У Х В А Л А

Іменем України

23 квітня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Мацунича М.В.,

при секретарі : Саварина Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 на
рішення Свалявського районного суду
від 21 січня 2014 року в справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним заповіту, складеного особою
не здатною розуміти значення своїх
дій,-

в с т а н о в и л а :

Представник позивачки ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу на рішення
Свалявського районного суду від 21
січня 2013 року, яким у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
недійсним заповіту, складеного особою
не здатною розуміти значення своїх дій
- відмовлено.

У скарзі просить скасувати зазначене
рішення, як незаконне та
необґрунтоване, і ухвалити нове
рішення, яким її позов задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідачки ОСОБА_4 апеляційну скаргу
не визнала, просила таку відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_2, її представник
ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 у судове
засідання не з'явилися, хоча про час і
місце розгляду справи були повідомлені
належним чином, а саме шляхом
повідомлення представників сторін під
розписку (а.с.214), що вважається і
повідомленням сторін, так як вручення
судової повістки представникові особи,
яка бере участь у справі, вважається
врученням повістки і цій особі (ч.5 ст.76
ЦПК України), які про причини своєї
неявки суд не повідомили, а тому їх
неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_4,
перевіривши доводи апеляційної скарги
та матеріали справи, колегія суддів
вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
27 серпня 2009 року нотаріусом
Свалявської державної нотаріальної
контори ОСОБА_5 посвідчено заповіт,
згідно якого ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
заповіла належну їй на праві власності
квартиру АДРЕСА_1, і взагалі все те, що
їй буде належати по закону на день її
смерті, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.1 т.2).

Згідно довідки про причину смерті до
форми №106/о №89 від 01.09.2009 року (в
матеріалах справи відсутнє свідоцтво
про смерть) - ОСОБА_6 померла
ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 на момент
складання заповіту мала понад 81 рік, її
стан здоров'я різко погіршився, вона
хворіла на дисциркуляторну
енцефалопатію з правобічним
геміпарезом, статико-координаційними
порушеннями та вегесудинною
лабільністю, постгерпетичну
ангіопатію з стійким вираженим
больовим синдромом, поширення
остерохондрозу хребта, розвивався
віковий склероз, почастішали випадки
не сприйняття дійсних подій,
відмічалися випадки істерії, депресії,
що вказували на неадекватну поведінку
ОСОБА_6, у зв'язку з чим виникла
необхідність обстеження її
невропатологом та її постійного
лікування, однак спроби поліпшити її
психічний стан не мали успіху, -
позивачка ОСОБА_2 просила визнати
недійсним заповіт від 27 серпня 2009 року,
посвідчений нотаріусом Свалявської
держнотконтори на користь ОСОБА_3, на
підставі ст.225 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

У відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що
померла ОСОБА_6 була тіткою позивачки
ОСОБА_2.

У позовній заяві позивачка вказувала
на те, що її тітка ОСОБА_6 у 1987 році
склала на її ім'я заповіт, яким все
майно, яке їй буде належати на день
смерті, з чого б воно не складалося та
де б воно не знаходилося, заповіла їй
ОСОБА_2.

Однак, в матеріалах справи відсутній
заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, який
би вказував на порушення цивільних
прав або інтересів позивачки внаслідок
складання її тіткою спірного заповіту
на користь відповідачки ОСОБА_3 від
27.08.2009 року.

Таким чином, позивачка ОСОБА_2 у
відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК
України не довела і не подала суду
доказів на підтвердження факту
порушення її цивільних прав або
інтересів внаслідок складання ОСОБА_6
спірного заповіту на користь
відповідачки ОСОБА_3.

Крім цього, позивачкою не доведено, що
ОСОБА_6 при укладенні спірного заповіту
на користь ОСОБА_3 від 27.08.2009 року не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними.

Так, з висновку судово-медичної
комісійної експертизи №66 від 01.08.2013
року слідує, що підстав вважати, що
ОСОБА_6 не могла розуміти значення
своїх дій та керувати ними не виявлено,
в медичній документації, заповненій на
її ім'я, а також в матеріалах справи не
виявлено. А тому слід розуміти, що
психічний стан її не міг завадити їй
приймати рішення під час складання та
підписання заповіту.

Медичні препарати, які отримувала
ОСОБА_6, не могли вплинути на її
психічний стан, розуміти значення
своїх дій та керувати ними на час
складання та підписання заповіту на
користь ОСОБА_3, так як ніяких
психотропних чи анксіолітичних
медичних препаратів їй не
призначалося.

Наявність хвороби за діагнозом
дисциркуляторна енцефалопатія з
правобічним геміпарезом,
статико-координаційними порушеннями
та вегето-судинною лабільністю не є
обов'язковою умовою будь-яких
психічних розладів здоров'я, які можуть
створити такі наслідки, як
непорозуміння значимості своїх дій та
можливість керувати ними, що чітко
підтверджується відсутністю показів
та відсутністю оглядів її психіатром
як під час стаціонарного лікування, так
і під час лікування її в амбулаторних
умовах на протязі всього життя (а.с.152-157
т.2).

Факт відсутності у ОСОБА_6 за життя
будь-яких психічних захворювань
стверджується також і показаннями
свідків, зокрема ОСОБА_7 - терапевт,
завідуюча терапевтичним відділенням
Свалявської ЦРЛ (а.с.111 т.1, а.с.21-22 т.2),
ОСОБА_8 - дільничний лікар (а.с.114 т.1, а.с.61
т.2), ОСОБА_9 - лікар (а.с.179-180 т.1), ОСОБА_10 -
лікар невропатолог (а.с.193-194 т.1) , ОСОБА_11
- лікар невропатолог (а.с.207-208 т.1),
ОСОБА_12 - лікар (а.с.23-24 т.2), які
ствердили, що при спілкуванні з ОСОБА_6
вона була адекватною, чітко
відповідала на поставлені запитання,
розуміла значення своїх дій і керувала
ними.

Згідно довідки головного лікаря
Свалявської ЦРЛ від 11.09.2012 року №713/04-10,
ОСОБА_6 на психіатричному і
наркологічному обліку не перебувала.

Також відсутні будь-які записи у
медичній картці ОСОБА_6 щодо її
лікування у психіатра.

Щодо показань свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14
та ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_6 в останній
час свого життя була неадекватною і у
неї спостерігалися психічні
захворювання, то такі не заслуговують
на увагу, оскільки спростовуються вище
наведеною експертизою, показами
свідків-лікарів, а також матеріалами
справи.

Посилання у апеляційній скарзі на
необхідність проведення по справі
почеркознавчої експертизи, не
заслуговують на увагу, оскільки
недійсність спірного заповіту
позивачкою оспорюється на підставі ч.1
ст.225 ЦК України, а саме, що ОСОБА_6 у
момент складання спірного заповіту не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Інших
підстав для визнання спірного заповіту
недійсним позивачкою заявлено не було (
не є такими підставами перераховані
позивачкою норми закону без їх
відповідної мотивації), а тому не
заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про визнання
заповіту недійсним з підстав складання
його з порушенням вимог щодо його форми
та посвідчення, оскільки про такі
порушення позивачкою у позовній заяві
не вказувалося.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК
України підлягає залишенню без зміни, а
апеляційна скарга представника
позивача ОСОБА_1 відхиленню, оскільки
доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції і не дають суду апеляційної
інстанції підстав для скасування
рішення суду і ухвалення по справі
нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Свалявського районного суду
від 21 січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :