інстанції Сердинський В.С.Провадження
№ 22-ц/780/2637/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Приходька К.П.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Броварського міськрайонного суду
Київської області від 04 березня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

У грудні 2013 року позивачка звернулася
до суду із зазначеним позовом, який
уточнила в ході розгляду справи і який
мотивувала тим, що між нею та ОСОБА_1 07
серпня 2004 року зареєстровано шлюб, який
розірвано рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 24 вересня 2013 року. Від шлюбу
ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3.

За час шлюбу сторонами спільно
спочатку було продано квартиру АДРЕСА_1
за договором купівлі-продажу від 21
лютого 2009 року і в цей же день придбано
за договором купівлі-продажу квартиру
АДРЕСА_2

Оскільки, між сторонами були
непорозуміння, вони ще до розірвання
шлюбу стали проживати в різних
кімнатах спірної двокімнатної
квартири, а після розірвання шлюбу
виникла необхідність її розділити.

Просила поділити спільне сумісне майно
подружжя, а саме: квартиру
АДРЕСА_2. Визнати за ОСОБА_2 право
власності та виділити їй в конкретне
користування ? частину спірної
квартири, а саме: кімнату площею 19,25 кв.
м з балконом 3,63 кв. м.

Визнати за ОСОБА_1 право власності та
виділити йому в конкретне користування
? частину квартири АДРЕСА_2, а саме:
кімнату площею 11,34 кв. м з балконом
площею 2,97 кв. м. Залишити у спільному
користуванні на праві спільної
часткової власності кухню, коридор,
ванну кімнату та туалетну кімнату.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1
посилався на те, що спірне майно
придбане за його кошти, у зв'язку з чим,
він є його власником і дана квартира не
може бути спільним майном подружжя
відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 57 СК
України.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 04 березня 2014
року позов задоволено в повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати зазначене рішення та
ухвалити нове, яким в позові відмовити
повністю, посилаючись на неповне
з"ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення норм матеріального і
процесуального права, яке полягає в
тому, що суд не взяв до уваги надані ним
докази того, що спірна квартира не є
об"єктом права спільної сумісної
власності подружжя, а належить йому на
праві особистої приватної власності.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Рішення є
законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного процесуального
законодавства і всебічно перевіривши
обставини, вирішив справу у
відповідності з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин, а за їх
відсутності - на підставі закону, що
регулює подібні відносини, або
виходячи із загальних засад і змісту
законодавства України. Обґрунтованим
визнається рішення, в якому повно
відображені обставини, що мають
значення для даної справи, висновки
суду про встановлені обставини і
правові наслідки є вичерпними,
відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте, зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Так, задовольняючи позові вимоги, суд
виходив з того, що відповідачем не було
доведено та не надано доказів того, що
він за особисті кошти придбав спірну
квартиру, що не дає підстав вважати, що
вона належить йому на праві особистої
приватної власності.

Однак, з такими висновками суду
повністю погодитись не можливо,
оскільки вони не відповідають
обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до вимог пунктів 1 та 3 ч. 1 ст.
57 СК України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є: 1) майно,
набуте нею, ним до шлюбу; 3) майно, набуте
нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які
належали їй, йому особисто.

Згідно роз'яснень п. 24 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
21.12.2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя" до складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу; набуте за час
шлюбу на підставі договору дарування
або в порядку спадкування; набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали
одному з подружжя особисто; речі
індивідуального користування, в тому
числі коштовності, навіть якщо вони
були придбані за рахунок спільних
коштів подружжя; кошти, одержані як
відшкодування за втрату (пошкодження)
речі, що належала особі, а також як
відшкодування завданої їй моральної
шкоди; страхові суми, одержані за
обов'язковим або добровільним
особистим страхуванням, якщо страхові
внески сплачувалися за рахунок коштів,
що були особистою власністю кожного з
них. Що стосується премії, нагороди,
одержаних за особисті заслуги, суд може
визнати за другим з подружжя право на
їх частку, якщо буде встановлено, що він
своїми діями сприяв її одержанню.

Встановлено, що 07 серпня 2004 року між
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, який
розірвано рішенням Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 24 вересня 2013 року.

Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син
ОСОБА_3.

Встановлено, що відповідачу ОСОБА_1
належала на праві власності квартира
АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу квартири від 18 квітня
2003 року, яку він продав згідно договору
купівлі-продажу квартири від 21 лютого
2009 року за 25000 грн., що підтверджується
копією зазначеного договору (а. с. 30-31).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_1
згідно договору купівлі-продажу
квартири від 21 лютого 2009 року придбав у
ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 за 25000
грн., що підтверджується копією
зазначеного договору (а. с. 28-29).

З урахуванням наведеного, оскільки
відповідач набув до шлюбу з позивачкою
квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 18 квітня 2003 року, то
вона не є об"єктом права спільної
сумісної власності подружжя, а є
особистою приватною власністю
відповідача.

Як убачається з матеріалів справи,
відповідач 21 лютого 2009 року продав
належну йому на праві особистої
приватної власності квартиру АДРЕСА_1
за 25000 грн. і в цей же день придбав
квартиру АДРЕСА_2 також за 25000 грн.

За таких обставин, спірна квартира
АДРЕСА_2 придбана відповідачем за час
шлюбу, але за кошти, які належали йому
особисто. Тому вона не є об"єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
а належить відповідачу на праві
особистої приватної власності і не
може бути поділена між сторонами в
порядку поділу майна, що є об"єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, з підстав, передбачених ст.
ст. 69-71 СК України.

За таких обставин, оскільки позивачка
відповідно до вимог ст. ст. 10, 57-60 ЦПК
України не надала суду належних та
допустимих доказів на підтвердження
того, що спірна квартира набута
сторонами за час шлюбу за кошти, які
належали подружжю, і належить сторонам
на праві спільної сумісної власності
подружжя, то суд першої інстанції
дійшов безпідставного висновку про
задоволення позову.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
заслуговують на увагу, суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, позивачем не доведено
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, рішення суду ухвалено з
порушенням норм матеріального і
процесуального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позову
відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, колегія судів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 04
березня 2014 року скасувати і ухвалити
нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді