№ 274/1114/14-ц
провадження № 2/0274/884/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.04.2014 року
м.
Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області в складі:
головуючого - судді Замеги О.В., при
секретарі - Павлюк - Жук А.В., за участю
позивачки ОСОБА_1, представника
відповідача Хаустовича С.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Бердичівської міської ради,
третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання права власності на нерухоме
майно за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулася до суду з
позовом про визнання права власності
за набувальною давністю на 42/100 часток
домоволодіння АДРЕСА_1. Позовні вимоги
мотивує тим, що вона разом зі своїм
чоловіком ОСОБА_5, з листопада 1986 року,
за усною домовленістю з власниками,
стали проживати у домоволодінні
АДРЕСА_1. У вказаному будинку також
проживають їх діти: ОСОБА_3, та ОСОБА_4.
Станом на листопад 1986 року власником
вказаного домоволодіння, яке становить
42/100 будинку, був ОСОБА_7, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1. З 15.03.1990 року власником
даного майна стала - ОСОБА_8, яка
успадкувала вказане нерухоме майно. Як
ОСОБА_7 так і ОСОБА_8 на той час постійно
проживали у Каменськ-Уральську Росії,
та за свого життя лише приїздили в
гості до своїх родичів, що мешкають у
Бердичівському районі. Тому всі
проплати(страхові внески, плата за
електроенергію) за власні кошти
проводили вона та її чоловік. Спочатку
у квитанціях зазначалося ім"я ОСОБА_7,
як власника цього будинку, а після
укладення договорів, зокрема про
постачання електроенергії з 2000 року у
квитанціях зазначалося її прізвище, та
прізвище її чоловіка, тобто "ОСОБА_5". У
грудні 1993 року, коли ОСОБА_8 приїхала з
Росії до своєї родини то домовилася з
нею про купівлю-продаж вказаного житла
за 7000 рублів. При цьому ОСОБА_8 отримала
завдаток (аванс) у розмірі 4000 рублів. В
цей же період часу, за згодою ОСОБА_8
вони прописалися у зазначеному
будинку. В подальшому за цією ж адресою
були прописані і їх дочки. Про те
посвідчити нотаріально договір
купівлі-продажу вони не змогли,
оскільки для укладення угоди необхідно
було рішення опікунської ради. А тому
домовилися, що у черговий приїзд
ОСОБА_8 розрахуються з нею повністю, та
посвідчать договір нотаріально. Однак
у зв'язку з тяжкою хворобою ОСОБА_8 до
України вже більше не приїхала, та
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в м.
Каменськ-Уральському. Отже, вона
постійно, починаючи з грудня 1986 року
проживала в будинку за адресою:
АДРЕСА_1. Добросовісно, відкрито,
безперервно володіє цим майном. А тому
просить визнати за нею право власності
в порядку набувальної давності.

У відкритому судовому засіданні
позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримала в повному обсязі, з підстав
зазначених в позовній заяві.

У відкритому судовому засіданні
представник відповідача -
Бердичівської міської ради Хаустовича
С.С., позовні вимоги не визнав.

Треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
судове засідання не з"явилися, надали
суду заяву про розгляд справи в їх
відсутності, позовні вимоги
підтримають в повному обсязі.

Заслухавши пояснення свідків,
з"ясувавши обставини справи, на засадах
змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК
України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60
ЦПК України, суд приходить до висновку
про задоволення позовних вимог,
виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено,
ОСОБА_1, разом зі своїм чоловіком
ОСОБА_5, з листопада 1986 року, за усною
домовленістю з власниками
домоволодінні АДРЕСА_1, стали проживати
в ньому, даний факт сторони не
оспорюють.

У вказаному будинку на даний час
крім позивачки, також проживають їх
діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що
підтверджується копіями паспорту, та
довідкою форми 16( А)( а.с.10-13).

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть(
а.с.22).

Станом на листопад 1986 року
власником вказаного домоволодіння, яке
становить 42/100 долей, був ОСОБА_7, даний
факт сторони не оспорюють.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть( а.с.9).

З 15.03.1990 року власником майна
померлого ОСОБА_7 стала його дружина -
ОСОБА_8, яка успадкувала вказане
нерухоме майно, що підтверджується
свідоцтвом про право власності на
спадщину за заповітом посвідчене
першою Каменськ-Уральською державною
нотаріальною конторою 24.02.1990 року 1-803
від 15.03.1990 року, та реєстраційним
посвідченням Бердичівського МБТІ(
а.с.23, 24).

Всі проплати за користування
спірним житлом(страхові внески, плата
за електроенергію) за власні кошти
проводили позивачка та її чоловік, що
підтверджується копією платіжних
документів(а.с. 44-124).

Зі згоди ОСОБА_8 позивачка, та її
чоловік - ОСОБА_5 були прописані в
зазначеному будинку. В подальшому за
цією ж адресою були прописані і їх
дочки, даний факт підтверджується:
копією домової книги, та копіями
паспортів( а.с. 6, 7, 11-13, 15-18).

ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 померла в м.
Каменськ-Уральському, що
підтверджується копією свідоцтва про
її смерть( а.с.8).

Після смерті ОСОБА_8, згідно
відповіді Бердичівської державної
нотаріальної контори від 02 квітня 2014
року спадкова справа не відкривалася,
особи з заявою про прийняття спадщини
не зверталися(а.с.139).

Згідно довідки Бердичівської
нотаріальної контори № 211 від 24 березня
2014 року станом на 31.12.2012 року за адресою:
АДРЕСА_1 зареєстроване право власності
за:

- за ОСОБА_8 на 42/100 ід.частин
житлового будинку, згідно свідоцтва
про право на спадщину від 24.02.1990 року;

- за ОСОБА_10 на 58/100 ід. частин
житлового будинку, згідно договору
дарування від 17.09.2001 року(а.с.141).

Згідно ст. 41 Конституції України
право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України, права і свободи людини і
громадянина захищаються судом. Кожен
має право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань.

Крім того, відповідно до ст. 129
Конституції України сторони мають
право на судовий захист своїх
інтересів.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути, зокрема
визнання права власності в порядку
набувальної давності.

Відповідно до ст. 344 ЦК України
особа, яка добросовісно заволоділа
чужим майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років, набуває право
власності на це майно за набувальною
давністю.

У відповідності до ч. 8 розділу
"Прикінцевих та перехідних положень" ЦК
України передбачено, що правила ст. 344
ЦК України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом,
тобто які виникли після 01.01.2001 року.

Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК
України - правом власності є право
особи на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном. На зміст права власності не
впливають місце проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Діяльність власника може
бути обмежена чи припинена або
власника може бути зобов'язано
допустити до користування його майном
інших осіб лише у випадках і в порядку,
встановлених законом.

Згідно ст. 321 ЦК України - право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Примусове
відчуження об'єктів права власності
може бути застосоване лише як виняток з
мотивів суспільної необхідності на
підставі і в порядку, встановлених
законом, та за умови попереднього та
повного відшкодування їх вартості,
крім випадків, встановлених частиною
другою статті 353 цього Кодексу.

Позивачка стверджує, що понад 27
років, а починаючи з 01.01.2001 року - більше
10 років, відкрито, безперервно
користується квартирою, сплачує
комунальні послуги, здійснює
косметичний та капітальний ремонт
квартири.

Набувальна давність визначається як
засіб закріплення майна за суб'єктами,
що ним володіють, у випадках, коли вони
не мають можливості через певні
обставини підтвердити підстави
виникнення прав, а також в інших
ситуаціях. Право власності за
набувальною давністю може бути набутим
як на безхазяйні речі, так і на майно,
яке належить за правом власності іншій
особі.

Отже, для набуття права власності
на нерухоме майно, транспортні засоби,
цінні папери перебігу строку
набувальної давності недостатньо.
Умови набувальної давності
підтверджуються судовим рішенням.

Володілець за правом набувальної
давності повинен довести факти
добросовісності, відкритості,
безперервності і тривалості свого
володіння.

Суд, при вирішенні спорів про
набувальну давність, має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

Тобто, об'єктом набуття права
власності за набувальною давністю на
підставі ст. 344 ЦК України є чуже майно,
а умовами виникнення права власності
за давністю володіння є: відкритість,
безперервність, тривалість та
добросовісність володіння.
Відкритість володіння означає, що
особа не приховує свого статусу від
інших осіб, не приховує факту, що вона
не є власником майна, але володіє і
користується таким майном як власник.
Тривалість володіння означає, що для
виникнення права власності на нерухоме
майно особа повинна ним проволодіти
протягом 10 років. Фактичне володіння
вважається правомірним, якщо інше не
випливає з закону або не встановлено
рішенням суду (ст. 397 ЦК України).
Скористатися правом власності на чуже
майно на підставі набувальної давності
може особа, якщо вона заволоділа майном
добросовісно, тобто на законних
підставах. З аналізу ст. 344 ЦК України
вбачається, що така норма
матеріального закону визначає ознаки
володіння, які є необхідними для
набуття права власності на річ за
набувальною давністю, а саме, володіння
має бути добросовісним, тобто у
випадку, якщо володілець не знав і не
міг знати про те, що він володіє чужою
річчю, а саме, ті обставини, у зв'язку з
якими виникло володіння чужою річчю не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна, інакше
кажучи обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву стосовно
правомірності набуття майна.

Згідно вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи зі змісту 344 ЦК України,
обставинами, які мають значення для
справи, і, які у відповідності до ч. 1 ст.
60 ЦПК України повинен довести позивач
є: законний об'єкт володіння;
добросовісність володіння;
відкритість володіння; давність
володіння та його безперервність
(тобто строк володіння).

При вирішенні спорів, пов'язаних
із виникненням і припиненням права
власності, судам слід мати на увазі, що
норми статті 344 ЦК про набувальну
давність не підлягають застосуванню у
випадках, коли володіння майном
протягом тривалого часу здійснювалось
на підставі договірних зобов'язань
(договорів оренди, зберігання,
безоплатного користування,
оперативного управління тощо),
оскільки право власності у володільця
за давністю виникає поза волею і
незалежно від волі колишнього
власника.

Застосування набувальної давності
передбачає відсутність титулу
(підстави) для виникнення права
власності в момент захоплення
(заволодіння) чужою річчю. У разі якщо
існує інша підстава для виникнення
права власності у момент заволодіння
(наприклад, спадкування), а сторона
посилається на строк набувальної
давності, слід визнати, що стороною
вибрано невірний спосіб захисту, тобто
такий, який не відповідає специфіці
правовідносин, що виникли.

Зазначені висновки викладені й в
інформаційному листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 "Про практику
застосування судами законодавства під
час розгляду цивільних справ про
захист права власності та інших
речових прав".

Статтею 227 ЦК Української РСР в
редакції 1963 року, яка діяла на час
виникнення спірних правовідносин,
передбачено, що договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією із сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу).

В матеріалах справи доказів на
підтвердження нотаріального
посвідчення договору купівлі - продажу,
укладеного між позивачем та будь-якою
іншою особою не міститься.

При цьому суд враховує, що за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
права власності на належне йому
нерухоме майно та майно, що було
придбане добросовісним набувачем і у
витребуванні якого його власнику було
відмовлено.

Відповідно до ст. 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Окрім того, в п. 6 Листа ВССУ "Про
практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав" за №
24-150/0/4-13 від 28.01.2013 р., Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ звертає
увагу судів на наступне.

Так, при вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач,
як незаконний володілець, протягом
всього часу володіння майном повинен
бути впевнений, що на це майно не
претендують інші особи, і він отримав
це майно з підстав, достатніх для того,
щоб мати право власності на нього.

При вирішенні спорів, пов'язаних з
правом власності в силу набувальної
давності, судам слід враховувати
наступне:

- право власності на нерухоме майно
можна набувати за набувальною давністю
лише після 01 січня 2011 року;

- задоволення судом вимог про визнання
за володільцем права власності на
нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК
можливе лише за наявності необхідних
умов: добросовісності заволодіння,
відкритості, безперервності,
безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути
набуто право власності на нерухоме
майно, яке не має власника, або власник
якого невідомий, або власник
відмовився від права власності на
належне йому нерухоме майно та майно,
що придбане добросовісним набувачем і
у витребуванні якого його власнику
було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності
починається з моменту заволодіння
нерухомим майном; у випадку коли
володілець заволодів майном на
підставі певного договору з його
власником, строк набувальної власності
обчислюється з моменту спливу строку
позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі
своєї волі (усунення володільця від
володіння нерухомим майном),
неповернення майна у володіння та
незвернення з позовом про витребування
такого майна протягом року строк
набувальної давності переривається; у
разі повернення нерухомого майна у
володіння чи пред'явлення позову про
його витребування строк набувальної
давності не переривається, а період,
протягом якого володілець не з власної
волі був позбавлений володіння,
зараховується до строку набувальної
давності.

Застосування набувальної давності
передбачає відсутність титулу
(підстави) для виникнення права
власності в момент захоплення
(заволодіння) чужою річчю. У разі якщо
існує інша підстава для виникнення
права власності у момент заволодіння
(наприклад, спадкування), а сторона
посилається на строк набувальної
давності, слід визнати, що стороною
вибрано невірний спосіб захисту, тобто
такий, який не відповідає специфіці
правовідносин, що виникли.

У суду не викликає сумнівів факт
добросовісного володіння ОСОБА_1
об'єктом нерухомого майна - 42/100 часток
домоволодіння АДРЕСА_1, оскільки не має
жодного доказу вважати заволодіння
неправомірним (здійсненого шляхом
викрадення, грабунку, шахрайства).

Також суду не відомі факти того, що
будь-які особи, будучі законним
власником спірного об'єкту, жодного
разу після вселення позивачки до
квартири зверталися до правоохоронних
органів або до суду із захистом свого
права власності.

Крім того після смерті ОСОБА_8, яка
померла ОСОБА_3, припинилося її право
власності на спірну частину будинку, а
також припинили дію договори щодо
користування даним житлом, які були
укладені між ОСОБА_8 та ОСОБА_1, ОСОБА_5.

Про будь-яких даних про інших
власників, які набули право власності
на дану квартиру, позивачці не відомо.

За обставинами, викладеними у
позові, позивачка оселилися і
використовувала спірну квартиру як
свою, розуміючи, що вона не належить їй
на праві власності, оскільки укладання
будь-якого правочину чи договору, або
іншого акту не відбулося.

Крім того факт відкритого,
добросовісного, безперервного
володіння позивачкою вказаного
нерухомого майна підтвердили і свідки:
ОСОБА_10, ОСОБА_11, які були допитані в
судовому засіданні за клопотанням
позивачки.

Тобто судом було встановлено, що
ОСОБА_1 добросовісно, відкрито,
безперервно, починаючи з ОСОБА_3( з
моменту смерті ОСОБА_9) по даний час, а
також станом на 01.01.2001 року, володіє 42/100
ідеальних часток домоволодіння
АДРЕСА_1.

Таким чином, є правові підстави
для задоволення позовних вимог
позивачки, яка захищає свої права у
спосіб, встановлений статтею 16 ЦК
України, оскільки її вимоги є законними
та обґрунтованими і підлягають захисту
судом.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 11, 88, 209, 212, 214,
215, 367 ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1
задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
за набувальною давністю на 42/100 часток
домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Житомирської області через
Бердичівський міськрайонний суд
шляхом подачі апеляційної скарги в 10
-денний строк з дня проголошення
рішення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня
отримання копії даного рішення.

Головуючий: