Центрально-Міський районний суд
буд.111 м. м. Макіївка Донецька область
Справа № 270/6105/13-ц
Провадження № 2/270/191/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2014 року

Центрально-Міський районний суд міста
Макіївки Донецької області в складі:

головуючого
судді Мащенко С. В.

при секретарі
Мізерній О. В.

за участю:

представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Александрова М. О.

представника третьої особи
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
приміщення суду в місті Макіївці
Донецької області цивільну справу за
позовом ОСОБА_4 до ТОВАРИСТВА З
ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ
«ІНСПЕКТОРАТ УКРАЇНА», із залученням
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, на боці
відповідача - ОСОБА_5 «Про
відшкодування майнової та моральної
шкоди», -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
Центрально-Міського районного суду
міста Макіївки Донецької області із
позовом до ТОВ "Інспекторат Україна" із
залученням до участі у справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на боці відповідача - ОСОБА_5 «Про
відшкодування майнової та моральної
шкоди», на обґрунтування якого
зазначив, що 31 липня 2013 року о 08 годині 30
хвилин біля будинку № 64 по вулиці
Московській міста Макіївки Донецької
області трапилась
дорожньо-транспортна пригода в
наслідок того, що водій ОСОБА_5, керуючи
транспортним засобом марки «ВАЗ 2115»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
що належить на праві власності ТОВ
"Інспекторат Україна", не вибрав
безпечну швидкість і не дотримався
безпечної дистанції та скоїв наїзд на
перешкоду /турнікетну огорожу/, після
чого виїхав на зустрічну смугу та скоїв
зіткнення з транспортним засобом марки
«Mazda 3», державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, під керуванням позивача,
транспортним засобом марки «Mercedes Vito»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_3,
під керуванням ОСОБА_6, а також
транспортним засобом марки «Ssang Yong Kyron»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_4,
під керуванням ОСОБА_7 Постановою
Центрально-Міського районного суду
міста Макіївки Донецької області від 19
вересня 2013 року, ОСОБА_5, який керував
автомобілем у порядку виконання своїх
службових обов'язків внаслідок
перебування з відповідачем у трудових
відносинах, визнаний винним у
порушенні правил дорожнього руху, що
потягли за собою дорожньо-транспортну
пригоду, якою позивачу завдано шкоду.
Майнова шкода складає загальну суму
95633,19 гривень та полягає у тому, що
транспортний засіб, яким володіє
позивач, зазнав механічних пошкоджень.
Перелік вузлів та частин, які потрібно
замінити, а також робіт, які потрібно
виконати для поновлення стану його
транспортного засобу міститься у звіті
спеціаліста про оцінку розміру
завданої шкоди № 22 - 01/08 - 1 від 22 серпня
2013 року. У відповідності до зазначеного
звіту сума завданої позивачу майнової
шкоди склала 94771,19 гривня. За проведення
огляду та складання звіту про оцінку
розміру завданої шкоди сплачено 300,00
гривень. Окрім цього, до суми майнової
шкоди ним віднесена грошова сума у
розмірі 562,00 гривень, котра уявляє собою
витрати на оплату послуг евакуатора,
яким він користувався для доставки
його транспортного засобу додому після
дорожньо-транспортної пригоди.
Виходячи з того, що між ТОВ
«Інспекторат Україна» та ПрАТ Страхова
компанія «Уніка» був укладений договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, позивачу 02 жовтня 2013 року
частково відшкодовано завдану майнову
шкоду у розмірі 49504,95 гривень, а тому
майнова шкода, що залишилась
невідшкодованою та підлягає стягненню
з ТОВ «Інспекторат Україна» складає
суму 46128,24 гривень. Моральна шкода,
завдана позивачу, полягає у порушенні
життєвого укладу та суспільних
зв'язків, а також наявності душевних
хвилювань. Так, по-перше, діями водія
відповідача був порушено його життєвий
уклад. У зв'язку з тим, що відповідач
відмовився у добровільному порядку
відшкодувати завдану йому шкоду, він
вимушений тривалий час збирати докази
для захисту своїх прав у суді. Він
звертався до державної автомобільної
інспекції та суду за отриманням
відповідних відомостей і документів
про дорожньо-транспортну пригоду, до
спеціалістів для проведення оцінки
розміру завданої йому майнової шкоди, а
також до адвокатів за наданням
правової допомоги. Отже, замість того,
щоб займатися своїми звичними
справами, він витрачав свій час на
здійснення зазначених вище дій, що
порушило його життєвий уклад. По-друге,
у результаті дорожньо-транспортної
пригоди його автомобіль зазнав значних
пошкоджень, які обумовили неможливість
його використання. Пошкодження
належного йому майна та неможливість
користуватись ним завдає йому багато
душевного болю і хвилювань. Так,
зазначений транспортний засіб досі не
відремонтований та знаходиться у дворі
його будинку. Тому, кожного дня, коли
він бачить свій пошкоджений
транспортний засіб у нього виникають
неприємні спогади про
дорожньо-транспортну пригоду. По-третє,
неможливість користування
транспортним засобом суттєво порушило
його життєвий уклад, бо він
зареєстрований у якості фізичної особи
- підприємця, основним видом діяльності
якого є розповсюдження косметичних
засобів торгівельної марки «Faberlic», яке
він здійснює на території Донецької
області. Ведення ним підприємницької
діяльності здійснювалось з
використанням транспортного засобу,
яке у цей час є пошкодженим, у зв'язку з
чим непридатне для поїздок. Отже, після
пошкодження його транспортного засобу
він вимушений докладати додаткові
зусилля для організації свого життя та
збереження усталених громадських
відносин. Зазначені обставини
негативно впливають на його психічний
стан здоров'я, він безпідставно нервує,
переживає неприємні емоції. Таким
чином, завдану водієм ТОВ «Інспекторат
Україна» моральну шкоду він оцінює у
розмірі 10000 гривень. При визначені
розміру моральної шкоди він виходив з
тих негативних наслідків, які були йому
завдані водієм ТОВ «Інспекторат
Україна», їх тяжкості, тривалості,
впливу на його життєвий уклад та
майновий стан. Просив стягнути з ТОВ
"Інспекторат Україна" на його користь
суму завданої майнової шкоди у розмірі
46128,24 гривень та суму завданої
моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень,
а також витрати на оплату судового
збору у розмірі 575,98 гривень /а. с 3 - 6/.

У лютому 2014 року позивач ОСОБА_4, від
імені якого на підставі нотаріально
посвідченої довіреності діяв ОСОБА_1,
уточнив свої позовні вимоги,
звернувшись із відповідною письмовою
заявою, в якій зазначив, що 02 жовтня 2013
року йому частково була відшкодована
завдана майнова шкода, а саме: у розмірі
50000,00 гривень, тому просив стягнути з
ТОВ "Інспекторат Україна" на його
користь суму завданої майнової шкоди у
розмірі 45633,19 гривень, суму завданої
моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень
та витрати на оплату судового збору у
розмірі 575,98 гривень /132 - 135/.

Позивач ОСОБА_4 у судове засідання не
з'явився та скористався правом, наданим
йому частиною 1 статті 38 Цивільного
процесуального кодексу України, щодо
прийняття участі у цивільній справі
через представника за довіреністю
ОСОБА_1 /а. с. 79/.

За таких обставин, приймаючи до уваги
те, що підстав для визнання необхідним
давання позивачем особистих пояснень
не має, суд вважає за можливе
розглянути справу у його відсутність.

Представник позивача ОСОБА_1, що діяв на
підставі довіреності, позовні вимоги
ОСОБА_4 підтримав у повному обсязі та
пояснив, що 31 липня 2013 року о 08 годині 30
хвилин біля будинку № 64 по вулиці
Московській міста Макіївки трапилась
дорожньо-транспортна пригода. Як
вбачається з матеріалів
адміністративної справи, винуватцем
цього ДТП був визнаний водій
автомобіля марки «ВАЗ 2115» - ОСОБА_5.
Однак, зазначений вище транспортний
засіб належить ТОВ «Інспекторат
Україна», а ОСОБА_5 лише керував ним в
порядку виконання своїх трудових
обов'язків, оскільки перебуває з
відповідачем у трудових відносинах.
Внаслідок зазначеної
дорожньо-транспортної пригоди
автомобіль його довірителя зазнав
певних механічних пошкоджень, у зв'язку
з чим йому була завдана матеріальна і
моральна шкода. Сума завданої
матеріальної шкоди становить 94771,19
гривень, що підтверджується звітом
спеціаліста № 22-01/08-1 від 22 серпня 2013
року. Також, його довірителем була
сплачена вартість проведеної
експертизи та послуги евакуатора, яким
він змушений був скористатись,
оскільки його автомобіль був не
транспортабельний. За такі послуги ним
було сплачено ще додатково 862,00 гривень.
Таким чином, загальна сума завданої
позивачу матеріальної шкоди склала
95633,19 гривень. Однак, враховуючи те, що
цивільна відповідальність власника
транспортного засобу марки «ВАЗ 2115»
була застрахована ПрАТ Страхова
компанія «Уніка», частина завданої
матеріальної шкоди в розмірі 50000,00
гривень була нею компенсована. Окрім
цього, у зв'язку із зазначеною
дорожньо-транспортною пригодою,
позивач переніс певні душевні
хвилювання та страждання, чим завдана
моральна шкода, яку він оцінює у 10000,00
гривень. Так, у відповідності з пунктом
третім частини другої статті 11
Цивільного кодексу України, підставою
виникнення цивільних прав та
обов'язків є завдання майнової
/матеріальної/ та моральної шкоди іншій
особі. Згідно частини першої статті 15
Цивільного кодексу України, кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.
Положеннями статті 1166 Цивільного
кодексу України встановлено, що
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала. Однак,
відповідно до статті 1172 Цивільного
кодексу України юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових /службових/ обов'язків.
Така ж позиція міститься і у абзаці
третьому пункту 6 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 4 від 01.03.2013 року, відповідно до
якого не вважається особою, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, і не несе
відповідальності за шкоду перед
потерпілим особа, яка керує
транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових /службових/
обов'язків на підставі трудового
договору /контракту/ із особою, яка на
відповідній правовій підставі /право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо/ володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.
Така особа, враховуючи характер
відносин, які між ними склалися, може
бути притягнута до відповідальності
роботодавцем лише у регресному порядку
відповідно до статті 1191 Цивільного
кодексу України. Відповідно до
положень частини другої статті 1187
Цивільного кодексу України, шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі /право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо/ володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку. Як зазначено в
абзаці другому частини першої статті
1192 Цивільного кодексу України, розмір
збитків, що підлягають відшкодуванню
потерпілому, визначається відповідно
до реальної вартості втраченого майна
на момент розгляду справи або
виконання робіт, необхідних для
відновлення пошкодженої речі. Що
стосується заперечень представника
відповідача проти позовних вимог
звернув увагу суду на правову позицію
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних i кримінальних
справ, яка відображена в узагальненні
судової практики розгляду судами
цивільних справ про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки у 2010-2011 роках, відповідно до
якої не впливають на виникнення
обов'язку володільця джерела
підвищеної небезпеки з відшкодування
заподіяної ним шкоди наступні
обставини: 1) в який час було вчинено
заподіяння шкоди - службовий або
неслужбовий; 2) чи було джерело
підвищеної небезпеки ввірено
працівникові у процесі виконання ним
трудових обов'язків, або він
самовільно, неправомірно використав
його у своїх особистих цілях. Крім того,
представник відповідача у своїх
запереченнях просить суд при ухваленні
рішення вирішити питання про передачу
пошкодженого транспортного засобу
позивача відповідальній за шкоду
особі. При цьому він посилається на
Постанову Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних i кримінальних
справ від 01.03.2013 року № 4, в якій
зазначено, що суд за заявою заподіювача
шкоди, одночасно повинен вирішити
питання про передачу цього майна після
відшкодування збитків особі,
відповідальній за шкоду. Але, норма, яка
передбачала передачу знищеного
транспортного засобу і на яку є
посилання в Пленумі, містилась в статті
30.3. редакції Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 18 листопада 2012 року. Однак,
Законом України від 05 липня 2012 року №
5090-VI були внесені зміни до зазначеного
нормативно-правового акту, які набрали
чинності через шість місяців з дня
опублікування і були чинними на момент
ДТП, відповідно до яких передача
транспортного засобу не передбачена.
Таким чином, вважає, що вимога
представника відповідача про передачу
пошкодженого транспортного засобу не
має під собою жодного правового
підґрунтя. Також, представник
відповідача просив залучити до участі
у справі в якості третьої особи ПрАТ
Страхова компанія «Уніка», оскільки за
договором страхування встановлений
ліміт відповідальності страховика за
шкоду, заподіяну майну третіх осіб, в
розмірі 50000,00 гривень, а виплачено було
лише 49504,95 гривень, при тому, що франшиза
складала 0 гривень. Однак, з такими
висновками він не погодився, оскільки
сума грошових коштів в розмірі 495,05
гривень становить комісію, що була
утримана банком за переказ грошей, а
тому страховик повністю виконав свій
обов'язок зі сплати заподіяної
матеріальної шкоди. Посилання
представника відповідача на пункт 7.4.
договору страхування як на обов'язок
страховика відшкодовувати моральну
шкоду, вважає не аргументованим з
правової точки зору, оскільки таке
відшкодування здійснюється лише за
моральну шкоду, що полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я та у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Моральна
шкода його довірителя була викликана
зовсім іншими обставинами, а тому ці
норми не підлягають застосуванню.
Зазначив, що надаючи пояснення у
судовому засіданні, представник
відповідача вказував на те, що ОСОБА_5
керував транспортним засобом у не
робочий час, і при цьому в автомобілі
знаходилась його дружина. Але,
досліджуючи матеріали справи, суд
встановив, що ОСОБА_5, керуючи
транспортним засобом, знаходився в
ньому один. Крім того, у судовому
засіданні представник відповідача на
запитання, чи був переданий автомобіль
марки «ВАЗ 2115» ОСОБА_5 шляхом належного
юридичного оформлення, відповів, що
такого оформлення не було. Зауважив, що
відповідно до узагальнення судової
практики розгляду судами цивільних
справ про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки у 2010-2011 роках Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних i кримінальних
справ, у разі, якщо управління
небезпечним об'єктом передається
третій особі без належного юридичного
оформлення /наприклад, управління
транспортним засобом без оформлення
довіреності/, вважається, що об'єкт не
виходить із володіння його
безпосереднього володільця, і саме він
нестиме відповідальність за заподіяну
шкоду. Просив позов задовольнити в
повному обсязі, стягнувши з ТОВ
«Інспекторат Україна» на користь
ОСОБА_4 суму завданої матеріальної
шкоди у розмірі 45633,19 гривень, суму
завданої моральної шкоди у розмірі
10000,00 гривень та витрати на оплату
судового збору у розмірі 575,98 гривень /а.
с. 79, 189 - 192/.

Представник відповідача Александров М.
О., що діяв на підставі довіреності,
виданої 08.01.2014 року генеральним
директором ТОВ «Інспекторат Україна»,
у судовому засіданні позовні вимоги не
визнав та надав пояснення, аналогічні
змісту заперечень на позов, із яких
вбачається, що на підставі наказу №
45/11-КД від 25 листопада 2011 року ОСОБА_5
працює водієм автотранспортних
засобів в ДФ TOB «Інспекторат Україна».
Наказом № 07/02-12 від 10 лютого 2012 року за
ним закріплений автомобіль марки «ВАЗ
211540», державний номерний знак НОМЕР_1.
Постановою Центрально-Міського
районного суду міста Макіївки від 19
вересня 2013 року встановлено, що 31 липня
2013 року о 08 годині 30 хвилин ОСОБА_5,
рухаючись по вулиці Московській
напроти будинку № 64 у місці Макіївці та
керуючи автомобілем марки «ВАЗ - 2115»,
державний номерний знак НОМЕР_1, не
вибрав безпечну швидкість, не
дотримався безпечної дистанції,
внаслідок чого скоїв наїзд на
перешкоду /турнікетну огорожу/, після
чого технічний засіб втратив
керування, виїхав на зустрічну смугу та
скоїв зіткнення з автомобілем марки
«MAZDA-3», номерний знак НОМЕР_2,
автомобілем марки «MERSEDES», номерний
знак НОМЕР_3, та автомобілем марки «SSANG
YONG», номерний знак НОМЕР_4, через що
автомобілі отримали механічні
ушкодження. Відповідно до вимог статті
1172 Цивільного кодексу України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
/службових/ обов'язків. Згідно статті 57
Кодексу законів про працю України час
початку і закінчення щоденної роботи
/зміни/ передбачається правилами
внутрішнього трудового розпорядку і
графіками змінності у відповідності із
законодавством. Відповідно до правил
внутрішнього трудового розпорядку TOB
«Інспекторат Україна» для працівників
головного офісу та філіалів
встановлений наступний робочій час та
його виконання: початок роботи: 09.00;
перерва: 13.00 - 13.30; кінець роботи: 17.30.
Положеннями пункту 1.5. Наказу
Мінтрансзв'язку № 340 від 07.06.2010 року
«Про затвердження Положення про
робочий час і час відпочинку водіїв
колісних транспортних засобів» /далі
Положення/ встановлено, що робочий час
водія - час, протягом якого водій
зобов'язаний виконувати свої обов'язки,
визначені трудовим договором і
правилами внутрішнього трудового
розпорядку. Пунктом 2 цього Положення
визначено, що до робочого часу водія
включаються: а) змінний період
керування; б) підготовчо-заключний
період; в) час простоїв не з вини водія;
г) час простоїв /у пунктах навантаження
та розвантаження вантажів, у місцях
посідки та висадки пасажирів/; г) час
проведення медичних оглядів водія
перед виїздом на маршрут /у рейс/ та
після повернення; д) час проведення
робіт з усунення технічних
несправностей ТЗ на маршруті /у рейсі/;
е) час охорони ТЗ з вантажем або без
нього під час стоянки на кінцевих та
проміжних пунктах при здійсненні
міжміських перевезень у разі, якщо такі
обов'язки передбачені трудовим
договором, укладеним з водієм; є)
половина часу, передбаченого завданням
на рейс міжміського сполучення, при
роботі двох водіїв на ТЗ, обладнаному
спальним місцем; ж) інший час,
передбачений законодавством України.
При цьому пунктом 1.5. Положення
встановлено, що підготовчо-заключний
період - час для виконання робіт перед
виїздом на маршрут /у рейс/ та після
повернення. Тобто, керуючи автомобілем,
що належить на праві власності TOB
«Інспекторат Україна», у неробочій час,
ОСОБА_5 не виконував свої трудові
обов'язки оскільки відповідно до
статті 18 Закону України «Про
автомобільний транспорт» режим роботи
та відпочинку водіїв розробляється на
підприємстві для організації
безпечної праці та ефективного
контролю за роботою водіїв. Таким
чином, по закінченню робочого часу
Товариство втрачає контроль над своїм
працівником та відповідно не може
відповідати за його діяння, що не
пов'язані з виконанням трудових
обов'язків. Відповідно до пункту 2.2
Правил дорожнього руху власник
транспортного засобу, а також особа,
яка використовує такий транспортний
засіб на законних підставах, можуть
передавати керування транспортним
засобом іншій особі, що має при собі
посвідчення водія на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії. Так, після закінчення часу
виконання своїх трудових обов'язків
автомобіль, що належить на праві
власності TOB «Інспекторат Україна»,
передається водієві у користування
згідно вищевказаних правил. Пунктом 6
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди завданої джерелом
підвищеної небезпеки» № 4 від 01 березня
2013 року встановлено, що особою, яка
зобов'язана відшкодувати шкоду,
завдану джерелом підвищеної небезпеки,
є фізична або юридична особа, що на
відповідній правовій підставі /право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди, позички тощо/ володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку. Якщо особа під час
керування транспортним засобом має
посвідчення водія на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії і реєстраційний документ на
транспортний засіб, переданий їй
власником або іншою особою, яка на
законній підставі використовує такий
транспортний засіб, то саме ця особа
буде нести відповідальність за
завдання шкоди. Таким чином, особою, що
повинна нести відповідальність за
шкоду, спричинену позивачу внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, має
бути ОСОБА_5 Крім того, згідно звіту про
оцінку розміру збитків, спричинених
ушкодженням транспортного засобу від 22
серпня 2013 року, вартість майнової
шкоди, спричиненої позивачу, дорівнює
ринкової вартості автомобіля «MAZDA-3»,
номерний знак НОМЕР_2, на момент
складання звіту, без врахування
аварійних ушкоджень, та складає 94771,19
гривень. Шкода дорівнює ринкової
вартості автомобілю, оскільки вартість
відновлюваного ремонту перевищує його
ринкову вартість на момент
пошкодження. Згідно роз'яснень, які
містяться в Постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 4 від
01 березня 2013 року, порядок
відшкодування шкоди, пов'язаної з
фізичним знищенням транспортного
засобу, регламентовано статтею 30
Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8
Цивільного кодексу України /аналогія
закону/ може застосовуватись не лише
страховиком, а й іншими особами, які
здійснюють діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, та відповідають
за завдану шкоду. Тобто транспортний
засіб вважається фізично знищеним,
якщо його ремонт є технічно неможливим
чи економічно необґрунтованим, а
власник транспортного засобу згоден із
визнанням транспортного засобу
фізично знищеним. Ремонт вважається
економічно необґрунтованим, якщо
передбачені згідно з експертизою,
проведеною відповідно до вимог
законодавства, витрати на ремонт
транспортного засобу перевищують
вартість транспортного засобу до
дорожньо-транспортної пригоди. У разі,
якщо власник транспортного засобу не
згоден із визнанням транспортного
засобу фізично знищеним, йому
відшкодовується різниця між вартістю
транспортного засобу до та після
дорожньо-транспортної пригоди, а також
витрати з евакуації транспортного
засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж
транспортний засіб визнано фізично
знищеним, відшкодування шкоди
виплачується у розмірі, який
відповідає вартості транспортного
засобу до дорожньо-транспортної
пригоди та витратам з евакуації
транспортного засобу з місця
дорожньо-транспортної пригоди.
Оскільки позивачем заявлено шкоду в
розмірі ринкової вартості, то він
визнає ту обставину, що автомобіль є
фізично знищеним. Як зазначається у
Постанові Пленуму Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ № 4 від
01 березня 2013 року ухвалюючи рішення про
стягнення на користь потерпілого
відшкодування вартості майна, що не
може використовуватись за
призначенням, але має певну цінність,
суд з урахуванням принципу
диспозитивності, тобто за заявою
заподіювана шкоди, одночасно повинен
вирішити питання про передачу цього
майна після відшкодування збитків
особі, відповідальній за шкоду. Таким
чином, вважають що у рішенні також
повинно бути вирішене питання про
передачу транспортного засобу марки
«MAZDA-3», номерний знак НОМЕР_2,
відповідальній за шкоду особі. Більш
того, на підставі генерального
договору обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власника наземних транспортних
засобів № 027031/4420/0000439 від 15 квітня 2013
року, укладеного між ДФ TOB «Інспекторат
Україна» та ПАТ «Страхова компанія
«УНІКА», з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної третім
особам в результаті
дорожньо-транспортної пригоди,
цивільно-правова відповідальність
відповідача застрахована. Пунктом 3.1.2
цього договору встановлено, що ліміт
відповідальності страховика за шкоду
заподіяну майну третіх осіб дорівнює
50000,00 гривень. Відповідно до
повідомлення про отримання переказу,
доданого позивачем до позову, страхова
компанія виплатила останньому суму
страхового відшкодування у розмірі
49504,95 гривень. Враховуючи те, що фрашиза
становить нуль гривень /пункту 3.2.
договору/ страхове відшкодування
виплачене не в повному обсязі. Крім
того, відповідно до пункту 7.4. договору
потерпілому відшкодовується також
моральна шкода, передбачена пунктами 1,
2 статті 23 Цивільного кодексу України.
Така шкода відшкодовується у
встановленому судом розмірі
відповідно до вимог статті 23
Цивільного кодексу України. Просили у
задоволенні позову ОСОБА_4 до TOB
«Інспекторат Україна» про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, спричиненої в наслідок
дорожньо-транспортної пригоди,
відмовити в повному обсязі /а. с. 80, 116, 118,
92 - 95, 193/.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору, на боці
відповідача - ОСОБА_5 у судове засідання
не з'явився та скористався правом,
наданим йому частиною 1 статті 38
Цивільного процесуального кодексу
України, щодо прийняття участі у
цивільній справі через представника за
довіреністю ОСОБА_3 /а. с. 84/.

За таких обставин, приймаючи до уваги
те, що підстав для визнання необхідним
давання третьою особою, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на боці відповідача особистих пояснень
не має, суд вважає за можливе
розглянути справу у його відсутність.

Представник третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на боці відповідача -
ОСОБА_3, що діяла на підставі
нотаріально посвідченої довіреності, у
судовому засіданні пояснила, що її
довіритель дійсно працює водієм у
відповідача, був притягнутий до
відповідальності, передбаченої за
вчинення адміністративного проступку,
у зв'язку із порушенням їм Правил
дорожнього руху, внаслідок якого
сталась дорожньо-транспортна пригода
за участю сторін у справі, а також
звернула увагу суду на те, що в момент
цієї пригоди ОСОБА_5 їхав разом із
сім'єю до дитячого садка. Просила суд
при ухваленні рішення вирішити питання
про передачу транспортного засобу
марки «Mazda 3» особі, відповідальній за
шкоду /а. с. 84, 117/.

Повно та всебічно з'ясувавши всі
обставини справи, на які сторони та їх
представники посилались як на підставу
своїх вимог та заперечень, перевіривши
їх доказами, що досліджені у судовому
засіданні й відповідають вимогам
закону про їх належність та
допустимість, а саме: вислухавши
пояснення сторін, їх представників,
представника третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на боці відповідача,
дослідивши матеріали справи, що
містять письмові докази по справі, - суд
вважає, що позов підлягає задоволенню
частково з наступних підстав.

Так, у ході розгляду справи в межах
заявлених вимог та зазначених і
доведених обставин, судом встановлені
такі факти та відповідні їм
правовідносини, що мають значення для
вирішення справи за суттю.

Як було встановлено у судовому
засіданні та не оспорюється сторонами
по справі, дійсно 31 липня 2013 року о 08
годині 30 хвилин біля будинку № 64 по
вулиці Московській міста Макіївки
Донецької області сталась
дорожньо-транспортна пригода, в якій
транспортні засоби марки «Mazda 3»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
під керуванням ОСОБА_4, марки «ВАЗ 2115»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_1,
під керуванням ОСОБА_5, марки «Mercedes Vito»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_3,
під керуванням ОСОБА_6, а також марки
«Ssang Yong Kyron», державний реєстраційний
номер НОМЕР_4, під керуванням водія
ОСОБА_7, отримали механічні
пошкодження. Причиною цієї
дорожньо-транспортної пригоди стало
порушення водієм ОСОБА_5 пунктів 12.1 та
13.1 Правил дорожнього руху,
затверджених Постановою Кабінету
Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001
року.

Факт належності позивачу ОСОБА_4
транспортного засобу марки «Mazda 3»,
державний реєстраційний номер НОМЕР_2,
якому завдано механічні пошкодження у
дорожньо-транспортній пригоді за
участю сторін по справі,
підтверджується свідоцтвом про
реєстрацію транспортного засобу серії
НОМЕР_6, виданим ВРЕР міста Макіївки при
УДАІ ГУМВС України в Донецькій області
17.04.2009 року /а. с. 10/.

Відповідно до протоколу огляду місця
дорожньо-транспортної пригоди від
31.07.2013 року, складеного слідчим СВ
Макіївського МУ ГУМВС України в
Донецькій області капітаном міліції
Філь О. О., було проведено огляд та
зафіксовано зовнішні пошкодження
автомобілів марки «ВАЗ 211540», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, марки «Mazda
3», державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, марки «Mercedes Vito-111», державний
реєстраційний номер НОМЕР_3, та марки
«Ssang Yong Kyron», державний реєстраційний
номер НОМЕР_4 /а. с. 11 - 20/.

Як убачається з постанови слідчого СВ
Макіївського МУ ГУМВС України в
Донецькій області капітана міліції
Філь О. О. від 21.08.2013 року, кримінальне
провадження, внесене до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за №
0000466 від 31 липня 2013 року, закрито
на підставі пункту 2 частини 1 статті 284
Кримінального процесуального кодексу
України за відсутністю в діях ОСОБА_5
складу кримінального правопорушення,
передбаченого статтею 286 Кримінального
кодексу України /а. с. 22 - 23/.

Зазначена постанова 22.08.2013 року за
вихідним № 2-5/12997 була надіслана на
адресу ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 /а. с. 21/.

Постановою Центрально-Міського
районного суду міста Макіївки
Донецької області від 19 вересня 2013 року
ОСОБА_5 визнано винним у скоєнні
правопорушення, передбаченого статтею
124 Кодексу України про адміністративні
правопорушення, і піддано
адміністративному стягненню у виді
штрафу у розмірі 340,00 гривень /а. с. 24 - 25/.

Постановою судді судової палати у
кримінальних справах апеляційного
суду Донецької області Козодуб А. І. від
31.12.2013 року, представнику
правопорушника ОСОБА_3 в поновленні
строку на апеляційне оскарження
постанови судді Центрально-Міського
районного суду міста Макіївки
Донецької області від 19 вересня 2013
року, якою ОСОБА_5 визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого статтею
124 Кодексу України про адміністративні
правопорушення, у виді штрафу в розмірі
340,00 гривень, відмовлено /а. с. 183 - 185/.

Полісом обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів № АС/1693852, підтверджується факт
страхування цивільно-правової
відповідальності ТОВ «Інспекторат
Україна», а саме: автомобіля марки "ВАЗ
211540", номерний знак НОМЕР_1 /а. с. 26/.

Як убачається з повідомлення про
отримання переказу фізичними особами
від 02.10.2013 року, ПРАТ СК «УНІКА»
повідомило ОСОБА_4 про переказ грошової
суми у розмірі 49504,95 гривень /а. с. 27/.

Згідно акту прийому-здачі виконаних
робіт від 31 липня 2013 року, складеного
між ФОП ОСОБА_12 /виконавець/ та ОСОБА_4
/замовник/, виконавець виконав послуги
з транспортуванню несправного
внаслідок ДТП транспортного засобу
замовника марки «Mazda 3», державний
реєстраційний номер НОМЕР_5, та
вартість цих послуг склала 562,00 гривень
/а. с. 28-30/.

Як убачається з квитанції № 199689 від 31
липня 2013 року, виданої ФОП ОСОБА_12,
вартість послуг евакуатора складає 562,00
гривень /а. с. 31/.

Згідно наказу директора ДФ ТОВ
«Інспекторат Україна» Мельника В. М. №
45/11-КД від 25 листопада 2011 року,
зареєстрованого у книзі по кадрам 2011
року, ОСОБА_5 - водія автотранспортних
засобів, переведено за його згодою на
постійну роботу водієм
автотранспортних засобів з 01.12.2011 року
/а. с. 96, 160 - 164/.

З копії трудової книжки ОСОБА_5
вбачається, що той з 01 грудня 2011 року
був переведений на постійну роботу на
посаду водія автотранспортних засобів
Донецької філії ТОВ «Інспекторат
Україна» /а. с. 156 - 159/.

Відповідно до наказу директора ДФ ТОВ
«Інспекторат Україна» Мельника В. М. №
07/02-12 від 10 лютого 2012 року за ОСОБА_5
закріплено автотранспортний засіб
марки «ВАЗ 211540», державний номерний
знак НОМЕР_1 /а. с. 97 - 98/.

Положеннями пункту 5.1 Правил
внутрішнього трудового розпорядку TOB
«Інспекторат Україна», до колективного
договору, що прийнятий на зборах
трудового колективу 16 грудня 2010 року
передбачено, що для працівників
головного офісу та філіалів
встановлений наступний робочій час:
початок роботи: 09.00; перерва: 13.00- 13.30;
кінець роботи: 17.30 /а. с. 99 - 102/.

З табелю обліку використаного робочого
часу Донецької філії ТОВ «Інспекторат
Україна», ОСОБА_5 - водій
автотранспортних засобів відпрацював
у ліпні 23 дні /184 години/, у тому числі і 31
липня 2013 року /8 годин/ /а. с. 103/.

Згідно посадової інструкції водія
ОСОБА_5, складеної директором ДФ ТОВ
«Інспекторат Україна» Мельником В. М.,
водій несе відповідальність у тому
числі і за спричинення матеріальної
шкоди компанії /а. с. 104 - 107/.

Відповідно до генерального договору
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власника наземних транспортних
засобів № 027031/4420/0000493 від 15 квітня 2013
року, укладеного між ДФ TOB «Інспекторат
Україна» та ПАТ «Страхова компанія
«УНІКА», з метою забезпечення
відшкодування шкоди, заподіяної третім
особам в результаті ДТП,
цивільно-правова відповідальність
відповідача застрахована. Пунктом 3.1.2
цього договору встановлено, що ліміт
відповідальності страховика за шкоду,
заподіяну майну третіх осіб, дорівнює
50000,00 гривень /а. с. 108 - 115/.

Із звіту про оцінку розміру збитків,
завданих пошкодженням транспортного
засобу № 22-01/08-1 від 22 серпня 2013 року
убачається, що вартість поновлюваного
ремонту КТЗ «Mazda 3», державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, на момент
оцінки складає 130469,88 гривень. Ринкова
вартість КТЗ «Mazda 3», державний
реєстраційний номер НОМЕР_2, без обліку
аварійних пошкоджень на момент оцінки
складає 94771,19 гривень. Вартість
матеріальної шкоди, завданої власнику
внаслідок аварійних пошкоджень КТЗ
«Mazda 3», державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, на момент оцінки складає 94771,19
гривень /а. с. 32 - 53/.

Товарним чеком № 22 - 01/08 - 1 року від 22
серпня 2013 року підтверджується факт
оплати ОСОБА_4 на користь СПД ОСОБА_15
грошової суми у розмірі 300,00 гривень /а.
с. 57/.

З копії виписки з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців /серія ААВ № 392157/
убачається, що ОСОБА_4 зареєстрований
як фізична особа-підприємець 27.02.2012
року за № 2 041227 /а. с. 58-59/.

Відповідно до копії витягу з Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб-підприємців /серія АБ №
917285/, ОСОБА_4 зареєстрований у
Виконавчому комітеті Макіївської
міської ради як фізична
особа-підприємець 27.02.2012 року за № 2 041227, 04052815 /а. с. 60/.

Копією витягу з Єдиного державного
реєстру юридичних осіб та фізичних
осіб-підприємців /серія АВ № 555222/
підтверджується факт реєстрації ТОВ
«Інспекторат Україна» у якості
юридичної особи 07.02.2003 року, 18.09.2004 року
№ 1 001206 /а. с. 61-62/.

Згідно копії квитанції від 21.09.2013 року
ОСОБА_5 оплатив адміністративний штраф
на користь держави у розмірі 340,00
гривень /а. с. 182/.

Із заяви представника позивача ОСОБА_1,
що приймав безпосередню участь у
з'ясуванні обставин справи та
перевірки їх доказами, зареєстрованої
за вхідним № 8/6005/14 від 24.03.2014 року,
вбачається, що ОСОБА_4 не вважає
належний йому транспортний засіб
фізично знищеним, навпаки, зазначає, що
він підлягає відновленню, що фактично і
буде зроблено після отримання
відшкодування від відповідача,
оскільки бажає залишити
автотранспортний засіб у своєму
володінні та користуватись ним /а. с. 155/.

Під час вирішення спірних
правовідносин суд виходить з того, що
за своїм правовим характером вони є
деліктними, тобто такими, що виникли
внаслідок заподіяння шкоди.

При цьому, правове регулювання спірних
правовідносин здійснюється нормами
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" від 01 липня 2004
року та Цивільного кодексу України від
16 січня 2003 року.

Згідно до положень частини 1 статті 11
Цивільного кодексу України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

У свою чергу, пунктом 3 частини 2 статті
11 Цивільного кодексу України
передбачено, що підставами виникнення
цивільних прав та обов'язків, зокрема, є
завдання майнової /матеріальної/ та
моральної шкоди іншій особі.

Положеннями частини 1 статті 22
Цивільного кодексу України визначено,
що особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.

З огляду на приписи пункту 1 частини 2
статті 22 Цивільного кодексу України
під збитками розуміються втрати, яких
особа зазнала у зв'язку зі знищенням
або пошкодженням речі, а також витрати,
які особа зробила або мусить зробити
для відновлення свого порушеного права
/реальні збитки/.

Частиною 3 наведеної вище норми права
передбачено, що збитки відшкодовуються
у повному обсязі, якщо договором або
законом не передбачено відшкодування у
меншому або більшому розмірі.

Відповідно до положень частини 1 статті
1166 Цивільного кодексу України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Як наголошено положеннями частини 2
статті 1166 Цивільного кодексу України
особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Згідно до положень частини 5 статті 1187
Цивільного кодексу України особа, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, відповідає за
завдану шкоду, якщо вона не доведе, що
шкоди було завдано внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого.

При цьому, як убачається з роз'яснень,
що містяться у абзаці першому пункту 2
Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня
1992 року та пункті 4 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року
шкода, заподіяна особі і майну
громадянина або заподіяна майну
юридичної особи, підлягає
відшкодуванню в повному обсязі особою,
яка її заподіяла, за умови, що дії
останньої були неправомірними, між
ними і шкодою є безпосередній
причинний зв'язок та є вина зазначеної
особи, а коли це було наслідком дії
джерела підвищеної небезпеки,
незалежно від наявності вини.

Джерелом підвищеної небезпеки
визнається діяльність, пов'язана з
використанням, зберіганням або
утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб /частина 1 статті 1187
Цивільного кодексу України/.

У свою чергу, з роз'яснень, наданих
Верховним Судом України у пункті 4
своєї постанови Пленуму «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» та
пункті 4 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» убачається, що джерелом
підвищеної небезпеки, зокрема,
належить визнавати будь-яку
діяльність, здійснення якої створює
підвищену імовірність заподіяння
шкоди через неможливість контролю за
нею людини, а також діяльність по
використанню, транспортуванню,
зберіганню предметів, речовин і інших
об'єктів виробничого, господарського
чи іншого призначення, які мають такі ж
властивості.

Відповідно до положень частини 2 статті
1187 Цивільного кодексу України шкода,
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі /право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо/ володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно до роз'яснень Верховного Суду
України, наданих у пункті 4 своєї
постанови Пленуму "Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди" під
володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав /договору оренди, довіреності
тощо/.

З огляду на положення пункту 6
Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» особою, яка зобов'язана
відшкодувати шкоду, завдану джерелом
підвищеної небезпеки, є фізична або
юридична особа, що на відповідній
правовій підставі /право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди, позички тощо/ володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Крім того, вирішуючи спірні
правовідносини суд також враховує, що
на особу, яка перебувала в трудових
відносинах на підставі трудового
договору /контракту/ і завдала шкоди
життю чи здоров'ю у зв'язку з
використанням транспортного засобу, що
належить роботодавцю,
відповідальність за завдання шкоди
може бути покладена лише за умови, якщо
буде доведено, що вона заволоділа
транспортним засобом неправомірно
/частини третя і четверта статті 1187
Цивільного кодексу України, абзац
четвертий пункту 6 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки»/.

Під час розгляду справи судом
встановлено, що транспортний засіб
марки «ВАЗ 2115», державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, перебував
у власності ТОВ "Інспекторат Україна".

Таким чином, суд приходить до висновку,
що станом на дату виникнення спірних
правовідносин ТОВ "Інспекторат
Україна" є особою, яка володіла
зазначеним вище транспортним засобом
на достатній правовій підставі.

З огляду на положення пункту 1 частини 1
статті 1188 Цивільного кодексу України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Як випливає із змісту постанови судді
Центрально-Міського районного суду
міста Макіївки Донецької області
Кузнецова Р. О. від 19.09.2013 року у справі
№ 270/5354/13-п (провадження № 3/270/769/2013) щодо
притягнення до адміністративної
відповідальності за скоєння
адміністративного правопорушення
(проступку) ОСОБА_5, який працює водієм у
ТОВ "Інспекторат Україна", той визнаний
винним у скоєнні дорожньо-транспортної
пригоди, яка трапилась 31.07.2013 року та
внаслідок якої були завдані механічні
пошкодження транспортному засобу
позивача ОСОБА_4 /а. с. 180/.

Крім того, з доданих до матеріалів
справи доказів, а саме: з копії наказу
директора ДФ ТОВ «Інспекторат Україна»
Мельника В. М. № 45/11-КД від 25.11.2011 року
убачається, що дійсно ОСОБА_5 з 01.12.2011
року перебував у трудових відносинах з
ТОВ «Інспекторат Україна», виконуючи
трудові обов'язки водія
автотранспортних засобів.

Відповідно до положень частини 1 статті
1172 Цивільного кодексу України юридична
або фізична особа відшкодовує шкоду,
завдану їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
/службових/ обов'язків.

Згідно до роз'яснень Верховного Суду
України, наданих у пункті 4 й 5 постанови
Пленуму "Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" не вважається
володільцем джерела підвищеної
небезпеки і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
управляє джерелом підвищеної
небезпеки в силу трудових відносин з
володільцем цього джерела /шофер,
машиніст, оператор і таке інше/. При
розгляді справ про відшкодування шкоди
суди повинні мати на увазі, що крім
загальних підстав, відповідальність
юридичної особи настає лише у випадках,
коли особа, з вини якої заподіяна шкода,
знаходиться з даною організацією в
трудових відносинах, і шкода, заподіяна
нею у зв'язку з виконанням трудових
/службових/ обов'язків, незалежно від
того, постійним, сезонним, тимчасовим
за трудовим договором чи на інших
умовах вона була працівником цієї
організації.

Крім того, пунктом 6 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» передбачено, що не
вважається особою, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, і не несе відповідальності
за шкоду перед потерпілим особа, яка
керує транспортним засобом у зв'язку з
виконанням своїх трудових /службових/
обов'язків на підставі трудового
договору /контракту/ із особою, яка на
відповідній правовій підставі /право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо/ володіє
транспортним засобом, якщо з нею
укладено цивільно-правовий договір.

Таким чином, з огляду на наведені вище
норми права особою, що повинна
відповідати за шкоду, завдану позивачу
ОСОБА_4, є відповідач ТОВ "Інспекторат
Україна", а не третя особа ОСОБА_5, яка є
його працівником.

При цьому, суд критично ставиться до
посилань представників відповідача та
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
на боці відповідача стосовно завдання
шкоди позивачу водієм ТОВ «Інспекторат
Україна» ОСОБА_5 в неробочий час при
використанні ним транспортного засобу
в особистих цілях, а саме: з метою
перевезення його родини і дитини до
дитячого садка, оскільки з досліджених
судом матеріалів справи про
притягнення до адміністративної
відповідальності за скоєння
адміністративного правопорушення
/справа № 270/5354/13-п (провадження №
3/270/769/2013)/ убачається, що ОСОБА_5 на
момент дорожньо-транспортної пригоди
перебував у транспортному засобі один,
без членів своєї родини.

Крім того, системний правовий аналіз
норм права, які містяться у Цивільному
кодексі України /статті 1166, 1172, 1187/
дозволяють суду дійти висновку про те,
що не впливають на виникнення обов'язку
володільця джерела підвищеної
небезпеки з відшкодування заподіяної
ним шкоди, в який час було вчинено
заподіяння шкоди - службовий або
неслужбовий; та чи було джерело
підвищеної небезпеки ввірено
працівникові у процесі виконання ним
трудових обов'язків, або він
самовільно, неправомірно використав
його у своїх особистих цілях.

У ході розгляду справи судом
встановлено, що загальний розмір
майнової шкоди, завданої позивачу
ОСОБА_4 неправомірними діями
працівника ТОВ «Інспекторат України»,
складає 95633,19 гривень.

Враховуючи той факт, що відповідно до
положень чинного законодавства
України про страхування
відповідальність відповідача ТОВ
«Інспектрат України» як власника
транспортних засобів була
застрахована, то позивач ОСОБА_4
отримав суму страхового відшкодування
від ПрАТ Страхова компанія «Уніка» у
розмірі 50000,00 гривень /статті 1, 9, 16
Закону України "Про страхування",
статті 9, 12, 22, 28, 29 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", статті 979, 988 Цивільного
кодексу України/.

При цьому як було зазначено позивачем
ОСОБА_4, сума страхового відшкодування
була сплачена йому ПрАТ Страхова
компанія «Уніка» у повному обсязі, тому
жодні майнові вимоги до неї у нього
немає.

Як убачається з положень частини 1
статті 1194 Цивільного кодексу України
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати /страхового
відшкодування/ для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою /страховим
відшкодуванням/.

Таким чином, з огляду на досліджені
докази по справі суд приходить до
висновку, що сума майнової шкоди, яка
залишилась невідшкодованою позивачу
ОСОБА_4 та підлягає стягненню на його
користь з боку відповідача ТОВ
«Інспекторат Україна» складає 45633,19
гривень.

Крім того, під час вирішення спірних
правовідносин суд враховує, що між
сторонами по справі безпосередньо
спору про розмір завданої позивачу
майнової шкоди не виникало та
сторонами не було надано інших доказів,
якими був би спростований розрахунок
позивача ОСОБА_4

Також суд приймає до уваги заяву
позивача з якої убачається, що він має
намір відремонтувати пошкоджений
транспортний засіб з метою подальшого
використання за цільовим призначення,
тому за таких обставин немає підстав
для вирішення питання про передачу
автомобіля після відшкодування
збитків особі, відповідальній за шкоду.

Розглядаючи позовні вимоги щодо
відшкодування моральної шкоди суд
вважає, що вони підлягають частковому
задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до положень частини 1
статті 1167 Цивільного кодексу України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Положеннями частини 1 статті 23
Цивільного кодексу України визначено,
що особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Перелік дій, які можуть викликати
моральну шкоду особи передбачений
положеннями частини 2 статті 23
Цивільного кодексу України.

Крім того, пунктом 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної /немайнової/ шкоди" № 4 від 31
березня 1995 року роз'яснено, що під
моральною шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Як зазначив позивач у своїй позовній
заяві завдана йому моральна шкода
полягає у душевних стражданнях, яких
він зазнав у зв'язку із пошкодженням
його транспортного засобу, що
відповідає визначенням, котрі
містяться у положеннях пункту 3 частини
2 статті 23 Цивільного кодексу України.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Особа
/фізична чи юридична/ звільняється від
відповідальності по відшкодуванню
моральної шкоди, якщо доведе, що
остання заподіяна не з її вини.
Відповідальність заподіювача шкоди
без вини може мати місце лише у
випадках, спеціально передбачених
законодавством /пункт 5 Постанови
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної /немайнової/
шкоди"/.

У свою чергу, у пункті 8 вище зазначеної
Постанови Пленуму Верховний Суд
України роз'яснює, що за моральну
/немайнову/ шкоду, заподіяну
працівником під час виконання трудових
обов'язків, відповідальність несе
організація, з якою цей працівник
перебуває у трудових відносинах, а
останній відповідає перед нею в
порядку регресу /статті 130, 132 - 134
Кодексу законів про працю України/.

Крім того, суд приймає до уваги те, що
позивач заявляє вимоги про
відшкодування йому моральної шкоди,
передбаченої положеннями пункту 3
частини 2 статті 23 Цивільного кодексу
України.

З огляду на положення пункту 23.1. статті
23 Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів" страховиком
здійснюється відшкодування завданої
моральної шкоди, що полягає у фізичному
болю та стражданнях, яких потерпілий -
фізична особа - зазнав у зв'язку із
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я. Виходячи з того, що позивач
обґрунтовує заподіяну йому моральну
шкоду пошкодженням майна, а не
каліцтвом та іншим ушкодженням
здоров'я, її відшкодування повинна
здійснювати особа, винна у
дорожньо-транспортній пригоді.

Таким чином, з огляду на наведені вище
норми права, особою, яка повинна
відшкодувати позивачу моральну шкоду,
є ТОВ "Інспекторат Україна".

Відповідно до частини 3 статті 23
Цивільного кодексу України та пункту 9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди" розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При цьому суд має
виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Як убачається із змісту позовних вимог,
ОСОБА_4 обрав спосіб відшкодування
завданої йому моральної шкоди шляхом
одноразової виплати грошової суми у
розмірі 10000,00 гривень.

У свою чергу суд на підставі
досліджених матеріалів справи та з
урахуванням викладених вище вимог
чинного законодавства України вважає,
що розумною та справедливою
сатисфакцією слід вважати
відшкодування позивачу моральної
шкоди у розмірі 1500,00 гривень.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи
позов ОСОБА_4 до ТОВ «Інспекторат
Україна», із залученням до участі у
справі в якості третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на боці відповідача -
ОСОБА_5 «Про відшкодування майнової та
моральної шкоди» частково, суд вважає
за необхідне вирішити згідно підпункту
6 частини першої статті 214 Цивільного
процесуального кодексу України
питання про розподіл між сторонами по
справі судових витрат.

Так, відповідно до вимог частини першої
статті 88 Цивільного процесуального
кодексу України, стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

Частини 1 та 2 статті 79 Цивільного
процесуального кодексу України
роз'яснюють, що судові витрати
складаються з судового збору та витрат,
пов'язаних з розглядом справи. Розмір
судового збору, порядок його сплати і
звільнення від сплати встановлюються
законом.

Таким законом є Закон України «Про
судовий збір» № 3674-VІ від 08.11.2011 року, що
набрав чинності з 01.11.2011 року й
встановлює правові засади справляння
судового збору, платників, об'єкти та
розміри ставок судового збору, порядок
сплати, звільнення від сплати та
повернення судового збору.

Стаття 1 зазначеного Закону України
визначає, що судовий збір - це збір, що
справляється на всій території України
за подання заяв, скарг до суду, а також
за видачу судами документів і
включається до складу судових витрат.

Як зазначає абзац 1 частини 1 статті 3
цього ж Закону України судовий збір
справляється за подання до суду
позовної заяви та іншої заяви,
передбаченої процесуальним
законодавством України.

Згідно підпункту 1 та 2 пункту 1 частини 2
статті 4 Закону України «Про судовий
збір» (із змінами та доповненнями) за
подання до суду позовної заяви
майнового характеру справляється
судовий збір у розмірі 1% від цини
позову, але не менше 0,2 розміру та не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати, а з позовної заяви
немайнового характеру - 0,1 розмір
мінімальної заробітної плати.

При цьому частина 1 цієї ж статті
передбачає, що судовий збір
справляється у відповідному розмірі
від мінімальної заробітної плати у
місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява подається до
суду.

Із зазначеним позовом ОСОБА_4 звернувся
до суду у 2013 році.

Як убачається з доданих до матеріалів
справи квитанцій, позивачем сплачено
судовий збір за подачу позовної заяви
майнового характеру у розмірі 461,28
гривень та за подачу позовної заяви
немайнового характеру у розмірі 114,70
гривень /а. с. 1, 2/.

Мінімальний розмір заробітної плати на
2013 рік встановлений Законом України
«Про державний бюджет України на 2013
рік» № 5515-VІ від 06 грудня 2012 року.

Так, стаття 8 вказаного
нормативно-правового акту визначає, що
з 01.01.2013 року мінімальна заробітна
плата у місячному розмірі встановлена
в сумі 1147,00 гривень.

Тому за подання до суду у 2013 році
позовної заяви майнового характеру
справляється судовий збір у розмірі не
менше 229,40 гривень та не більше 3441,00
гривень, а з позовної заяви немайнового
характеру - 114,70 гривень.

Крім того, за подання позовної заяви, що
має одночасно майновий і немайновий
характер, судовий збір сплачується за
ставками, встановленими для позовних
заяв майнового та немайнового
характеру, а розподіл судового збору
між сторонами та перевірка повноти
сплати судового збору здійснюються
відповідно до процесуального
законодавства (абзац 1 части 3 та
частина 7 статті 6 зазначеного закону).

Відтак, ухвалюючи рішення, суд дійшов
до висновку про необхідність
задоволення позову ОСОБА_4 частково,
стягнувши з відповідача на користь
позивача суму завданої майнової шкоди
у розмірі 45633,19 гривень та суму завданої
моральної шкоди у розмірі 1500,00 гривень.

З огляду на наведені вище норми права
на користь позивача підлягають
стягненню з відповідача судові витрати
в сумі 571,03 гривня, що складаються з:

а) оплати судового збору за подання до
суду позовної заяви немайнового
характеру у повному обсязі, оскільки
ставка судового збору є єдиною та не
залежить від розміру суму, що
стягується, тобто 114,70 гривень;

б) оплати судового збору за подання до
суду позовної заяви майнового
характеру частково в сумі 456,33 гривень.

Таким чином, з огляду на наведені норми
закону, проаналізувавши всі наявні і
досліджені у судовому засіданні докази
у їх сукупності, суд доходить до
висновку про обґрунтованість вимог
позивача та можливість задоволення
його позову частково шляхом стягнення
з ТОВ «Інспекторат Україна» на користь
ОСОБА_4 суму завданої майнової шкоди у
розмірі 45633,19 гривень, суму завданої
моральної шкоди у розмірі 1500,00 гривень,
а також понесені позивачкм та
документально підтверджені судові
витрати, що складаються з судового
збору у розмірі 571,03 гривень.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 11, 23, 979, 988, 1166, 1167, 1172, 1187, 1194
Цивільного кодексу України від 16 січня
2003 року, статтями 1, 9, 16 Закону України
«Про страхування» від 07 березня 1996
року, статтями 1, 9, 22, 28, 29 Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» від 01 квітня 2004 року,
Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» № 6 від 27 березня
1992 року, Постановою Пленуму Верховного
Суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
/немайнової/ шкоди» № 4 від 31 березня 1995
року, Постановою Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» за номером 4 від 01 березня 2013
року, Законом України "Про судовий збір"
від 08 листопада 2011 року, Законом
України "Про Державний бюджет України
на 2013 рік" від 06 грудня 2012 року, статтями
4, 8, 10, 11, 38, 57, 58, 60, 61, 79, 80, 88, 119, 158, 208, 209, 212 -
215, 218, 223, 292, 294 і 296 Цивільного
процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ТОВАРИСТВА З
ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ
«ІНСПЕКТОРАТ УКРАЇНА», із залученням
до участі у справі в якості третьої
особи, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору, на боці
відповідача - ОСОБА_5 «Про
відшкодування майнової та моральної
шкоди» задовольнити частково.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНСПЕКТОРАТ
УКРАЇНА» на користь ОСОБА_4 суму
завданої майнової шкоди у розмірі 45633,19
гривень /сорок п'ять тисяч шістсот
тридцять три гривні 19 копійок/.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНСПЕКТОРАТ
УКРАЇНА» на користь ОСОБА_4 компенсацію
завданої моральної шкоди у розмірі 1500,00
гривень /одна тисяча п'ятсот гривень 00
копійок/.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ
ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ІНСПЕКТОРАТ
УКРАЇНА» на користь ОСОБА_4 понесені
ним та документально підтверджені
судові витрати, що складаються з
судового збору у розмірі 571,03 гривень
/п'ятсот сімдесят одна гривня 03
копійки/.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Центрально-Міський районний суд міста
Макіївки шляхом подачі апеляційної
скарги протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано, а у разі її подання - після
розгляду справи апеляційним судом,
якщо його не скасовано судом
апеляційної інстанції. Рішення набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо її
не було подано, а у разі її подання -
після розгляду справи апеляційним
судом, якщо його не скасовано судом
апеляційної інстанції.

Вступну та резолютивну частини рішення
було ухвалено, складено шляхом
комп'ютерного набору та підписано
суддею у нарадчій кімнаті 11.04.2014 року.

Повний текст рішення було виготовлено
та підписано суддею 16.04.2014 року.

Суддя:
С. В. Мащенко