Справа № 381/5281/13 Головуючий у І
інстанції Зуй Т.С.Провадження №
22-ц/780/1203/14 Доповідач у 2 інстанції
ТаргонійКатегорія 41
РІШЕННЯ

Іменем України

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді: Таргоній Д.О.,

суддів: Мережко М.В., Голуб С.А.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула матеріали цивільної справи
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 16 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: орган опіки
та піклування Фастівської міської ради
Київської області, Фастівського
районного відділу управління ДМС в
Київській області про усунення
перешкод в користуванні власністю
шляхом виселення.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка у листопаді 2011 року
звернулася до суду з названим
позовом. У позові зазначала , що вона
є власником житлового будинку
АДРЕСА_2 . Крім неї, в будинку
зареєстровані та проживають
відповідачка з неповнолітньою
дочкою, які не є членами її сім'ї.
Відповідачі систематично порушують
правила співжиття, що робить
неможливим спільне проживання їх в
одному будинку, спричиняють позивачці
збитки. Відповідачі мають на праві
власності інше жиле приміщення.
Просила усунути перешкоди у
користуванні будинком шляхом
виселення відповідачів у зв'язку
із зміною власника та зняти
відповідачів з реєстрації в
будинку.

Заочним рішенням Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 20 січня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 21 червня 2012 року позов
задоволено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27 лютого 2013 року
скасовано ухвалу Апеляційного суду
Київської області від 21 червня 2012 року
та справу направлено на новий
апеляційний розгляд.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 20 травня 2013 року заочне
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 20 січня 2012
року залишено без змін.

04 вересня 2013 року Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справи своєю
ухвалою задовольнив частково
касаційну скаргу ОСОБА_2, скасував
рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 20 січня 2012
року та ухвалу Апеляційного суду
Київської області від 20 травня 2013 року,
направивши справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

30 жовтня 2013 року під час нового
розгляду справи в суді першої
інстанції позивачка подала до суду
уточнену позовну заяву, в якій,
посилаючись на положення ст. 116 ЖК
України, просила усунути перешкоди у
користуванні власністю, яка
розташована за адресою: АДРЕСА_2 шляхом
виселення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з житлового
будинку за вказаною адресою та зняти їх
з реєстраційного обліку.

Рішенням Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 16 грудня 2013
року в задоволенні позову ОСОБА_1
відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі позивачка
ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги
у повному обсязі.

Зокрема, в обгрунтування апеляційної
скарги ОСОБА_1 зазначає, що нею було
надано суду докази на підтвердження
застосування до відповідачів заходів
запобігання та громадського впливу, а
саме: постанова про відмову в порушенні
кримінальної справи (а.с.190-191),
відмовний матеріал ЖРЗПЗ № 2137 від
08.06.2011 р., де вказано, що з громадянкою
ОСОБА_2 було проведено профілактичну
бесіду про недопущення в подальшому
будь-яких неправомірних дій по
відношенню до ОСОБА_1; постанова про
відмову в порушенні кримінальної
справи (а.с. 194), відмовний матеріал
ЖРЗПЗ № 5071/1 від 06.02.2012 р., де вказано, що
ОСОБА_2 винесено офіційне застереження
про недопущення в подальшому будь-яких
неправомірних дій по відношенню до
ОСОБА_1; постанова про відмову в
порушенні кримінальної справи-
відмовний матеріал ЖРЗПЗ № 2214 від
11.06.2011р. (а.с. 202, 203), де також вказано, що з
громадянкою ОСОБА_2 проведено
профілактичну бесіду про недопущення
в подальшому будь-яких неправомірних
дій по відношенню до ОСОБА_1; постанова
про відмову в порушенні кримінальної
справи - відмовний матеріал ЖРЗПЗ № 3821
від 30.12.2011р., де ОСОБА_2 винесено
офіційне застереження про недопущення
в подальшому будь-яких неправомірних
дій по відношенню до ОСОБА_1 Однак,
судом першої інстанції не було дано
належної оцінки вказаним доказам. Крім
того, суд не взяв до уваги тієї
обставини, що ОСОБА_2 притягувалася до
кримінальної відповідальності згідно
постанови Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 24.11.2011 року
за ст. 125 КК України за нанесення ОСОБА_1
тілесних ушкоджень.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
будинок АДРЕСА_2 на праві особистої
власності належав ОСОБА_5 Крім неї в
будинку проживає її дочка ОСОБА_1 -
позивачка по справі, а також з 2004 року
вселилась та зареєструвалась
відповідачка ОСОБА_2 разом зі своїми
дітьми: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

За рішенням суду від 16.09.2009 року
власником ? частини будинку стала
ОСОБА_1, а згідно договору дарування від
09.11.2010 року вона ж стала власницею ?
частин будинку (а.с. 4,5)

Таким чином, позивачці ОСОБА_1 на даний
час на праві власності належить весь
будинок АДРЕСА_2.

Оскільки в спірному будинку проживає
малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, то
рішенням виконкому Фастівської
міської ради № 170/16 від 27.08.2010 року було
надано дозвіл ОСОБА_5 Дмитрівніні на
укладення договору дарування ? частину
будинку на користь ОСОБА_1 за умови
гарантування збереження власником
житла права дитини на житло. (а.с. 43)

Судом також встановлено, що на протязі
тривалого часу між сторонами по справі
- сестрами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склались
неприязні відносини з приводу
користування житловим будинокм.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачкою, в порушення вимог
ст. 60 ЦПК України, не було надано
доказів на підтвердження того, що до
відповідачів, за їх неправомірну
поведінку були застосовані заходи
запобігання та громадського впливу, що
їх поведінка була предметом розгляду
офіційних органів чи громадських
орагнізацій, до них застосовувались
методи впливу та які саме, та що ці
методи впливу виявились
безрезультатними.

Колегія суддів апеляційного суду
з такими висновками не погоджується,
виходячи з наступного.

За правилами ч. 4 ст. 9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім'ї
(колишніх членів сім'ї) власника
будинку передбачені ч. 1 ст. 157, ст. 116 ЖК
України.

Таке виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК
України може мати місце, якщо наймач,
члени його сім'ї або інші особи, які
проживають разом з ним, систематично
руйнують чи псують жиле приміщення, або
використовують його не за
призначенням, або систематично
порушують правила співжиття та роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одному будинку, а заходи запобігання
і громадського впливу виявились
безрезультатними.

Таким чином, виселення без надання
іншого помешкання, відповідно до ст. 116
ЖКУ, допускається у випадках:
протиправної винної поведінки особи,
що створює своїми діями неможливість
спільного проживання в одній квартирі
або цілому будинку; систематичного
характеру таких дій; безрезультатності
заходів попередження або суспільного
впливу і продовження винним негідної
поведінки.

Протиправна винна поведінка - це
навмисні дії особи, безпосередньо
пов'язані не тільки з явною неповагою
до звичайних правил спільного
проживання (скандали, дебоші, образи,
заподіяння тілесних ушкоджень), але
також навмисне ігнорування
встановлених правил користування
житловими і підсобними приміщеннями,
невиконання вимог про дотримання тиші
в квартирах і на подвір'ї, а також інші
навмисні дії, що перешкоджають
нормальному проживанню в квартирі або
житловому будинку.

Виселення через неможливість
спільного проживання може мати місце
лише при систематичному порушенні
винним правил суспільного співжиття.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду
України у п. 17 своєї Постанови "Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі -
Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді
справ про виселення на підставі ст. 116
ЖК УРСР осіб, що систематично порушують
правила суспільного співжиття і
роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі або
житловому будинку, варто виходити з
того, що при антигромадському
поводженні, що продовжується,
виселення винного може бути й у випадку
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
суспільного впливу не дали позитивних
результатів. Доказом застосування мір
попередження і громадського впливу
можуть служити постанови про
притягнення до адміністративної
відповідальності, офіційні
застереження, рішення суду або
третейського суду про притягнення до
відповідальності, протоколи або
постанови громадських організацій,
трудових колективів, що засудили дії
винного. Одні лише факти звернення у
відповідні органи зі скаргами на
порушення правил суспільного
співжиття без застосування до винного
заходів впливу цими органами не є
підставою для виселення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі.

Як на підтвердження систематичного
порушення ОСОБА_2 правил співжиття та
неможливості для інших проживання в
одному будинку з нею, позивачка
посилається на численні відмовні
матеріали МВ ГУМВС щодо неправомірних
дій ОСОБА_2 у відношенні ОСОБА_1 за
місцем проживання, результатом
розгляду яких стала відмова у
порушенні кримінальної справи, однак з
винесенням офіційних застережень щодо
недопущення ОСОБА_2 в подальшому
неправомірних дій у відношенні ОСОБА_1,
а також на постанову Фастівського
міськрайонного суду Київськох області
від 24.11.2011 року у кримінальній справі №
1-49/11 за обвинуваченням ОСОБА_2 за ст. 125
ч. 1 КК України про закриття справи у
зв'язку із звільненням останньої
відповідно до п. В ч. 1 ст. 6 Закону
України «Про амністію» від 08.07.2011 року.

З досліджених колегією суддів
відмовних матеріалів МВ ГУ МВС України
вбачається наступне.

Згідно відмовного матеріалу ЖРЗПЗ № 2137
від 08.06.2011 р., за спільною заявою ОСОБА_5
та ОСОБА_1 щодо неправомірних дій
ОСОБА_2 проведено перевірку. Перевіркою
встановлено, що 04.06.2011 року на грунті
непорозумінь стосовно проживання в
одному будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
виникла сварка в ході якої ОСОБА_2
погрожувала ОСОБА_1 фізичною розправою,
штовхала, ображала брутальною лайкою.
Постановою ДІМ Фастівського МВ ГУМВС
України від 16.06.2011 року у порушенні
кримінальної справи за вищевказаним
фактом відмовлено. З ОСОБА_2 проведено
профілактичну бесіду про недопущення в
подальшому неправомірних дій по
відношенню до сестри ОСОБА_1

Відповідно до постанови Фастівського
міськрайонного суду Київської області
від 24 листопада 2011 року ОСОБА_2
звільнено від кримінальної
відповідальності за ст. 125 ч. 1 КК
України відповідно до п. «В» ст. 1 , ст. 6
Закону України «Про амністію» від 08
липня 2011 року. Кримінальну справу
закрито внаслідок акта амністії. При
цьому, ОСОБА_2 обвинувачувалась у
скоєнні злочину, передбаченого ч. 1 ст.
125 КК України за нанесення ОСОБА_1
легких тілесних ушкоджень 25.04.2010 року.

Згідно даних відмовного матеріалу
ЖРЗПЗ № 5076/1 від 06.02.2012 р., перевірка
проводилась за заявою ОСОБА_1 щодо
нанесення ОСОБА_2 25 грудня 2011 року
тілесних ушкоджень заявниці, а також її
матері - ОСОБА_5 Постановою ДІМ
Фастівського МВ ГУ МВС України від
14.02.2012 року в порушенні кримінальної
справи відмовлено за відсутністю
складу злочину в діях ОСОБА_2 Однак, за
результатами проведеної перевірки
дільничим інспектором у відповідності
до п. 4 ст. 11 Закону України «Про
міліцію» ОСОБА_2 винесено офіційне
застереження про недопущення в
подальшому порушень громадського
порядку та вчинення будь-яких
неправомірних дій по відношенню до
ОСОБА_1, ОСОБА_5

Відповідно до даних відмовного
матеріалу ЖРЗПЗ № 2213 від 11.06.2011р., за
результатами перевірки, проведеної за
заявою ОСОБА_1 від 11.06.2011 року, а також
заявою ОСОБА_2, винесено постанову про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 19.06.2011 року. Одночасно,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 винесено офіційні
застереження щодо недопущення в
подальшому будь-яких неправомірних дій
по відношенню один до одного.

Згідно постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи -
відмовний матеріал ЖРЗПЗ № 3821 від
30.12.2011р., ОСОБА_2 винесено офіційне
застереження про недопущення в
подальшому будь-яких неправомірних дій
по відношенню до ОСОБА_1

Колегією суддів досліджено також інші
відмовні матеріали, з яких вбачається,
що впродовж 2011, 2012, а також 2013 років
позивачка ОСОБА_1 неодноразово
зверталась до Фастівського міського
відділу ГУ МВС України в Київській
області із заявами про неправомірну
поведінку ОСОБА_2 у вигляді влаштування
сварок, бійок, брутальної лайки і т.і.

З огляду на вказані обставини, колегія
суддів дійшла висновку про
обгрунтованість доводів апеляційної
скарги щодо ненадання судом першої
інстанції належної правової оцінки
вказаним доказам та передчасності
висновку про відсутність передбачених
ст. 116 ЖК України підстав для виселення
відповідачки ОСОБА_2

З досліджених матеріалів вбачається,
що відповідачка ОСОБА_2 систематично
порушує правила співжиття, створюючи
для позивача неможливі умови для
проживання у належному їй на праві
власності будинку. У зв'язку із
зазначеним ОСОБА_1 неодноразово була
змушена звертатись до органів
внутрішніх справ. За результатами
проведених перервірок ОСОБА_2
неодноразово виносились офіційні
застереження щодо недопущення в
подальшому неправомірної поведінки по
відношенню до ОСОБА_1, а також
проводились профілактичні бесіди.
Проте, ОСОБА_2 своєї поведінки не
змінила.

Оцінюючи в сукупності досліджені по
справі докази, колегія суддів
приходить до висновку про
обгрунтованість позовних вимог в
частині наявності підстав,
передбачених ст. 116 ЖК України для
виселення ОСОБА_2 без надання іншого
житлового приміщення.

При цьому, колегія суддів враховує
також ту обставину, що відповідачка
ОСОБА_2, разом зі своїми дітьми -
повнолітнім ОСОБА_6 та неповнолітньою
ОСОБА_4 є співвласниками квартири
АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом. (а.с. 8)

В судовому засіданні при розгляді
апеляційної скарги ОСОБА_1
відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала
тієї обставини, що має на праві
приватної власності зазначену вище
квартиру, однак не проживає у ній за
власним бажанням.

Колегія суддів апеляційного суду також
вважає обгрунтованими вимоги позивача
в частині виселення неповнолітньої
ОСОБА_4 разом із матір'ю з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в
частині виселення неповнолітньої
ОСОБА_4, судом першої інстанції вірно
встановлено відсутність підстав,
передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України,
оскільки та обставина, що неповнолітня
ОСОБА_4 систематично порушує правила
співжиття та щодо неї були вжиті
передбачені законом заходи
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів, по
справі не встановлена.

Разом з тим, судом не враховано, що
відповідачка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2,
згідно положень чинного законодавства
є неповнолітньою особою і юридичній
відповідальності, у тому числі
адміністративній чи кримінальній, не
підлягає, а тому до неї і не могли бути
застосовані передбачені ст. 116 ЖК
України заходи.

Відповідно до положень ст. 3 СК України,
дитина належить до сім'ї своїх батьків.

Згідно норм Сімейного законодавства
України, а також Конвенції про права
дитини (ст. ст. 9, 18), відповідальність за
виховання і розвиток дитини несуть
батьки. Дитина не повинна розлучатися з
батьками, за винятком випадків, коли
компетентні органи згідно з судовим
рішенням визначають відповідно до
застосовуваного закону і процедур, що
таке розлучення необхідне в найкращих
інтересах дитини.

Виходячи з інтересів дитини, яка
повинна проживати разом з матір'ю, а
також враховуючи, що відповідачі мають
на праві власності квартиру АДРЕСА_1, на
думку колегії суддів, у зв'язку із
виселенням неповнолітньої ОСОБА_4 із
займаного нею житлового приміщення, що
належить ОСОБА_1, права дитини не
порушуватимуться.

В силу ст.309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
неповне з"ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції не відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
а тому не може бути залишеним без змін,
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання про часткове
задоволення позову, колегія суддів
виходить з обгрунтованості позовних
вимог в частині виселення відповідачки
ОСОБА_2 на підставі ст. 116 ЖК України, а
також виселення разом із нею її
неповнолітньої дочки.

В той же час, колегія суддів вважає
необгрунтованими вимоги позивача в
частині усунення перешкод у
користуванні власністю, а також зняття
відповідачів з реєстраційного обліку,
з таких підстав.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому ЦПК
України, звернутися до суду за захистом
своїх порушених, невизнаних або
оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту положень ст. ст. 11,
15 ЦК України цивільні права і обов'язки
виникають із дій осіб, що передбачені
актами цивільного законодавства.

Кожна особа має право на судовий
захист.

Захист цивільних прав - це передбачені
законом способи охорони цивільних прав
у разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Під спосо?бами захисту
суб'єктивних цив?ільних прав розуміють
закріп?лені законом
матеріально-пра?вові заходи
примусового хара?ктеру, за допомогою
яких прово?диться поновлення (визнання)
п?орушених (оспорюваних) прав та? вплив
на правопорушника.

Загальни?й перелік таких способів
захи?сту цивільних прав та інтерес?ів
встановлений ст. 16 ЦК Україн?и.

Як правил?о, власник порушеного
права мо?же скористатися не любим, а
цілком конкретним способом захисту
свого права. Спосіб захисту порушено?го
права прямо визначається с?пеціальним
законом, який регл?аментує конкретні
цивільні п?равовідносини.

Як на підставу позовних вимог
позивачка послалась на положення ст. 116
ЖК України, обравши, таким чином, спосіб
захисту свого порушеного права, який
передбачає саме виселення винних осіб
без надання іншого житлового
приміщення на вимогу наймодавця.

Такий спосіб захисту, як усунення
перешкод у користуванні власністю,
регулюється іншими положеннями
чинного цивільного та житлового
законодавства, які не є підставою
даного позову, а тому не можуть бути
застосовані судом.

Необгрунтованими є також вимоги
щодо зняття відповідачів з реєстрації,
оскільки рішення суду про виселення
осіб із займаного житлового приміщення
фактично є підставою для зняття цих
осіб з реєстрації за вказаним у рішенні
житловим приміщенням, крім того,
Фастівський районний відділ ДМС
залучено у справі в якості третьої
особи, а цивільний процесуальний закон
не передбачає можливості суду
зобов'язувати до вичнення дій осіб, які
не є відповідачами по справі.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 116 ЖК України, ст. ст. 303, 307, 309, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів ,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Фастівського міськрайонного
суду Київської області від 16 грудня 2013
року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 та неповнолітню
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, з житлового
будинку АДРЕСА_2 без надання іншого
житлового приміщення.

В задоволенні іншої частини позовних
вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: