Справа № 464/265/14-ц
пр.№ 2/464/428/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.04.2014 року

Сихівський районний суд м. Львова

в складі: головуючої Бойко
О.М.

при секретарі Грицунь
З.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ
«Львівавтокомплектація» про стягнення
заборгованості,-

в с т а н о в и в :

позивачка звернулась до суду з
позовом, в якому просить зобов»язати
відповідача видати їй належним чином
оформлену трудову книжку, змінивши
дату звільнення із 19.11.2013р. на фактичний
день видачі трудової книжки, стягнути
із відповідача середній заробіток за
час вимушеного прогулу. В
обгрунтування позову покликається на
те, що працювала у відповідача з 28.09.2011р.
на посаді інженера, на підставі наказу
від 05.11.2013р. звільнена з роботи з 19.11.2013р.
за угодою сторін. Однак, в день
звільнення їй не видано трудової
книжки та на її вимогу не видано
довідки про доходи. На її неодноразові
звернення відповідач відповіді не
надав, у зв»язку із чим була змушена
звертатись до прокуратури Сихівського
райому м.Львова та Територіальної
інспекції з питань праці. Крім того,
внаслідок таких дій відповідача їй
завдано і моральної шкоди, яка
виразилась у душевних стражданнях та
втраті життєвих зв»язків, оскільки
була позбавлена змоги влаштуватись на
нову роботу, позбавлена можливості
утримувати сім»ю. Грошове
відшкодування за завдану їй моральну
шкоду становить 5000 грн.

В судовому засіданні позивачка позов
підтримала, збільшила позовні вимоги
та просить також стягнути з
відповідача заборгованість по
заробітній платі в сумі4 929 грн.08 коп.,
дала пояснення аналогічні змісту
позовної заяви, додатково пояснивши, що
відповідачем не здійснено із нею
повного розрахунку, оскільки з квітня
2013р. заробітня плата їй виплачувалась
не в повному обсязі. Згідно наказу про
прийняття на роботу її посадовий оклад
становив 1500 грн., із наказом про зміну
штатного розпису та зміну посадового
окладу її ніхто не ознайомлював. Крім
того, оклад в розмірі 1210 грн.
встановлений штатним розписом, який
вводився в дію з квітня 2013р., а
нарахування заробітної плати в такому
розмірі здійснювалось ще із січня 2013р.
На її запитання про те, чому розмір
отримуваної зарплати є меншим від її
посадового окладу, їй пояснювали, що
здійснюється виплата лише частина
зарплати, а решта буде доплачена.
Представник позивачки позов підтримав,
дав пояснення аналогічні змісту
позову, просить позов задоволити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав та пояснив,
що позивачка звільнена з роботи з 19.11.2013
р., трудову книжку видано позивачу в
присутності свідків, однак, отримавши
таку вона відмовилась засвідчити це
своїм підписом. Враховуючи те, що
позивачу видано трудову книжку, тобто,
відповідачем дотримано вимог
трудового законодавства, підстави для
зміни дати звільнення, зобов»язання
видачі трудової книжки, стягнення
середнього заробітку та відшкодування
моральної шкоди відсутні. Щодо вимоги
про стягнення заробітку то така також є
безпідставною, з огляду на те, що з
січня 2013р. було змінено штатний розпис
та посадовий оклад позивачки зменшився
до 1270 грн., а з квітня 2013р. до 1210 грн.
Після звільнення з позивачкою
відповідно до вимог ст.116 КЗпП
проведено повний розрахунок. В останнє
судове засідання представник
відповідача, будучи належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи, не з»явився, причин неявки не
повідомив, а тому справу розглянуто у
його відсутності .

Заслухавши пояснення позивача,
представника відповідача, з»ясувавши
дійсні обставини справи та перевіривши
їх доказами, суд приходить до висновку,
що позов підлягає до задоволення
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.орган зобов'язаний в
день звільнення видати працівникові
належно оформлену трудову книжку.

Статтею 48 цього ж кодексу передбачено,
що порядок ведення трудових книжок
визначається Кабінетом Міністрів
України. Наказом № 58 від 29.07.93 р.
Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту
затверджено Інструкцію про порядок
ведення трудових книжок працівників.
Пунктами 4.1, 4.2. вказаної Інструкції
визначено, що власник або
уповноважений ним орган зобов'язаний
видати працівнику його трудову книжку
в день звільнення з внесеним до неї
записом про звільнення. При затримці
видачі трудової книжки з вини власника
або уповноваженого ним органу
працівникові сплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу. Днем звільнення в такому разі
вважається день видачі трудової
книжки. Про новий день звільнення
видається наказ і вноситься запис до
трудової книжки працівника. Раніше
внесений запис про день звільнення
визнається недійсним у порядку,
встановленому пунктом 2.10 цієї
Інструкції. Якщо працівник відсутній
на роботі в день звільнення, то власник
або уповноважений ним орган в цей день
надсилає йому поштове повідомлення із
вказівкою про необхідність отримання
трудової книжки. Пересилання трудової
книжки поштою з доставкою на зазначену
адресу допускається тільки за
письмовою згодою працівника.

Згідно ч.4 ст.235 КЗпП України у разі
затримки видачі трудової книжки з вини
власника або уповноваженого ним органу
працівникові виплачується середній
заробіток за весь час вимушеного
прогулу.

Судом встановлено, що позивачка
перебувала у трудових стосунках з
відповідачем, працювала на посаді
інженера з 28.09.2011р., згідно наказу №11
від 28.09.2011 р. (а.с.3).

На підставі наказу №12 від 05.11.2013р.
позивачка звільнена з роботи за угодою
сторін з 19 листопада 2013р. (а.с.4).

Однак, всупереч вимог встановлених ст.47
КЗпП України та Інструкцією про
порядок ведення трудових книжок
працівників, трудову книжку позивачу
видано не було, що стверджується заявою
позивачки від 20.11.2013р. адресованою
відповідачу із вимогою видати трудову
книжку (а.с.11), повідомленням
Територіальної державної інспекції з
питань праці у Львівській області за
№2-5864/04 від 20.12.2013р., згідно якого в
результаті перевірки звернення ОСОБА_1
встановлено, що у книзі обліку руху
трудових книжок, яка ведеться у ТзОВ
«Львівавтокомплектація» підпис
позивачки у відповідній графі про
отримання трудової книжки відсутній.
Крім того, згідно отриманих пояснень у
керівника підприємства вказана
трудова книжка на вимогу позивачки
була залишена у працівників
підприємства ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
гуртожитку для передачі такої
позивачці, однак, після отримання
трудової книжки остання відмовилась
написати про це відповідну розписку
(а.с. 24-26).

Враховуючи зазначені обставини, суд
приходить до висновку, що не видавши
позивачці в день звільнення трудової
книжки, відповідачем порушені вимоги
ст.47 КЗпП України, Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, а тому його слід
зобов»язати видати позивачці належним
чином оформлену трудову книжку,
змінивши дату звільнення із 19.11.2013р. на
фактичний день видачі трудової книжки
та стягнути в її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
пов»язаного із невидачею трудової
книжки за період з 19.11.2013р. по 07.04.2014р. в
сумі 6099 грн. 64 коп., з розрахунку 64,20 грн.
(середньоденний заробіток) х 95
(кількість днів вимушеного прогулу з
19.11.2013р. по 07.04.2014р.). При цьому,
середньоденний заробіток обчислений,
шляхом ділення розміру нарахованої
позивачці заробітньої плати за
вересень та жовтень (два місяці, що
передували звільненню) - 2825,10 грн. на
кількість робочих днів за цей період
(44).

Судом не приймаються до уваги
покликання представника відповідача
на те, що трудова книжка фактично
вручена позивачу, оскільки таке не
підтверджується жодними доказами,
окрім того, передача трудової книжки
працівника через сторонніх осіб
суперечить вимогам як КЗпП України, так
і Інструкції про порядок ведення
трудових книжок працівників. Вказаними
нормативними документами визначено
можливість пересилання такої
рекомендованим повідомленням, однак,
за умови письмової заяви про таке
самого працівника, проте із заяви
позивачки від 20.11.2013р. вбачається, що
остання просила видати трудову книжку
їй особисто (а.с.11).

Крім того, як вбачається із наказу №11
від 28.09.2011р. (а.с.3) позивачка прийнята на
посаду інженера із 28.09.2011р. із посадовим
окладом згідно штатного розпису. Як
вбачається із штатного розпису ТзОВ
«Львівавтокомплектація»,
затвердженого 01.11.2011р. посадовий оклад
інженера становить 1500 грн.

Із довідки про доходи позивачки №10 від
03.02.2014р. вбачається, що з січня 2013р. по
день звільнення заробітна плата
нарахована їй, виходячи із розміру
посадового окладу 1210 грн.

Статтею 103 КЗпП та статтею 29 Закону
України «Про оплату праці» визначено,
що про нові або зміну діючих умов
оплати праці в бік погіршення власник
або уповноважений ним орган повинен
повідомити працівника не пізніш як за
два місяці до їх запровадження або
зміни.

В обґрунтування зазначених нарахувань
заробітної плати позивачці за 2013р.
представником відповідача надано суду
штатний розпис №4 затверджений із
01.04.2013р., згідно якого посадовий оклад
інженера становить 1210 грн. (а.с.72, 75).
Однак, суд вважає таке покликання
безпідставним, з огляду на те, що
відомості про своєчасне попередження
позивачки про зменшення посадового
окладу відсутні, при цьому, посадовий
оклад в розмірі 1210 грн. затверджений з
01.04.2013р., а нарахування у зазначеному
розмірі здійснювались із січня 2013р.

Враховуючи порушення відповідачем
вимог ст.103 КЗпП України в частині
зменшення розміру посадового окладу
позивачки, із відповідача в її користь
підлягає стягненню недоплачений їй
заробіток з січня 2013р. по 19.11.2013р. в сумі
4929 грн. 08 коп., що становить різницю між
посадовим окладом в розмірі 1500 грн. та
нарахованою позивачці заробітною
платою за цей період.

Згідно ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Однак, позивачкою не надано суду жодних
доказів в підтвердження визначених
ст.237-1 КЗпП України обставин, в зв"язку
із чим, суд приходить до висновку, про
те, що в задоволенні позову в частині
відшкодування моральної шкоди слід
відмовити.

Відповідно до ст.ст. 81, 88 ЦПК України
стягненню з відповідача в користь
держави підлягає судовий збір в сумі 243
грн. 60 коп.

На підставі ст.ст. 47, 48, 103, 235, 237-1 КЗпП
України, ст. 29 Закону України «Про
оплату праці» , п.41., 4.2 Інструкції про
порядок ведення трудових книжок
працівників, затв. Наказом № 58 від 29.07.93
р. Міністерства праці України,
Міністерства юстиції України,
Міністерства соціального захисту та
керуючись ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

в и р і ш и в :

позов задоволити частково.
Зобов»язати ТзОВ
«Львівавтокомплектація» видати ОСОБА_1
належним чином оформлену трудову
книжку, змінивши дату звільнення
ОСОБА_1 із 19.11.2013р. на фактичний день
видачі трудової книжки.

Стягнути з ТзОВ
«Львівавтокомплектація» в користь
ОСОБА_1 6099 грн. 64 коп. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу у
зв»язку із затримкою видачі трудової
книжки та 4 929 грн. 08 коп. заборгованості
по заробітній платі.

Стягнути з ТзОВ
«Львівавтокомплектація» в користь
держави 243 грн. 60 коп. судового збору .

В решті позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана до апеляційного суду Львівської
області через Сихівський районний суд
м.Львова протягом 10 днів після його
проголошення, а особами, які не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення рішення - протягом 10 днів
з часу отримання його копії.

Головуюча: