Справа № 490/1512/14-ц
районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

03 квітня 2014 року
м.
Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у
складі :

головуючого судді -Черенкової Н.П.,

при секретарі -Пулатовій О.Є.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні, в приміщенні суду в
м. Миколаєві заяву ОСОБА_1 про
забезпечення позову по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання договору довічного
утримання та повернення майна у
власність , -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в
якому просив про розірвання договору
довічного утримання від 14.12.2012 року ,
укладеного між ним та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, реєстровий №1691/22, та
повернути у власність ОСОБА_1 квартиру
АДРЕСА_1.

Ухвалою від 21.03.2014 року вікрито
провадження за даним позовом.

Від ОСОБА_2 надійшла заява про визнання
вимог позову.

ОСОБА_1 звнрнувся до суду з заявою про
забезпечення позову, переданою 02.04.2014
року, в якій просив накласти арешт на
депозитний рахунок НОМЕР_1 відкритий в
ПАТ «БМ Банк» на ім*я ОСОБА_2 у розмірі
40000,00 грн. «Стандарт» SAMDN8300,
відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» на ім*я
ОСОБА_2 у розмірі 60000,00 грн. до розгляду
справи по суті.

Частина 3 ст. 151 ЦПК України
передбачає, що забезпечення
позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи,
якщо невжиття заходів забезпечення
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

За статтею 153 ч. 1 ЦПК України ,
заява про забезпечення
позову розглядається судом,
у провадженні якого перебуває
справа, в день її надходження
без повідомлення відповідача та
інших осіб, які беруть
участь у справі.

Позов забезпечується накладенням
арешту на майно, у відповідності до ст.
152 ч. 1 п. 1 ЦПК України.

Згідно вимог ч. 3 ст. 152 ЦПК України,
забезпечення позову має бути
співмірним із заявленими позивачем
вимогами.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006р.
„Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову", визначено, що
розглядаючи заяву про забезпечення
позову, суд має з урахуванням доказів,
наданих позивачем на підтвердження
своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення про задоволення
позову.

У вирішенні питання про забезпечення
позову суд має здійснити оцінку
обґрунтованості доводів заявника щодо
необхідності вжиття відповідних
заходів з урахуванням розумності,
обґрунтованості і адекватності вимог
щодо забезпечення позову, забезпечення
збалансованості інтересів сторін, а
також інших учасників судового
процесу, наявності зв'язку між
конкретним заходом до забезпечення
позову і предметом позовної вимоги,
зокрема, чи спроможний такий захід
забезпечити фактичне виконання
судового рішення в разі задоволення
позову, імовірності утруднення
виконання або невиконання рішення суду
в разі невжиття таких заходів.

Умовою застосування заходів до
забезпечення позову за вимогами
майнового характеру є достатньо
обґрунтоване припущення, що майно (в
тому числі грошові суми, цінні папери
тощо), яке є у відповідача на момент
пред'явлення позову, може зникнути,
зменшитись за кількістю або
погіршитись за якістю на момент
виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для
забезпечення позову є підтверджена
доказами наявність фактичних обставин,
з яким и пов'язується застосування
певного виду забезпечення позову. Про
такі обставини може свідчити вчинення
відповідачем дій, спрямованих на
ухилення від виконання зобов'язання
після пред'явлення вимоги чи подання
позову до суду (реалізація майна чи
підготовчі дії до його реалізації,
витрачання коштів не для здійснення
розрахунків з позивачем, укладення
договорів поруки чи застави за
наявності невиконаного спір?ного
зобов'язання тощо). Саме лише посилання
в заяві на потенційну можливість
ухилення відповідача від виконання
судового рішення без наведення
відповідного обґрунтування не є
достатньою підставою для задоволення
відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладене, відсутність
зв'язку між конкретним заходом до
забезпечення позову і предметом
позовної вимоги, суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
задоволення заяви про забезпечення
позову.

Керуючись ст.ст. 151 ч.3, 152 п. 1ч. 1, 153 ч. 1 ЦПК
України, суддя, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про
забезпечення позову по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання договору довічного
утримання та повернення майна у
власність -відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в порядку та
строки, передбачені ст.ст. 294 -296 ЦПК
України.

Суддя
Н.П.
Черенкова