У х в а л а

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М.,
Касьяна О.П.,

Кафідової О.В., Cтупак
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, Публічного акціонерного
товариства «Всеукраїнський
акціонерний банк», треті особи:
приватний нотаріус Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
державний нотаріус Броварської
міської державної нотаріальної
контори Київської області Журавська
Валентина Вікторівна, про визнання
права власності на ј частки квартири та
визнання недійсним іпотечного
договору, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк» на
рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 10 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 19 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
звернулися до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи вимоги тим, що з 28 квітня
1990 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають у
зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу
ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

06 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та
відкритим акціонерним товариством
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
(далі - ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний
Банк») (правонаступником якого є ПАТ
«Всеукраїнський акціонерний банк»),
був укладений кредитний договір
№ 74-15, за умовами якого Банк надав
ОСОБА_5 кредит у розмірі 80 000 доларів
США.

06 серпня 2007 року з метою забезпечення
належного виконання своїх зобов'язань
за кредитним договором ОСОБА_5 уклала з
Банком іпотечний договір, який було
посвідчено нотаріусом Броварської
міської державної нотаріальної
контори Київської області Журавською
В.В., відповідно до умов якого ОСОБА_5
передала в іпотеку ВАТ «Всеукраїнський
акціонерний банк» вищевказану
квартиру.

Вказуючи, що при укладенні іпотечного
договору було порушено вимоги чинного
законодавства, уточнивши позов,
позивачі просили визнати за ОСОБА_3
право власності на 1/4 частки спірної
квартири та визнати недійсним
іпотечний договір, укладений 06 серпня
2007 року між ОСОБА_5 та ВАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк».

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 10
червня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Київської
області від 19 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_3 було задоволено. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на 1/4 частку
трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4
частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1.

Визнано недійсним іпотечний договір,
укладений 06 серпня 2007 року між ВАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» та
ОСОБА_5, посвідчений нотаріусом
Броварської міської державної
нотаріальної контори Київської
області Журавською В.В., зареєстрований
у реєстрі за № 1-4069.

У касаційній скарзі ПАТ
«Всеукраїнський акціонерний банк»
просить скасувати ухвалені судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
в задоволенні позову відмовити,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
й апеляційний суд, виходив з наявності
підстав для задоволення позову.

Судами встановлено, що з 28 квітня 1990
року ОСОБА_3 та ОСОБА_5
перебувають у зареєстрованому шлюбі.
Під час перебування у шлюбі ними було
придбано квартиру АДРЕСА_1.

06 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ВАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк» був
укладений кредитний договір № 74-15, за
умовами якого Банк надав ОСОБА_5 кредит
у розмірі 80 000 доларів США.

06 серпня 2007 року, з метою забезпечення
належного виконання своїх зобов'язань
за кредитним договором ОСОБА_5 уклала з
Банком іпотечний договір, який було
посвідчено нотаріусом Броварської
міської державної нотаріальної
контори Київської області Журавською
В.В., відповідно до умов якого ОСОБА_5
передала в іпотеку ВАТ «Всеукраїнський
акціонерний банк» зазначену квартиру.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 надавав передбачену законом
згоду на укладання зазначених
правочинів.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба, тощо) самостійного
заробітку (доходу), крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

За змістом ст. ст. 572, 575, 578 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки. Майно, що є у спільній
власності, може бути передане у заставу
лише за згодою усіх співвласників.

Відповідно до п. 25 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
положення ст. 65 СК
України щодо порядку розпорядження
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, регулюють
відносини, які стосуються
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя, і не
стосуються права одного із подружжя на
отримання кредиту, оскільки кредитний
договір є правочином щодо отримання у
власність грошових коштів. Порука є
способом забезпечення виконання
зобов'язання (ст. 553 ЦК
України), договір поруки не створює
обов'язків для будь-яких інших осіб,
крім сторін за договором. При оспоренні
договору застави (іпотеки) суд має
враховувати положення статті 578 ЦК,
згідно з якими майно, що є у спільній
власності, може бути передане у заставу
лише за згодою іншого з подружжя, який у
разі пред'явлення позову про звернення
стягнення на таке майно має бути
залучений до участі у справі.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
охорону дитинства» батьки або особи,
які їх замінюють, не мають права без
дозволу органів опіки і піклування,
наданого відповідно до закону,
укладати договори, які підлягають
нотаріальному посвідченню та/або
державній реєстрації, відмовлятися від
належних дитині майнових прав,
здійснювати поділ, обмін, відчуження
житла, зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання.

Відповідно до п. 44 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
судам роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК,
ст. 177 СК та ст. 17 Закону України від 26
квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону
дитинства» батьки не мають права без
дозволу органу опіки і піклування
укладати договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
спеціальній реєстрації, відмовлятися
від належних дитині майнових прав,
здійснювати розподіл, обмін,
відчуження житла, зобов'язуватися від
імені дитини порукою, видавати
письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні
виходити із того, чи мала дитина право
власності на предмет іпотеки або право
користування предметом іпотеки на
момент укладення договору іпотеки.
Будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Вирішуючи справу, суди дійшли вірного
висновку про те, що рішення про
передачу ОСОБА_5 вказаної квартири в
іпотеку, співвласником якої є її
малолітня донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
для отримання кредиту в сумі 80 000
доларів до ВАТ «Всеукраїнський
акціонерний банк» орган опіки та
піклування Броварської міської ради не
виносив та дозвіл не надавав. При цьому,
дозвіл на передачу спірної квартири в
іпотеку ОСОБА_5 було надано до іншого
банку.

Зазначені висновки судів відповідають
обставинам справи, а також
узгоджуються з нормами матеріального
та процесуального права, які судами
правильно застосовані.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк»
відхилити.

Рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 10 червня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Київської області
від 19 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.О. Дьоміна

Судді:
В.М. Коротун

О.В. Кафідова

О.П. Касьян

О.В. Cтупак