Номер провадження: 22-ц/785/3601/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О.,
Черевка П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Малиновського районного
суду м. Одеси від 12 грудня 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 - «Про стягнення боргу», -

ВСТАНОВИЛА:

09.07.2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
по якому просив стягнути з відповідача
заборгованість у розмірі 104441,94 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,
позивач посилався на те, що між
Кредитною спілкою «Афіна» та ОСОБА_3
25.04.2006 року був укладений договір
позички, за яким ОСОБА_3 отримав 25400 грн.
на строк з 25.04.2006 року по 25.08.2007 року,
процентна ставка за цим договором
складає 0,15% від суми залишку позики на
кожний день користування позикою.
Договором передбачений строк
погашення заборгованості та
встановлено, що у разі порушення цього
строку, плата за користування кредитом
становить 70 % річних. В зв'язку із
порушенням ОСОБА_3 строку погашення
заборгованості станом на 21.07.2011 року
утворилась зазначена заборгованість,
яка складається з основної суми
кредиту - 23051,05 грн. та відсотків в сумі
81390,89 грн. 10.04.2013 року між ОСОБА_2 та КС
«Афіна» укладена угода про
відступлення права вимоги за кредитним
договором від 25.04.2006 року, що був
укладений між КС «Афіна» та
відповідачем. Згідно до п. 2 вказаної
угоди позивач прийняв від КС «Афіна»
право вимоги боргу, з урахуванням суми
неповернутого займу, невиплачених
відсотків та неустойки, передбачені
договором.

Представник позивача підтримав позов в
повному обсязі та просив його
задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні
заперечував проти позову, надав
письмові заперечення, в яких просив
відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову
в зв'язку із тим, що договір позички та
касовий ордер, на копії яких
посилається позивач він не підписував
та грошових коштів не отримував.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 12.12.2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 було відмовлено.

17.02.2014 року ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить скасувати рішення районного
суду, ухвалити у справі нове рішення
про задоволення позовних вимог,
посилаючись на порушення районним
судом норм матеріального права та на
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що вимоги
позивача є необґрунтованими.

Судом встановлені наступні обставини
по справі.

25.04.2006 року між КС «Афіна» та ОСОБА_3 був
укладений договір позички № К .

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору
КС «Афіна» надала ОСОБА_3 позичку в
розмірі 25400 грн. на умовах строковості,
зворотності, цільового характеру
використання, платності та
забезпеченості.

Відповідно до п. 2.1. вказаного договору
строк його дії становить 16 фактичних
місяців, тобто з 25.04.2006 року до 25.08.2007
року і діє до повного виконання
зобов'язань позичальника.

Пунктом 3.1. вказаного договору
передбачено, що плата за користування
позичкою становить 0,15 % від суми
залишку позички, за кожен день
користування позичкою, але не раніше
ніж за 7 днів, а п. 3.3. договору
передбачено, що при порушенні
позичальником графіка погашення
позички плата за користування
становить 70 % річних за весь період
користування позичкою.

25.04.2006 року відповідно до копії
видаткового касового ордеру ОСОБА_3
було видано 25400 грн.

Відповідно до копії довідки, виданої КС
«Афіна» 21.07.2011 року часткове погашення
кредиту ОСОБА_3 було проведено в сумі 3162
грн., однак станом на 21.07.2011 року
заборгованість по кредиту складає
104441,94 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, КС
«Афіна» намагалась стягнути
заборгованість з ОСОБА_3 за договором
шляхом пред'явлення до Приморського
районного суду м. Одеси заяви про
видачу судового наказу з вимогою до
відповідача про стягнення
заборгованості, однак ухвалою від
11.05.2011 року Приморським районним судом
м. Одеси судовий наказ про стягнення з
ОСОБА_3 заборгованість за договором
позички в розмірі 55239 грн. був
скасований на підставі заяви ОСОБА_3.

Колегія суддів погоджується з
висновком районного суду, що по своїй
правовій природі укладений між КС
«Афіна» та ОСОБА_3 25.04.2006 року договір є
фактично договором позики, з усіма
притаманними договору позики умовами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

10.04.2013 року між КС «Афіна» та ОСОБА_2
була укладена угоду № 3, відповідно до
п. 1 якої КС «Афіна» на користь ОСОБА_2
уступає право вимоги боргу,
передбаченого договором № К
від 25.04.2006 року, який було
укладено з ОСОБА_3

За статтею 512 ЦК України кредитор у
зобов'язанні може бути замінений іншою
особою внаслідок передання ним своїх
прав іншій особі за правочином
(відступлення права вимоги), а
відповідно до ст. 514 ЦК України, до
нового кредитора переходять права
первісного кредитора у зобов'язанні в
обсязі і на умовах, що існували на
момент переходу цих прав, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Колегія суддів вважає, що договір,
укладений між між КС «Афіна» та
позивачем про відступлення права
вимоги та виконання зобов'язання за
договором позики ОСОБА_3 не відповідає
вимогам чинного законодавства,
оскільки, відповідно до ст.1054 ЦК
України обмежено коло кредитодавців за
кредитним договором лише банківськими
та іншими фінансовими установами.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України
«Про кредитні спілки» встановлено, що
кредитна спілка відповідно до свого
статуту: приймає вступні та обов'язкові
пайові та інші внески від членів
спілки; надає кредити своїм членам на
умовах їх платності, строковості та
забезпеченості в готівковій та
безготівковій формі; залучає на
договірних умовах внески (вклади) своїх
членів на депозитні рахунки як у
готівковій, так і в безготівковій
формі. Зобов'язання кредитної спілки
перед одним своїм членом не можуть бути
більше 10 відсотків від загальних
зобов'язань кредитної спілки; виступає
поручителем виконання членом спілки
зобов'язань перед третіми особами;
розміщує тимчасово вільні кошти на
депозитних рахунках в установах
банків, які мають ліцензію на право
роботи з вкладами громадян, об'єднаній
кредитній спілці, а також придбаває
державні цінні папери, перелік яких
встановлюється Уповноваженим органом,
та паї кооперативних банків; залучає на
договірних умовах кредити банків,
кредити об'єднаної кредитної спілки,
кошти інших установ та організацій
виключно для надання кредитів своїм
членам, якщо інше не встановлено
рішенням Уповноваженого органу; надає
кредити іншим кредитним спілкам, якщо
інше не встановлено рішенням
Уповноваженого органу; виступає членом
платіжних систем; оплачує за
дорученням своїх членів вартість
товарів, робіт і послуг у межах
наданого йому кредиту; провадить
благодійну діяльність за рахунок
коштів спеціально створених для цього
фондів.

За даною нормою визначено види
діяльності кредитних спілок, їх права
та не вказує на те, що вони можуть
відступати свої права за кредитними
договорами та займатися іншою
діяльністю ніж визначено Законом.

Зазначений перелік можливих видів
діяльності кредитних спілок не
зазначає про право спілки на
відступлення права вимоги за
кредитними договорами (договором
позики).

Тоді як дана правова норма Закону прямо
вказує на недопустимість провадження
кредитною спілкою іншої діяльності,
крім передбаченої цим Законом.

Згідно до ч. 2 ст.1 Закону України «Про
кредитні спілки» кредитна спілка є
фінансовою установою, виключним видом
діяльності якої є надання фінансових
послуг, передбачених цим законом.

Договір про відступлення права вимоги
не відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки кредитні
спілки, з огляду на особливості їх
правового статусу, не мають права
переводити борг чи відступати правові
вимоги за кредитним договором.

У кредитної спілки відсутні
повноваження щодо заняття такою
діяльністю.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
до позивача не перейшли права
кредитної спілки про стягнення
заборгованості та він не має право
вимоги виконання зобов'язань за
договором позики.

Крім того, колегія суддів звертає увагу
на те, що в матеріалах справи відсутній
належний розрахунок заборгованості за
договором позики відповідача перед КС
«Афіна», відсутній акт прийому
передачі документів від первісного
кредитора новому кредитору.

Відповідно до ст. 517 ЦК України
первісний кредитор у зобов'язанні
повинен передати новому кредиторові
документи, які засвідчують права, що
передаються, та інформацію, яка є
важливою для їх здійснення. Боржник має
право не виконувати свого обов'язку
новому кредиторові до надання
боржникові доказів переходу до нового
кредитора прав у зобов'язанні.

Одночасно, не було встановлено, що
ОСОБА_3 письмово повідомлений про те, що
ОСОБА_2 є новим кредитором у
зобов'язанні. Доказів на підтвердження
цього факту позивачем надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України якщо
боржник не був письмово повідомлений
про заміну кредитора у зобов'язанні,
новий кредитор несе ризик настання
несприятливих для нього наслідків. У
цьому разі виконання боржником свого
обов'язку первісному кредиторові є
належним виконанням.

При цьому, колегія суддів погоджується
з думкою районного суду про те, що не
заслуговують на увагу доводи
відповідача ОСОБА_3 про те, що ним
взагалі не був підписаний договір від
25.04.2006 року та видатковий касовий ордер,
так як на підтвердження своїх доводів
відповідач не надав жодного доказу, як
того вимагають положення ч. З ст. 10 та ч.
1 ст. 60 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що районний суд дійшов
правильного висновку про
необґрунтованість вимог позивача та
про відсутність підстав для
задоволення позову.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

З матеріалів цивільної справи не
вбачається, що позивачем по справі були
надані належні допустимі письмові
докази на підтвердження доводів та
позовних вимог.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд,
давши оцінку поясненням сторін по
справі та на підставі сукупності
зібраних по справі доказів, прийшов до
правильного обґрунтованого висновку,
що твердження позивача є недоведеними
та непідтвердженими, у зв'язку з чим
неспроможними та такими, що не
спростовують висновків суду, не маючи
підстав та доведеності для задоволення
позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
з'ясувавши обставини справи та давши
належну оцінку зібраним доказам,
дійшов до обґрунтованих висновків про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які мають бути підставами для
скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є
неспроможними, висновків суду не
спростовують і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом норм матеріального права чи
порушення процесуального права, яке
призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
є правильним по суті, відповідає
вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України,
підстави для його скасування та
ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314,
315, 317 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 12 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

П.М. Черевко

16.04.2014 року
м. Одеса