Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
Справа № 22-ц/778/1880/14 Головуючий у 1
інстанції: Редько О.В.
Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 28» квітня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.,

суддів: Дашковської А.В.,

Подліянової Г.С.,

при секретарі: Мельнику З.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_3 в
особі представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
особі представника ОСОБА_6 на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 26 лютого 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_7, третя особа, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета
позову: ОСОБА_5, про поділ майна
подружжя та за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_7, про
визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_7 про поділ
майна подружжя.

В обґрунтування позову зазначила, що
перебувала у шлюбі з відповідачем з 08
серпня 1998 р., мають дитину ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 03 травня 2012
року шлюб було розірвано.

У 2002 році за спільні кошти нею та
відповідачем на території
центрального ринку по вул. Свердлова, 4,
м. Мелітополь, було виготовлено
металевий торговельний павільйон
розміром 3 х 2 м, площею 6 кв.м. Павільйон
установлений на торговельному місці
НОМЕР_1 згідно договору між
відповідачем та КП
«Мелітопольжитлосервіс»
Мелітопольської міської ради від 22
серпня 2011 р.

Перебуваючи у шлюбі, сторони разом
здійснювали торговельну діяльність в
зазначеному павільйоні, сплачували
встановлені ринкові платежі, на
спільні кошти закуповували товар.

31 березня 2012 року зазначений договір
оренди був переоформлений на батька
відповідача - ОСОБА_5.

Наприкінці 2012 року, після погіршення
сімейних відношень, відповідач
заборонив їй доступ до павільйону.

Вважає, що металевий торговельний
павільйон НОМЕР_1, площею 6 кв.м., який
розташований на ринку КП
«Мелітопольжитлосервіс» по вул.
Свердлова, 4, м. Мелітополь, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя.

Просила визнати за нею право власності
на 1/2 частину металевого торговельного
павільйону, площею 6 кв.м., який
розташований на торговельному місці
НОМЕР_1 ринку КП
«Мелітопольжитлосервіс» по вул.
Свердлова, 4, м. Мелітополь, судові
витрати стягнути з відповідача на її
користь.

У вересні 2013 року ОСОБА_5 звернувся з
клопотанням про залучення його до
участі у справі в якості третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги щодо
предмета позову та подав до суду позов
до ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_7, про
визнання права власності.

Зазначив, що у 2001 році придбав у ОСОБА_9
металевий гараж за 4800 грн. Вказаний
гараж переробив у торговельний
павільйон, який був встановлений на
торговельному місці НОМЕР_1 на
Центральному ринку м. Мелітополя по
вул. Свердлова, 4. У цьому торговельному
павільйоні він здійснював торговельну
діяльність разом із своїм сином ОСОБА_7,
який уклав відповідний договір на
надання торговельного місця НОМЕР_1 на
Центральному ринку м. Мелітополя по
вул. Свердлова, 4.

У 2011 році ОСОБА_7 взяв у оренду
торговельний павільйон на Образцовому
ринку м. Мелітополя, куди перевіз свій
товар, після чого ОСОБА_5 почав
самостійно працювати у своєму
торговельному павільйоні, всі витрати
ніс він. У зв'язку з тим, що у 2012 році
виникла необхідність реконструкції
торговельного місця НОМЕР_1, він
переоформив договір оренди на себе.

Просив визнати за ним право власності
на металевий торговельний павільйон
розміром 3x2 м, площею 6 кв.м.,
розташований на торговельному місці
НОМЕР_1 на Центральному ринку м.
Мелітополя по вул. Свердлова, 4,
стягнути з ОСОБА_3 на його користь
судовий збір 566,70 грн., витрати на
юридичну допомогу 500 грн.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 26 лютого 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено,
в задоволенні позову ОСОБА_5
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним
рішенням, ОСОБА_3, в особі представника
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в особі представника -
ОСОБА_6, подали апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, в особі
представника ОСОБА_4, посилаючись на
порушення норм матеріального права,
неналежну оцінку доказів,
необґрунтованість рішення суду,
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове про задоволення позовних
вимог ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, в особі
представника ОСОБА_6, посилаючись на
необґрунтованість рішення суду,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, порушення норм
матеріального права, просить змінити
рішення суду, скасувати рішення суду в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_5 та задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційні скарги не підлягають
задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

За положеннями ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

За роз'ясненнями Пленуму Верховного
Суду України, у п п. 23 - 24 постанови «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року №11, вирішуючи спори між
подружжям про майно, судам необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог. Статтями 58,
59 ЦПК України передбачено поняття
належності та допустимості доказів.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебували у шлюбі з 08 серпня
1998 р., який розірвано рішенням
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 03 травня 2012
року (а.с.6).

З матеріалів справи вбачається, та не
заперечується відповідачем, що під час
шлюбу подружжям було виготовлено в ПП
«Автограф» металевий торговельний
павільйон.

Судом також встановлено, та не
спростовано сторонами, що в червні 2006
року ОСОБА_10 придбав у ОСОБА_7 та ОСОБА_3
металевий торговельний павільйон за 8000
гривень, який встановлений на
території Центрального ринку (а.с.81).

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду № 815/13003/2012 від
28.02.2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_7
про розділ майна були задоволені
позовні вимоги ОСОБА_3 та розділено
спільне майно подружжя, в складі якого
спірний торговельний павільйон
відсутній (а.с.36-37).

Матеріали справи не містять доказів і
позивач їх не надав, що є його
обов'язком згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, про те, що саме металевий
павільйон, встановлений на торговому
місці НОМЕР_1, виготовлений подружжям
під час шлюбу та за кошти подружжя.

Наявність договору № 997 від 22.08.2011 року,
укладеного між суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_7 та
КП «Мелітопольжитлосервіс», за умовами
якого підприємство надало ОСОБА_7
торгове місце НОМЕР_1 для здійснення
торговельної діяльності не є доказом,
що металевий павільйон, встановлений
на вказаному торговому місці,
виготовлений подружжям під час шлюбу
та за кошти подружжя в розумінні
положень ст.ст. 58, 59 ЦПК України (а.с.7).

За вказаних обставин, висновок суду
першої інстанції про відсутність
підстав для задоволення позивних вимог
ОСОБА_3 до ОСОБА_7 про поділ спільного
майна подружжя, є обгрунтованим та
таким, що відповідає матеріалам справи.

Судом першої інстанції встановлено, що
05.06.2001 р. ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_9
металевий гараж за 4800 грн. (а.с.33).

Згідно з державним актом на право
постійного користування земельною
ділянкою від 20.10.2010 року, КП
«Мелітопольжитлосервіс» є постійним
користувачем земельної ділянки площею
1,6803 га для розміщення центрального
ринку (а.с.10).

За умовами договору № 997 від 31.03.2012 року,
укладеного між суб'єктом
підприємницької діяльності ОСОБА_5 та
КП «Мелітопольжитлосервіс», торгове
місце НОМЕР_1 з 31.03.2012 року передано в
оренду ОСОБА_5 для здійснення
торговельної діяльності на строк до
31.12.2012 року (а.с.8).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що третя особа, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмета позову: ОСОБА_5, не
надав доказів щодо реконструкції
металевого гаражу, придбаного у 2001 році
під торговельний павільйон та
подальшого встановлення його на
торговому місці НОМЕР_1 Центрального
ринку.

Суд першої інстанції правомірно не
взяв до уваги пояснення свідків
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
обгрунтовано пославшись на положення
ст.ст.58-60 ЦПК України та зазначивши, що
вони є близькими родичами та добрими
знайомими сторін, їх свідчення
суперечать один одному, пояснення
свідків, як з боку позивача, так і зі
сторони відповідачів з приводу
виготовлення спірного батискафу та
його реконструкції, не містять повної
інформації стосовно цих подій.

Так, свідчення ОСОБА_12, яка є матір'ю
позивача, про те, що вона бачила, як
ОСОБА_13 зварював металевий павільйон,
належний подружжю ОСОБА_5, на торговому
місці НОМЕР_1, спростовуються
поясненнями самого ОСОБА_13, який
вказав, що він особисто не виконував
зазначені зварювальні роботи. При
цьому, покази ОСОБА_13 про те, що він
контролював ці роботи, працюючи
майстром чи бригадиром ПП «Автогаф»,
суперечать наданими ним документам -
копії трудової книжки (а.с. 52 ).

Крім того, ані позивач, ані жодний
свідок не змогли назвати суду ні
розмірів, ні особливих ознак спірного
павільйону, ні суму коштів, яка була
сплачена за спірний павільйон.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_5 про те,
що суд першої інстанції безпідставно
не прийняв в якості доказу квитанції
щодо реконструкції спірного
павільйону, колегія суддів вважає
неприйнятним, оскільки, по-перше, зміст
відповідей від 04.10.2013 року та 05.11.2013
року, наданих ПП ОСОБА_17, яке
здійснювало роботи по реконструкції,
носить суперечливий характер щодо
особи, яка здійснила замовлення
зазначених робіт та їх оплату; по-друге,
строки внесення платежів та їх розмір
(21.11.2012 р. - 6000 грн., 26.03.2013р. - 3000 грн.,
06.04.2013р. - 2900 грн.) не співпадають з датою
видачі розрахункового документу -
квитанції №?946 від 17.08.2013 року та сумою
вказаного в ній платежу - 11900
грн.(а.с.53,82,33).

Наведені в скарзі доводи не
відносяться до тих підстав, з якими
процесуальне законодавство пов'язує
можливість прийняття рішення щодо
скасування або зміни оскаржуваних
судових рішень.

За таких обставин колегія вважає, що
ухвалене по справі судове рішення
відповідає вимогам закону й підстави
для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в особі
представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в особі
представника ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 26 лютого 2014 року у цій
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: