АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай
Л.Д.,

суддів: Левенця
Б.Б., Семенюк Т.А.

при секретарі:
Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк», поданою через представника
Щербина Олега Юрійовича, на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 10 лютого 2014 року в справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

у червні 2013 року ПAT «Родовід Банк»
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2,
у якому, з урахуванням збільшення
позовних вимог, просило стягнути з
останнього заборгованість за кредитом
18 654, 81 доларів США, заборгованість за
відсотками 6 496, 68 доларів США,
заборгованість за плату по проведенню
розрахунків 6 815,73 грн., пеню за
несвоєчасне погашення кредитної
заборгованості 63 791, 31 грн., 3 % річних
від суми простроченої кредитної
заборгованості 11 016, 56 грн., суми
інфляційних витрат від суми
простроченої плати по кредиту 381, 23 грн.,
посилаючись на те, що відповідач
належним чином не виконує взяті на себе
зобов`язання.

№ апеляційного провадження: Справа №
22-ц-796/5124/2014 Головуючий у
суді першої інстанції: Заєць
Т.О.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Махлай Л.Д.Рішенням
Святошинського районного суду м. Києва
від 10.02.2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
банку поточну заборгованість за
кредитом у сумі 4 507 доларів США, поточну
заборгованість за процентами по
кредиту у розмірі 115 доларів США та
вирішено питання щодо стягнення
судових витрат. В задоволенні інших
вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
ПAT «Родовід Банк» через представника
подало апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позову в
повному обсязі. Посилається на
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи. А саме, суд
невірно визначився з періодом
позовної давності та не врахував, що
строк виконання всіх зобов`язань за
договором 30.01.2015 року та такий строк ще
не настав. Крім того, суд припустився
порушення строків щодо відкриття
провадження та розгляду справи.

У судовому засіданні представник
апелянта Щербина О.Ю. підтримав
апеляційну скаргу та просив її
задовольнити.

ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з`явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
30.01.2008 року між ВАТ «Родовід Банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Родовід
Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний
договір № 46/АК-183.08.02, за умовами якого
банк відкрив позичальнику
відновлювальну кредитну лінію на суму
23 751 доларів США, зі сплатою 9 % річних на
строк до 30.01.2015 року включно.

Банк свої зобов'язання за кредитним
договором виконав.

Погашення кредиту, процентів за
користування кредитом та плати за
проведення розрахунків мало
відбуватися шляхом сплати щомісячних
платежів.

Позичальник порушив умови договору
щодо щомісячного погашення
заборгованості.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з
обгрунтованості позовних вимог лише в
частині стягнення поточної
заборгованості за кредитом та поточної
заборгованості за процентами по
кредиту у межах позовної давності, про
застосування якої заявлено
відповідачем.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони відповідають
встановленим обставинам справи та
нормам матеріального права.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
повинні виконуватися належним чином і
відповідно до умов договору.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов`язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Суд першої інстанції правильно
керувався вимогами зазначених норм та
дійшов правильних висновків про
порушення відповідачем взятих на себе
зобов`язань щодо сплати кредитних
коштів та відсотків за користування
цими коштами у розмірах і в строки,
передбачені договором.

Разом з тим, відповідно до п.1.7
кредитного договору забезпечення
виконання зобов`язань за цим договором
є застава автомобіля марки RENAULT модель
MEGANE 1.6 згідно з договором застави №
46/АК-183.08.2 від 30.01.2008 року.

Згідно з актом прийому - передачі від
17.06.2010 року ОСОБА_2 передав належний
йому автомобіль RENAULT  MEGANE д.н. НОМЕР_1 та
два комплекти ключів від автомобіля
банку з метою його наступного продажу
та погашення кредитної заборгованості.

З пояснень ОСОБА_2 представники банку у
телефонному режимі повідомили його про
те, що знайдено покупця та для
реалізації автомобіля йому необхідно
видати довіреність на ім`я працівника
банку для реалізації цього автомобіля.

31.08.2010 року відповідач видав
довіреність на ім`я ОСОБА_5 на
розпорядження автомобілем.

Представник банку зазначав, що ОСОБА_5
був працівником банку, проте на
теперішній час у банку не працює. Будь -
яких пояснень з приводу того, чому не
було реалізовано автомобіль та не
погашено заборгованість по кредиту від
виручених коштів або не повернуто
автомобіль його власнику пояснити не
зміг, як не зміг пояснити куди подівся
зазначений автомобіль та чому протягом
більше трьох років банк не звертався ні
до ОСОБА_5 з питання продажу автомобіля,
ні до правоохоронних органів з питання
зникнення автомобіля. За вказаних
обставин суд першої інстанції дійшов
правильних висновків про те, що
вилучення автомобіля у позичальника
для погашення простроченої
заборгованості та одночасне
нарахування штрафних санкцій за
непогашення заборгованості суперечить
домовленості, яка була досягнута
сторонами.

При цьому колегія суддів враховує те,
що автомобіль перебував у заставі
банку, а відтак відповідач не міг сам
реалізувати автомобіль та погасити
заборгованість. Доказів про те, що банк
надавав ОСОБА_2 дозвіл на продаж
автомобіля апелянтом не надано.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю три роки.

Згідно з п. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови в позові.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України). У випадку неналежного
виконання позичальником зобов'язань за
кредитним договором, позовна давність
за вимогами кредитора про повернення
кредитних коштів та процентів за
користування кредитом, повернення яких
відповідно до умов договору визначено
періодичними щомісячними платежами,
повинна обчислюватися з моменту
настання строку погашення чергового
платежу.

Така правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України від
06.11.2013 року № 6-116 цс 13 , яка відповідно до
приписів ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є
обов`язковою для всіх суб`єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Пунктами 3.1, 3.3, 3.3.1 кредитного договору
передбачено щомісячну сплату до 10
числа заборгованості за кредитами у
сумі 283 доларів США та щомісячну сплату
процентів та плати за проведення
розрахунків.

Відповідачем було подано заяву про
застосування позовної давності.

Відтак висновки суду про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню лише в
межах строку позовної давності є
правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що
оскільки строк кредитного договору
закінчується 30.01.2015 року, то позовна
давність не підлягає застосуванню
суперечать правовій позиці, викладеній
у вищезазначеній постанові Верховного
Суду України.

У даному випадку початком перебігу
позовної давності є момент
прострочення сплати позичальником
визначених договором щорічних
платежів, оскільки у момент несплати чи
неповної сплати передбачених
договором платежів позивач знав про
порушення свого права на отримання цих
платежів та мав можливість
реалізувати своє право у примусовому
порядку через суд.

Доводи апеляційної скарги щодо
неправильності суми стягнення,
визначеної судом доказами не
підтверджені. Будь - яких розрахунків
апелянт не надав, клопотання про
призначення судової
бухгалтерсько-економічної експертизи
не заявляв.

Вимоги ж про стягнення 3 % річних та
інфляційних збитків не ґрунтуються на
вимогах закону.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
прийшла до висновку, що рішення є
законним і обґрунтованим і не може бути
скасоване з підстав, викладених у
апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» відхилити.

Рішення Святошинського районного суду
м. Києва від 10 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді