

суддів: Авраменко Т.М.,
Чельник О.І.,

при секретарі: Крисановій
Ю.О.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кіровограді цивільну
справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «ПриватБанк» на
рішення Компаніївського районного
суду Кіровоградської області від 28
січня 2014 року у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які прибули в судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року публічне акціонерне
товариство КБ «ПриватБанк» (далі - Банк)
звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості.

Банк зазначав, що 19.06.2007 року між ним
та відповідачем укладений кредитний
договір, згідно якого Банк надав
кредит у розмірі 1348 грн.80 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 12,00 % річних на рік на
суму залишку заборгованості по кредиту
на строк 12 місяців. Відповідач належним
чином умови договору не виконував, у
зв'язку з чим виникла заборгованість,
яка станом на 26 листопада 2013 року
становить:

- 582 грн.72 коп. - заборгованість за
кредитом;

- 7859 грн.40 коп. - заборгованість по
процентам за користування кредитом;

- 203 грн.88 коп. - заборгованість по
комісії за користування кредитом;

- 14 487 грн.65 коп. - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором;

- 500 грн. - штраф (фіксована частина);

- 1156 грн.68 коп. - штраф (процентна
складова).

Просив суд стягнути вказану суму
заборгованості з відповідача та
розподілити судові витрати (а.с.1).

Рішенням Компаніївського районного
суду Кіровоградської області від 28
січня 2014 року в задоволенні позову
відмовлено з підстав пропуску
позивачем строку позовної давності
(а.с.61-62).

В апеляційній скарзі Банк просить
рішення суду першої інстанції
скасувати з підстав порушення норм
матеріального та процесуального права
і ухвалити нове рішення про
задоволення позову у повному обсязі
(а.с.65-68).

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник Банку підтримав
доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2, належним чином, відповідно
до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України
повідомлений про час та місце розгляду
справи, в судове засідання апеляційної
інстанції не прибув, про причини неявки
не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України
його неявка не перешкоджає розглядові
справи.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково,
а рішення Компаніївського районного
суду Кіровоградської області від 28
січня 2014 року скасуванню з ухваленням
нового рішення з таких підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
заяви позичальника KGХRRX02080043 від 19
червня 2007 року відповідач отримав
строковий кредит у сумі 1348 грн.80 коп. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 1,0% на місяць на суму
залишку заборгованості за кредитом,
щомісячної винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 33
грн.05 коп. та одноразової винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 224 грн.80 коп. в обмін на
зобов'язання позичальника з повернення
кредиту, сплати відсотків, винагороди,
комісії, в зазначені в заяві та Умовах
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) строки,
з кінцевим терміном повернення 19
червня 2008 року включно. Погашення
заборгованості мало здійснюватися
щомісяця у сумі 152 грн.99 коп. в період
сплати, за який приймається період з «
1» по « 5» число кожного місяця.

Відповідач підтвердив свою згоду
на те, що підписана заява разом з
Умовами надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт), Тарифами складає між ним та
Банком кредитно-заставний договір
(а.с.5).

Відповідач зобов'язання, передбачені
кредитним договором, належним чином
не виконував. З розрахунку суми
заборгованості, доданого позивачем до
позовної заяви, убачається, що станом
на 26.11.2013 року заборгованість
відповідача перед ПАТ КБ
«ПриватБанк» складає 24790 грн. 33 коп., а
саме:

- 582 грн.72 коп. - заборгованість за
кредитом;

- 7859 грн.40 коп. - заборгованість по
процентам за користування кредитом;

- 203 грн.88 коп. - заборгованість по
комісії ;

- 14 487 грн.65 коп. - пеня за
несвоєчасність виконання зобов'язань
за договором;

- 500 грн. - штраф (фіксована частина);

- 1156 грн.68 коп. - штраф (процентна
складова) (а.с.2).

В запереченнях на позов та на
апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що
банк пропустив строк позовної
давності, невірно здійснив розрахунок
пені, а саме нарахував її поза межами
передбаченого п.5.4. Умов надання
споживчого кредиту трирічного строку,
а також нарахував проценти за
користування кредитом після
закінчення строку позовної давності,
безпідставно нарахував штраф на пеню в
сумі 1156 грн.68 коп. (а.с.27-29, 82-83).

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог Банку, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач отримав споживчий кредит,
належним чином умови кредитного
договору не виконував, тому утворилась
заборгованість. Проте, оскільки
кінцевий термін повернення кредиту
сплив 19 червня 2008 року, термін позовної
давності відповідно до Умов надання
споживчого кредиту передбачено 5 років,
тобто до 19 червня 2013 року, а позивач
звернувся до суду 12 грудня 2013 року, тому
суд прийшов до висновку, що позов не
підлягає задоволенню з підстав
пропуску строку позовної давності.
Доказів поважності причин пропуску
строку позовної давності позивач не
надав (а.с.61-62).

Проте, погодитись з таким
висновком суду колегія суддів не може,
оскільки суд прийшов до цих висновків з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Згідно із ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
за кредитним договором банк або
інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит)
позичальникові у розмірах та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК
України).

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки. Згідно з ч.1 ст.258 ЦК України
для окремих видів вимог законом може
встановлюватися спеціальна позовна
давність: скорочена або більш тривала
порівняно із загальною позовною
давністю.

Відповідно до ч.1ст.259 ЦК України
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається у
письмові формі.

Сплив позовної давності є
підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267
ЦК України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч.5
ст.267 ЦК України).

Цивільний кодекс України не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності.

Суд першої інстанції правильно
встановив, що відповідач отримав
споживчий кредит, проте до висновку
про те, що на нього поширюється дія
Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно з п.7 ч.11 ст.11 якого
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, прийшов з
порушенням норм матеріального і
процесуального права.

Пункт 7 ч.11 ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з ч.11 ст.11 зазначеного Закону,
стосується позасудового порядку
повернення споживчого кредиту і
спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту. Така
правова позиція висловлена у постанові
Верховного Суду України по справі №
6-126цс13.

Відповідно до ст.34 Закону
України «Про судоустрій і статус
суддів», ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви
про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами)
касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

При вирішенні спору у судовому
порядку застосуванню підлягає ст.267
ЦК України, за якою позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення.

Матеріалами справи
підтверджується, що в ході розгляду
справи в суді першої інстанції
відповідач подав письмову заяву про
застосування позовної давності (а.с.24).

Судом першої інстанції
встановлено, що сторони домовились про
те, що нарахування неустойки за кожен
випадок порушення зобов'язань,
передбаченої п.п.5.1,5.2,5.3 цих Умов,
здійснюється протягом 3 (трьох) років з
дня, коли відповідне зобов'язання
повинне бути виконане позичальником
(п.5.4 Умов). Також сторони домовились про
збільшення позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
комісійної винагороди, неустойки - до
5 (п'яти) років (п.5.5 Умов). Банк звернувся
до суду з позовом 12 грудня 2013 року (а.с.1).

Суд прийшов до висновку, що строк
позовної давності сплив 19 червня 2013
року, тому це є підставою для відмови у
задоволенні позову.

Проте, з таким висновком суду
колегія суддів погодитись не може.

Відповідно до умов договору строк
виконання зобов'язань за договором - 19
червня 2008 року.

Як свідчить виписка з рахунку
відповідача, після погашення
заборгованості по кредиту 26 травня 2008
року в сумі 3 грн.23 коп., останній платіж
в сумі 0,52 коп. здійснено 22 листопада 2012
року, шляхом списання банком цих коштів
з рахунка відповідача, тобто внесенням
коштів на погашення кредиту, перебіг
позовної давності перервано (а.с.69).

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України
перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної
давності починається заново. Час, що
минув до переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Пунктом 3.2.5 Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам («Розстрочка»)
(Стандарт) передбачено, що позичальник
доручає банку списувати кошти із всіх
своїх поточних рахунків у валюті
кредиту або у валюті, відмінній від
валюти кредиту, при наявності на них
необхідної суми коштів, не наданих у
кредит, у межах сум, які підлягають
сплаті банку за заявою та цими Умовами,
при настанні строків платежів.
Списання коштів здійснюється
відповідно до встановленого
законодавством порядку.

Отже, за таких обставин, на час
пред'явлення ПАТ КБ «ПриватБанк» цього
позову позовна давність по усім
вимогам, що випливають з кредитного
договору, укладеного з ОСОБА_2 не
сплила.

Істотними умовами кредитного
договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638
та ст. 1054 ЦК України є умови про мету,
суму і строк кредиту, умови і порядок
його видачі і погашення, розмір,
порядок нарахування та виплата
процентів, відповідальність сторін.

Пунктом 5.1 укладеного між сторонами
договору передбачено, що в разі
несвоєчасного погашення
заборгованості по кредиту позичальник
сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від
суми простроченого платежу, але не
менше 1 гривні за кожний день
прострочки платежу.

При порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором
більш ніж на 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити банку штраф у
розмірі 500 грн. + 5% від суми
заборгованості (п.5.3 договору).

Статтею 526 ЦК України визначено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою (ч.1 ст.546 ЦК
України). Неустойкою (штрафом, пенею) є
грошова сума або інше майно, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання (
ст.549 ЦК України).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.611 ЦК у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема сплата
неустойки.

Цивільне законодавство не
встановлює обмежень передбачати в
договорі одночасне стягнення пені та
штрафу, що узгоджується із свободою
договору, встановленою статтею 627 ЦК
України, коли сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з боржника, який
порушив умови договору, штрафу та
пені не суперечить статті 61
Конституції України, оскільки згідно
зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є
формами неустойки, тобто не є окремими
та самостійними видами юридичної
відповідальності. У межах одного виду
відповідальності може застосовуватися
різний набір санкцій.

У постанові Верховного Суду
України № 6-116цс13 від 06 листопада 2013
року у справі за позовом про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
викладена правова позиція, що у разі
встановлення у договорі різних видів
цивільно-правової відповідальності за
різні порушення його умов, одночасне
застосування таких заходів
відповідальності не свідчить про
недотримання положень, закріплених у
ст. 61 Конституції України щодо заборони
подвійної цивільно-правової
відповідальності за одне і те саме
порушення, яка, відповідно до положень
статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою
для всіх судів України.

Крім того, відповідно до ст.204 ЦК
України правочин є правомірним, якщо
його недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним (презумпція правомірності
правочину). Недійсним є правочин, якщо
його недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215
ЦК України ). Позов про визнання
недійсним кредитного договору
відповідачем не заявлявся, договір не
визнано судом недійсним.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення.

В письмових запереченнях на
позовну заяву та в запереченнях на
апеляційну скаргу відповідач зазначив
про те, те, що розмір пені є значно
завищеним, неспівмірним із
заборгованістю по тілу кредиту, а також
послався на наявність у нього тяжких
сімейних та матеріальних обставин, а
саме наявність на утриманні двох дітей,
потребу термінового оперативного
лікування його матері та дружини, щодо
існування сім'ї лише на кошти державної
соціальної допомоги. Вказані обставини
відповідач підтвердив довідкою про
склад сім'ї, свідоцтвом про народження
дитини, довідкою з місця навчання
дитини, копіями трудових книжок,
довідками про доходи, довідками про
стан здоров'я та копіями медичних
документів
(а.с.32-34,37,39,40-43,44,45,46,47,50,51,52,53-54, 55, 56-57).

Колегія суддів погоджується з
доводами відповідача, викладеними в
письмовому запереченні на позов про
те, що розмір пені є значно завищеним,
неспівмірним із заборгованістю по тілу
кредиту, що суперечить принципам
справедливості та добросовісності та є
підставою для зменшення пені (а.с.27-29).

Враховуючи те, що відповідач
виконував умови договору, на погашення
тіла кредиту сплатив 766 грн.08 коп.,
розмір заборгованості по кредиту
становить 582 грн.72 коп., крім пені
відповідач за умовами договору сплачує
комісію, штраф, а пеня встановлена у
розмірі 0,15 % від суми простроченої
заборгованості по кредиту за кожний
день прострочення, виходячи з того, що
межі дії принципу свободи договору
визначаються законодавством з
урахуванням критеріїв справедливості,
добросовісності, пропорційності і
розумності, колегія суддів вважає, що
розмір пені необхідно зменшити з 14 487
грн. 65 коп. до 5 000 грн.

Також колегія суддів враховує
рішення Конституційного Суду України
у справі № 1-26/2011 10 листопада 2011 року №
15-рп/2011, в якому зазначено, що держава
забезпечує особливий захист більш
слабкого суб'єкта економічних
відносин, а також фактичну, а не
формальну рівність сторін у
цивільно-правових відносинах, шляхом
визначення особливостей договірних
правовідносин у сфері споживчого
кредитування та обмеження дії принципу
свободи цивільного договору. Це
здійснюється через встановлення
особливого порядку укладення
цивільних договорів споживчого
кредиту, їх оспорювання, контролю за
змістом та розподілу відповідальності
між сторонами договору.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції неправильно застосував
норми матеріального права, порушив
норми процесуального права, що згідно
п.4 ст.309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення про задоволення позову
частково.

З відповідача на користь позивача
підлягає до стягнення заборгованість
за кредитним договором від 19 червня 2007
року , яка склалась станом на 26
листопада 2013 року, з урахуванням
зменшення пені в сумі 15 302 грн.68 коп.

Відповідно до ч. 1 і ч.5 ст.88 ЦПК
України на користь позивача підлягають
стягненню з відповідача понесені
судові витрати у справі пропорційно до
розміру задоволених позовних вимог:
судовий збір в сумі 153 грн.02 коп.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307,
ст.309, ч.2 ст.314, ст.316 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Скасувати рішення Компаніївського
районного суду Кіровоградської
області від 28 січня 2014 року .

Позов публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 19 червня 2007 року, визначену станом
на 26 листопада 2013 року в сумі 15 302 грн.68
коп. (п'ятнадцять тисяч триста дві
гривні шістдесят вісім копійок), яка
складається із простроченої
заборгованості за кредитом 582 грн.72
коп., заборгованості по процентам 7859
грн. 40 коп., заборгованості по комісії 203
грн.88 коп., пені 5000 грн., штрафу
(фіксована частина) - 500 грн., штрафу
(процентна складова) -1156 грн. 68 коп. та
судовий збір в сумі 153 грн.02 коп. (сто
п'ятдесят три гривні дві копійки).

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуюча суддя:

Судді: