Справа № 136/1092/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"09" квітня 2014 р.
м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької
області

в складі: головуючого - судді
Кривенка Д. Т.

за участю секретаря
Марчук Н.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста Липовець
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про встановлення батьківства, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із
вищевказаним позовом до відповідача,
який обґрунтував тим, що він, ОСОБА_1, є
громадянином Туреччини. В період часу з
2010 по 2011 рік він перебував у фактичних
шлюбних відносинах із ОСОБА_2, зокрема:
спільно проживали однією сім'єю в
належному останній житловому будинку,
вели спільне господарство, він
турбувався про неї. ІНФОРМАЦІЯ_1 у
ОСОБА_2 народилась дочка ОСОБА_4, а
оскільки на час народження дитини вони
не перебували у зареєстрованому шлюбі,
а також він перебував у від'їзді, то
реєстрація дитини була проведена
відповідно до вимог ст.135 СК України, і
відомості про батька були внесені за
вказівкою матері. Ураховуючи те, що він,
ОСОБА_1, вважає саме себе біологічним
батьком дитини народженої
відповідачкою, проте остання не дає
згоди на внесення змін у актовий запис
про народження дитини про його
батьківство, тому він просив суд
визнати його батьківство стосовно
дитини ОСОБА_4, яка народилась
ІНФОРМАЦІЯ_1 за рішенням суду, внести
зміни до актового запису про
народження дитини, зазначивши його,
ОСОБА_1, громадянина Туреччини, батьком
дитини, та вирішити питання судових
витрат.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 та його представник - адвокат
ОСОБА_6 позовні вимоги підтримали з
підстав, що наведені у позовній заяві,
просили суд позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позовні вимоги не визнала,
свою правову позицію вона виклала в
письмовому запереченні, яке надала
суду, вказавши у ньому на таке.

03 червня 2013 року до Липовецького
районного суду Вінницької області
звернувся гр. Туреччини ОСОБА_1 з
позовом до неї, ОСОБА_2, про
встановлення батьківства. Своїй позов
позивач обґрунтував тим, що він
перебував з нею у фактичних шлюбних
відносинах, проживав однією сім'єю в
належній їй частині будинку, вів з нею
спільне господарство, турбувався про
неї. Вважає, що вказані доводи ОСОБА_1 є
неправдиві, безпідставні, нічим не
підтверджені та необґрунтовані. Дійсно
вона, ОСОБА_2, знає гр. Туреччини ОСОБА_1,
проживала з ним однією сім'єю лише на
протязі одного місяця, а саме: в лютому
2011 року. Станом на той час вона уже
перебувала в стані трьохмісячної
вагітності. Такий короткий термін
проживання обумовлений був тим, що коли
вона перебувала в стані вагітності,
ОСОБА_1 вів аморальний спосіб життя,
постійно кудись зникав, пропадав на
дискотеках, появлявся дома з
невідомими жінками. Вказані обставини
стали підставою що змусила її
видворити його з належного їй
житлового будинку. В подальшому вона
проживала одна, жодної допомоги ОСОБА_1
їй не надавав, ніякого господарства він
з нею не вів та про неї на протязі
усього часу не дбав, за дитину ніколи
навіть не згадував, не то що приймав
участь у її вихованні. Посилання
позивача на те, що він проживав з нею
саме в належній їй частині будинку
також не відповідає фактичним
обставинам справи, так як вона особисто
на протязі 2010-2011 років проживала в
найманих квартирах в м. Вінниці. З
ситуації, що склалась, вбачається
небажання відповідача у справі нести
обов'язки та мати права щодо виховання
та розвитку дитини, спілкування з нею, а
причина, на її думку, в іншому. В травні
місяці 2013 року Міграційна служба
України пред'явила ОСОБА_1 добровільну
депортацію. Вказаною пропозицією
останній знехтував, тому до нього були
застосовані примусові заходи
депортації. Зваживши на такі обставини,
ОСОБА_1 звернувся до суду з метою
уникнути депортації та залишитись на
території Україні. Для цього ним і було
обрано такий спосіб, як вирішення
питання через встановлення
батьківства. З цих підстав, позивач і
звернувся до суду з позовом, в якому
виклав видумані та неправдиві доводи
аби розчулити своєю батьківською
турботою про дитину, яку він до цього не
бачив та не хотів бачити. Якби не
виникла така ситуація, то вона
впевнена, що і позову такого б до суду
не було. Також вказала, що вона не
вважає ОСОБА_1 батьком своєї дитини, а
тому заперечує проти даного позову,
проти внесення відповідних змін в
актовий запис про народження дитини, а
вимоги позивача вважає, незаконними та
необґрунтованими, що виключає його
право на звернення до суду з даного
приводу. Просила суд в задоволенні
позову відмовити.

В порядку, передбаченому ст.180 ЦПК
України, в судовому засіданні судом
було допитано наступних свідків.

Свідок ОСОБА_7 суду показала, що
вона приходиться двоюрідною сестрою
ОСОБА_2, яка й познайомила їх із
позивачем в лютому 2011 року,
представивши його своїм співмешканцем.
Як їй відомо, її сестра, ОСОБА_2, та
ОСОБА_1 прожили однією сім'єю біля 3
тижнів, після чого припинили сумісне
проживання. Відповідачка певний час
проживала у гуртожитку в м. Вінниця, а
потім переїхала на постійне місце
проживання в АДРЕСА_1, де мешкає й на
даний час. Однак, вона, ОСОБА_7, жодного
разу, після знайомства, не бачила
ОСОБА_1 разом із ОСОБА_2 та її дитиною.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що
вона є хресною матір'ю дитини ОСОБА_4,
яка народжена відповідачкою, а тому їй
достовірно відомо, що остання, з
трьохмісячною дитиною, приїхала на
постійне місце проживання до АДРЕСА_1
та проживає там на одній вулиці разом
із нею, ОСОБА_8, і на даний час. Жодного
разу, вона, ОСОБА_8, не бачила, щоб
позивач приїздив до відповідачки та її
дитини, піклувався про них. За весь час,
побачила позивача лише другий раз та і
то в залі судових засідань в влітку 2013
року.

Суд, вислухавши пояснення сторін
спору, дослідивши матеріали справи,
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши усі зібрані
у справі докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи і
вирішення спору по суті, судом
встановлено наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Як убачається із листа начальника
відділу державної реєстрації актів
цивільного стану реєстраційної служби
Вінницького міського управління
юстиції від 03.04.2013 року за №824-06.01-29
направленого у відповідь на запит
адвоката ОСОБА_6, у підвідомчому йому
відділі є в наявності актовий запис про
народження ОСОБА_4 за №3203 вчинений
31.08.2011 року. Відповідно до цих записів,
матір'ю дитини зазначено ОСОБА_2,
батьком ОСОБА_9. Згідно вищевказаного
листа, реєстрація народження дитини
проведена відповідно до ч.1 ст.135 СК
України, тобто за вказівкою матері.

Позивач, вважаючи себе батьком
народженої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 дитини -
ОСОБА_4, звернувся в червні 2013 року до
суду з позовом про визнання його
батьківства.

Судом встановлено, що
правовідносини, які виникли між
сторонами спору є сімейними та
регулюються відповідними нормами
Сімейного кодексу України від 10 січня
2002 року за №2947-ІІІ, зокрема Главою 12
"Походження дитини".

Статтею 121 СК України визначено,
що права та обов'язки матері, батька і
дитини ґрунтуються на походженні
дитини від них, засвідченому державним
органом реєстрації актів цивільного
стану у порядку, встановленому
статтями 122 та 125 цього кодексу.

Із пояснень сторін та здобутих у
справі доказів судом встановлено, що
вони не перебували у зареєстрованому
шлюбі.

Відповідно до ст.125 СК України,
якщо мати та батько не перебувають у
шлюбі між собою, походження дитини від
батька визначається: за заявою матері
та батька дитини, поданої у порядку
ст.126 СК України або за рішенням суду.

Статтею 128 СК України, унормовано
визнання батьківства за рішенням суду,
відповідно до якої, за відсутності
спільної заяви жінки та чоловіка, право
на подання якої встановлено ч.1 ст. 126
цього Кодексу, батьківство щодо дитини
може бути визнане за рішенням суду.
Позов про визнання батьківства може
бути пред'явлений особою, яка вважає
себе батьком дитини. Позов про визнання
батьківства приймається судом, якщо
запис про батька дитини у Книзі
реєстрації народжень вчинено
відповідно до частини першої статті 135
цього Кодексу.

Частиною 2 наведеної вище статті,
передбачено, що підставою для визнання
батьківства є будь-які відомості, що
засвідчують походження дитини від
певної особи, зібрані відповідно до
Цивільного процесуального кодексу
України.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про
визнання батьківства мають
враховуватись усі вище перераховані
докази в сукупності. Причому кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень (ч.
1 ст. 60 ЦПК України).

16.10.2013 року ухвалою суду за
клопотанням представника позивача у
справі було призначено молекулярно -
генетичну експертизу, яку доручено
було провести експертам НДЕКЦ при УМВС
України у Вінницькій області.

Для відбору експериментальних
зразків, експертом зобов'язано сторони
разом із народженою відповідачем
дитиною з'явитись на визначений
експертом день та час, однак жодного
разу сторони не з'явились, а матеріали
справи повернуто до суду без
експертного дослідження.

Спеціальну процесуальну санкцію
для осіб, які ухиляються від участі в
експертизі, передбачено нормами ст.146
ЦПК України, зокрема ч.2 даної статті у
разі ухилення відповідача від
проведення судово-біологічної (судово -
генетичної) експертизи у справах про
визнання батьківства, суд має право
постановити ухвалу про примусовий
привід такої особи на проведення
експертизи.

При цьому, відповідно до норм
цивільного судочинства, провадження у
цивільних справах здійснюється на
принципах змагальності та
диспозитивності цивільного процесу,
відповідно до яких суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог та на підставі доказів сторін,
які мають рівні права щодо їх подання
та доведення їх переконливості перед
судом.

Позивач та його представник не
звертались до суду з клопотанням про
застосування приводу до відповідних
осіб з метою відповідних зразків для
проведення експертизи.

За таких обставин, за відсутності
клопотання, враховуючи принципи
змагальності та диспозитивності,
підстав для застосування до
відповідача примусового приводу для
проведення призначеної судом
експертизи - не було.

Оцінючи факт ухилення
відповідачки ОСОБА_2 від проведення
експертизи, за відсутності будь - яких
інших належних, допустимих та
достовірних доказів, суд не вбачає
обгрунтованих підстав вважати факт
походження дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1
від позивача ОСОБА_1 - встановленим.

Що стосується фотознімків, на
яких позивач сфотографований із
дитиною відповідача, наданих ним як
доказ в підтвердження визнання свого
батьківства, то слід вказати на таке.

В судовому засіданні було
встановлено та не заперечувалось
позивачем, що представлені фотографії
із зображенням на них позивача та
дитини відповідача були отримані від
третьої особи, який є спільним знайомим
обох сторін спору, а тому варто дійти
висновку, що вони є підтвердженням
факту спілкування позивача із дитиною
відповідачки - ОСОБА_4, та не
підтверджують факт походження такої
дитини саме від позивача як
біологічного батька.

На необхідність подання належних
та допустимих доказів, в розумінні ст.58,
59 ЦПК України, що засвідчують
походження дитини, яка народилася не
раніше 1 січня 2004 р., від певної особи й
зібрані з дотриманням норм цивільного
процесуального законодавства також
вказав Пленум Верховного Суду України
у постанові від 15 травня 2006 року N 3 "Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів".

З огляду на викладене та у
контексті приведених правових норм
регулювання предмета спору слід дійти
до переконання, що в задоволенні
позовних вимог позивача слід відмовити
у повному обсязі за їх недоведеності.

Вирішуючи питання судових витрат,
суд керується правилами ст.88 ЦПК
України, а тому в разі відмови у позові,
відносить їх на рахунок позивача.

На підставі викладеного та
керуючись ст.18, 121, 125, 126, 128 СК України,
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 15 травня 2006 року N 3 "Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів", ст.10, 11, 57, 58, 60, 146,
208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про встановлення батьківства -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко