РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/1146/14-ц

пр. № 2/759/1977/14

14 квітня 2014 року

м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді
Миколаєць І.Ю.

при секретарі
Руденко Ю.Ф.

за участі позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та
малолітньої ОСОБА_4, законним
представником якої є ОСОБА_3, треті
особи: Служба у справах дітей
Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації, Державна
міграційна служба Святошинського РВ ГУ
ДМС України в м. Києві про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року представник
позивача за довіреністю звернувся до
суду з вище зазначеним позовом, у якому
просить визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1. Свої вимоги обґрунтовує тим,
що позивач є власником вищевказаної
квартири на підставі свідоцтва про
право власності на житло. Відповідачі
були зареєстровані за вказаною адресою
без відома позивача, близько двох років
не проживають у даній квартирі та не
підтримують жодних стосунків . Всі
витрати по сплаті за комунальні
послуги, утримання квартири в
належному стані змушена нести позивач.
Справу просить вирішити на підставі ч. 1
ст. 316, ст. 317, ч. 2 ст. 386, ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК
України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 3,
119, 120 ЦК України.

У судовому засіданні ОСОБА_3
підтримала свої вимоги у повному
обсязі, просила їх задовольнити та
пояснила, що з ОСОБА_3, яка є її онукою,
була усна домовленість про те, що
позивач зареєструє її у спірній
квартирі, а та в свою чергу ніколи не
буде там проживати. Про те, що ОСОБА_4
зареєстрована у даній квартирі з 2012 р.
позивачу стало відомо з інших джерел та
вказує, що реєстрація малолітньої була
зроблена без її відому та згоди. Крім
того пояснила, що у квартирі
зареєстровані її син, ОСОБА_5, та
дружина сина ОСОБА_6 за її згодою після
того, як останніми внаслідок їх
аморального способу життя ними були
продані дві квартири.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
пояснив, що не дивлячись на факт
реєстрації відповідачів у даній
квартирі, ОСОБА_3 ніколи не проживала у
даній квартирі, а ОСОБА_4 з народження
постійно мешкає з батьками за іншою
адресою.

ОСОБА_3, яка є також законним
представником малолітньої ОСОБА_4,
проти задоволення позову заперечувала
в повному обсязі. У своїх запереченнях
посилається на усну домовленість про
те, що ОСОБА_1 зареєструє її у даній
квартирі, а та в свою чергу не
проживатиме у ній. Також зазначила, що
вона зрідка приходила до квартири
позивача, але там не проживала. На даний
час вона проживає зі своєю донькою у
квартирі, яку орендує. Реєстрація їй
потрібна для безкоштовного медичного
обслуговування та отримання державної
дороги на дитину, як для матері
одиначки.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, представника позивача,
відповідача, свідків, дослідивши
матеріали справи вважає, що позовні
вимоги підлягають частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві власності
ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 28.02.1995
р. (а.с.4).

Відповідно до довідки форми № 3
від 17.05.2013 р. № 13193, виданої ЄРРЦ філія
№ 801 КП «Дирекція з утримання та
обслуговування житлового фонду
Святошинського району м. Києва» у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: з
21.08.1981 року ОСОБА_1, з 11.11.2008 року ОСОБА_6
та ОСОБА_5, з 07.04.2009 року ОСОБА_3, з 18.12.2012
року ОСОБА_4 (а.с.5).

Відповідно до акту від 14.10.2013 р.,
складеного та затвердженого майстром
технічної ділянки № 5 Руленком О.Ю. та
засвідченого сусідами: ОСОБА_8,
мешканки квартири НОМЕР_1 та ОСОБА_9,
мешканки квартири АДРЕСА_2, про те, що в
квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не
було виявлено (а.с.6).

У судовому засіданні 08.04.2014 року свідки
ОСОБА_10 та ОСОБА_8 пояснили, що вони
давно знають позивача та товаришують з
нею, часто бувають в неї вдома, однак
відповідачів там ніколи не бачили. Суд
приймає ці свідчення, оскільки вони
узгоджуються із іншими встановленими
судом фактами та поясненнями сторін.

Дослідивши матеріали справи,
судом не встановлено фактів
перешкоджання позивачем у
користуванні відповідачами квартирою
АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 383 Цивільного
кодексу України власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

ОСОБА_1 скористалась таким правом і
зареєструвала у квартирі, яка належить
їй на праві приватної власності свого
сина ОСОБА_5, невістку ОСОБА_6 та онуку
ОСОБА_3 Про те, що остання була
зареєстрована без згоди позивача,
доказів суду не надано.

Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного
кодексу України член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Суд вважає, що дана норма закону до
обставин, встановлених судом не
підлягає до застосуванню, оскільки
стосується лише членів сім'ї власника,
а ОСОБА_3 не є членом родини ОСОБА_1 і не
була такою при її реєстрації у
квартирі, у розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК
України. Таким чином, відносини ОСОБА_1
та ОСОБА_3 слід розглядати як відносини
власника майна (житла) з іншою особою з
приводу найму житла, оскільки
реєстрація фізичної особи у житловому
приміщенні призводить до обов'язків по
сплаті за комунальні послуги і такі
відносини повинні розглядатись за ст.
150, ч. 2 ст. 156 та ст. 162 ЖК України. У разі ж
відсутності такої особи (наймача) понад
встановлені строки у найманому
приміщенні (його частині), настають
наслідки передбачені ст. 71 ЖК України, а
тому суд вважає, що така особа може бути
визнана такою, що втратила право
користування цим житловим приміщенням
на підставі ст. 72 ЖК України.

Таким чином, оцінивши докази у справі
суд вважає, що ОСОБА_3 понад шість
місяців не проживає в квартирі АДРЕСА_1,
а її реєстрація ускладнює здійснення
ОСОБА_1 повноважень користування даною
квартирою, оскільки вона вимушена
сплачувати за відповідача витрати на
комунальні послуги, а тому є підстави
для визнання останньої такою, що
втратила право користування цим жилим
приміщенням.

Враховуючи викладене суд вважає, що
позовна вимога про визнання ОСОБА_3
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1 є законною, обґрунтованою та
підлягає задоволенню.

Позовна вимога про визнання
малолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила
право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 не
підлягає задоволенню, оскільки захист
її прав та інтересів щодо права
користування нерухомим майном
встановлений ст. 12 ЗУ «Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей» та ст. 18 ЗУ «Про
охорону дитинства».

Слід зазначити, що реєстрація
малолітньої або неповнолітньої особи у
приватному житлі іншої особи
зобов'язує її батьків брати участь у
витратах по утриманню будинку та
прибудинкової території та сплату
комунальних послуг у частині.

Ухвалюючи рішення суд не може
погодитись із позивачем щодо
застосування у даних правовідносинах
ст. 391 ЦК України, оскільки негаторний
позов може бути пред'явлений, а його
вимоги задоволені судом за відсутністю
між позивачем та відповідачем
будь-яких (укладених в письмовому або
усному порядку) договірних відносин.

Керуючись ч. 2 ст. 64, ст.ст. 71,72, 150, ч. 2 ст.
156, ст. 162, ЖК України, ст. 12 ЗУ «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей», ст. 18 ЗУ
«Про охорону дитинства», ст. ст. 10, 11, 57,
60, 179, 209, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в свої х
інтересах та в інтересах малолітньої
ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах
дітей Святошинської районної в м. Києві
державної адміністрації, Державна
міграційна служба Святошинського РВ ГУ
ДМС України в м. Києві про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням
задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: