Інгулецький районний суд м. Кривого
Рогу Дніпропетровської області
Справа № 213/43/14-ц
Номер провадження 2/213/315/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 року Інгулецький районний
суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської
області у складі: головуючого судді
Мазуренко В.В., при секретарі
Должанській О.Д., за участю
представника позивача Кошевого А.О.,
відповідача ОСОБА_2, розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Кривого Рогу цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, -

ВСТАНОВИВ

До суду звернувся позивач із вказаним
позовом, зазначивши, що 24.09.2005р. між ПАТ
КБ ПриватБанк та відповідачем було
укладено договір №DNH4KP30010300, за яким
відповідач отримав кредит у розмірі
2654,59 грн. зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 25,08 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом. Зазначив, що відповідач
порушив зобов,язання, через що
утворилась заборгованість у сумі 24230,49
грн. Просив стягнути з відповідача
вказану суму.

Представник позивача в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
зазначив, що відповідач в 2005 році
отримав споживчий кредит в сумі
2654,59грн., з кінцевим терміном
повернення 24.07.2007р. Умови договору не
виконав, через що утворилась
заборгованість: 1538,90грн. - тіло кредиту;
7457,85 - заборгованість по процентам за
користування кредитом; 13603,72 грн. - пеня;
та у відповідності до п.5.3 Умов штрафи:
500 грн. та 1130,02 грн. Посилався при
обгрунтуванні застосованих відсотків
на п.5.5.1 Умов. На пропозицію суду надати
уточнений розрахунок - відмовився,
зазначивши, що цей розрахунок є
правильним. На заяву відповідача про
застосування до позову строку позовної
давності, визнав, що строк позовної
давності пропущений.

Відповідач в судовому засіданні позов
повністю не визнавав, не погоджувався
із розрахунком. Заявив клопотання про
застосування строку позовної давності,
оскільки кінцевий термін по договору -
24.07.2007р.

Дослідивши матеріали справи, суд
дійшов наступного.

24.09.2005р. між ЗАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2
було укладено кредитний договір №
DNH4KP30010300, за яким останній отримав
кредит у сумі 2654,60грн, зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 25,08% на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом з кінцевим
терміном повернення - 24.09.2007р. (а.с.4).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Позивач виконав умови договору, та
видав відповідачу кредитні кошти, що
визнав відповідач (а.с.3 - розрахунок).

Відповідач погодився з умовами
договору, про що свідчить його підпис у
заяві (а.с.4).

Таким чином судом встановлено, що між
ЗАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_2 було
укладено кредитний договір, який
зазначено вище.

Судом встановлено, що позивач є
правонаступником ЗАТ КБ ПриватБанк
(а.с.10-13)

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Позивачем на обґрунтування своїх
вимог, щодо стягнення заборгованості
надано розрахунок заборгованості
(а.с.3). Як встановлено судом наданий
Позивачем розрахунок не оформлений
належним чином, не має зазначення
прізвища посадової особи,яка має право
складати такий розрахунок,підпису цієї
особи та печатки банку,що не відповідає
нормативним вимогам до оформлення
документів,закріплених в ДСТУ 4163-2003
"Вимоги до оформлення
документів",затвердженого наказом
Держспоживстандарту України № 55 від
17.04.2003р. Відповідно до ч.3 ст.5 Декрету
КМУ "Про стандартизацію та
сертифікацію" від 10.05.1993р. обов'язкові
вимоги державних стандартів
підлягають безумовному виконанню
органами державної виконавчої влади,
всіма підприємствами, їх об'єднаннями,
установами,організаціями та
громадянами - суб'єктами
підприємницької діяльності, на
діяльність яких поширюється дія
стандартів. Крім того, на пропозицію
суду, представник позивача відмовився
надавати інший розрахунок, зазначивши,
що цей є вірним. Даний розрахунок суд
вважає недопустимим доказом.

З наявних матеріалів справи, та
пояснень сторін в судовому засіданні,
вбачається, що відповідач кредитні
кошти отримав 24.09.2005р., а останній
платіж в рахунок погашення кредиту
було сплачено 18.09.2007р. в сумі 260,68 грн.,
заборгованість повністю не була
сплачена позичальником. З часу
останнього внесення відповідачем по
справі платежу в рахунок кредиту до
подачі позивачем позову - минуло більше
6 років. У позивача виникло право
звернення до суду із позовними
вимогами про стягнення заборгованості
з моменту порушення відповідачем умов
кредитного договору, однак лише після
спливу тривалого часу, а саме 29.12.2013р.
(а.с.15 - конверт), тобто через більше ніж 6
років позивач звернувся до суду із
позовом до відповідача про стягнення
заборгованості за кредитним договором.

Дія договору припинилася 24.09.2007р.,
відповідач на день закінчення дії
договору заборгованість за кредитом не
сплатив. ПАТ КБ "Приват Банк" після
закінчення дії договору у вересні 2007р.
достовірно знав про грубе порушення з
боку відповідача взятих на себе
зобов'язань і вже тоді у мав право на
звернення з позовом до суду про
стягнення заборгованості з
відповідача. Однак, позивач не
скористався своїм правом на звернення
до суду про стягнення заборгованості
із відповідача. При цьому, з вересня 2007
року відповідач по справі кошти в
рахунок погашення заборгованості не
вносив, проте кредитодавець,
користуючись своїм правом, продовжував
нараховувати відсотки, комісію та
штрафи за прострочену заборгованість
за кредитним договором, замість того,
щоб скористатися своїм правом стягнути
заборгованість за кредитним договором
у судовому порядку після закінчення
строку дії кредитного договору.

Суд розцінює такі дії позивача як
зловживання позивачем своїм правом в
односторонньому порядку, незважаючи на
грубі порушення по виконанню своїх
зобов'язань відповідачем, на
продовження дії кредитного договору з
метою щонайбільших нарахувань
штрафних санкцій відповідачу.

Згідно ст.ст. 257, 259, 267 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена за домовленістю
сторін. Договір про збільшення
позовної давності укладається в
письмовій формі. Позовна давність
застосовується судом лише за заявою
сторони у спорі, зробленою до винесення
ним рішення. Сплив позовної давності,
про застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст.252 ЦК України строк
визначається роками, місяцями, тижнями,
днями або годинами. Термін
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, подію, яка має
неминуче настати.

Суд вважає неналежним доказом "Умови
надання споживчого кредиту фізичним
особам ("Розстрочка") (Стандарт) (а.с.5-8),
оскільки відсутні докази того, що ці
умови відносяться до вказаного
кредитного договору. Дані умови не
містять посилань на вказаний кредитний
договір, не містять дати затвердження,
строк дії, дати складання, тобто чи
діяли вони станом на 24.09.2005р., крім того
дані умови не містять підпису
відповідача про ознайомлення з ними, не
містить номерацію сторінок. В
кредитному договорі (а.с.4 на оберті),
під інформацією про товар, є посилання
на "Умови про надання споживчого
кредиту фізичним особам", але як видно
назви умов відрізняються: надані суду
містять додатковий напис "("Розстрочка")
(Стандарт)" Пункт 4.2 умов наданих суду не
містить посилання на 6%, а додатково
посилається на Тарифи та знову на
заяву. Представник позивача посилався
на п.5.5.1 Умов, але в наданих суду умовах
такого не існує. Надані суду Умови
містять в п. 5.5 посилання на збільшення
позовної давності до 5 років. Суд не
бере до уваги даний пункт умов, як і
Умови взагалі, оскільки визнає цей
доказ неналежним.

Як встановлено судом після закінчення
строку кредитного договору 24.09.2007р.
року та не сплатою на цей час
відповідачем заборгованості по цьому
кредитному договору позивачу було
достовірно відомо про порушення його
права і з цієї дати протягом трьох
років, а саме до 24.09.2010р. у позивача було
право звернутися з відповідним позовом
про стягнення наявної вже тоді
заборгованості з відповідача. Однак,
позивач цей строк звернення з позовом
до суду пропустив, бо звернувся з
позовом до суду лише 29.12.2013р. (а.с.15) лише
після спливу 6 років 3 місяців та 5 днів.

Відповідно до п.30 Постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду від 30.03.2012
№5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
враховуючи положення пункту 7 частини
тринадцятої статті 11 Закону України
«Про захист прав споживачів», суди
мають виходити з того, що у спорах щодо
споживчого кредитування кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув. Оскільки зі спливом
строків позовної давності до основної
вимоги вважається, що позовна давність
спливла і до додаткової вимоги
(стягнення неустойки, накладення
стягнення на заставлене майно тощо),
положення пункту 7 частини тринадцятої
статті 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» застосовуються й до
додаткових вимог банку (іншої
фінансової установи).

Відповідач ОСОБА_2 у встановленому
чинним законодавством порядку подав до
суду заяву про застосування позовної
давності до позовних вимог ПАТ КБ
"ПриватБанк".

Оцінивши зібрані та перевірені в
судовому засідання докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про наявність передбачених чинним
законодавством підстав для
застосування до позовних вимог ПАТ КБ
"ПриватБанк" строку позовної давності
терміном 3 роки відповідно до вимог ст.
257 ЦК України.

Враховуючи вище викладене, та те, що
позивач звернувся до суду із позовними
вимогами про стягнення заборгованості
за кредитним договором із пропущенням
строку позовної давності, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги щодо стягнення із відповідача
на користь позивача заборгованості за
кредитним договором та судових витрат
по справі задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст. 252, 257, 259, 261, 267 ЦК
України, керуючись
ст.ст.3,10,11,60,88,197,209,212-215,218,292,294 ЦПК
України, суд, -

В И Р І Ш И В

Відмовити у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
кредитним договором №DNH4KP30010300 від
24.09.2005р. у сумі 24230,49 грн.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга в Апеляційний суд
Дніпропетровської області через
Інгулецький районний суд м. Кривого
Рогу протягом десяти днів з моменту
отримання копії повного тексту
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Дата виготовлення повного тексту
рішення - 11.04.2014р.

Суддя:
В.В. Мазуренко