У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л.,
Мостової Г.І.,

Наумчука М.І.,
Остапчука Д.О.,

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до державного казначейства
України, прокуратури м. Києва про
відшкодування моральної шкоди, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Печерського районного суду м. Києва від
2 січня 2014 року та ухвалу апеляційного
суду м. Києва від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом. Зазначав, що
неодноразово звертався до прокуратури
м. Києва із заявами про ініціювання
питання про перегляд за нововиявленими
обставинами кримінальної справи, у
якій Ватутінським районним судом м.
Києва винесено вирок відносно нього за
вчинення ним наклепу на Президента
України Кучму Л.Д. та Голову
Адміністрації Президента України
Табачника Д.В. Проте на час звернення до
суду отримував лише відписки
прокуратури м. Києва з цього приводу. У
зв'язку з тим, що внаслідок
бездіяльності прокуратури м. Києва
його до цього часу не реабілітовано,
він позбавлений можливості
працевлаштуватися, просив
задовольнити позов.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 2 січня 2014 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 19 лютого 2014 року, у задоволенні
позову відмовлено.

ОСОБА_3 звернувся до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ із касаційною скаргою, в якій
просить оскаржувані судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалити нове
рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову суди
виходили із того, що спірні
правовідносини між сторонами
регулюються ст. ст. 1167, 1176 ЦК України.

Проте погодитися із застосуванням цих
норм права при вирішенні спору
неможливо.

Судами встановлено, що вироком
Ватутінського районного суду м. Києва
від 27 червня 1996 року ОСОБА_3 засуджено
за ч. ч. 2, 3 ст. 125 КК України.

У період 2002-2003 років позивач
неодноразово звертався до прокуратури
м. Києва із заявами про перегляд за
нововиявленими обставинами справи, у
якій відносно нього постановлено
вирок. Згодом у 2012-2013 роках він із
заявами та скаргами щодо розгляду його
заяв прокуратурою м. Києва звертався до
Генерального прокурора України.

З матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Верховного суду України від 17
травня 2005 року скасовано постанову
Печерського районного суду м. Києва від
16 грудня 2003 року, якою скасовано
постанову прокуратури м. Києва від 24
липня 2003 року про відмову у перегляді
за нововиявленими обставинами справи,
та ухвалу апеляційного суду м. Києва
від 19 лютого 2004 року, провадження у
справі закрито.

Листом прокуратури м. Києва від 4 грудня
2012 року позивачу роз'яснено порядок
перегляду судового рішення за
нововиявленими обставинами.

Підставою для відшкодування моральної
шкоди ОСОБА_3 вказано те, що
прокуратурою м. Києва не було прийняте
процесуальне рішення з приводу поданих
ним заяв від 28 травня 2002 року, 29 травня
2003 року про перегляд за нововиявленими
обставинами кримінальної справи.
Внаслідок такої бездіяльності йому
заподіяні моральні страждання.

Враховуючи те, що заяви, з приводу
бездіяльності прокуратури м. Києва
щодо вирішення яких позивач просив
відшкодувати моральну шкоду
подавалися ним в період дії ЦК УРСР 1963
року, а, відповідно, і бездіяльність
прокуратури, як вважає позивач мала
місце в цей час, то підстави для
застосування судами до спірних
правовідносин ст. ст. 1167, 1176 ЦК України
відсутні, оскільки зазначений Кодекс
набрав чинності з 1 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963 року
моральна (немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

За змістом ст. 443 ЦК УРСР 1963 року шкода,
заподіяна громадянинові внаслідок
незаконного засудження, незаконного
притягнення до кримінальної
відповідальності, незаконного
застосування взяття під варту як
запобіжного заходу, незаконного
накладення адміністративного
стягнення у вигляді арешту або
виправних робіт, відшкодовується
державою в повному обсязі незалежно
від вини службових осіб органів
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури і суду в порядку,
встановленому законом.

Виходячи з наведеного при вирішенні
спору суд мав з'ясувати обставини за
яких можливе відшкодування позивачу
моральної шкоди, у разі її заподіяння, з
підстав, передбачених вказаними
нормами права.

Оскільки ці норми застосовані не були,
то відповідно і такі обставини не
з'ясовувались.

Допущені судами при вирішенні спору
порушення норм цивільного
процесуального законодавства (ст. ст. 10,
60, 179 ЦПК України) унеможливили
встановлення фактичних обставин
справи, що мають значення для
правильного вирішення справи, у зв'язку
з чим оскаржувані рішення підлягають
скасуванню, а справа направленню на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 2 січня 2014 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19 лютого
2014 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді:Т.Л.
Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук