АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4312/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Сухоруков А. О. Доповідач - Кочкова
Н.О. Категорія
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

24 квітня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді
Кочкової Н.О.,

суддів -
Слоквенка Г.П., Максюти Ж.І.

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_2,
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Управління Житлового
господарства Дніпропетровської
міської ради, треті особи: реєстраційна
служба Дніпропетровського міського
управління юстиції, Комунальне
підприємство «Житлове господарство
Самарського району» Дніпропетровської
міської ради, про визнання незаконними
розпорядження та свідоцтва про право
власності на житло, зміну умов договору
найму житлового приміщення, і за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, третя особа: Самарський
районний відділ у м. Дніпропетровську
ГУ ДМС України в Дніпропетровській
області про усунення перешкод в
реалізації права власності та зняття з
реєстраційного обліку за апеляційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 березня 2014, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3
звернулися до суду з вищезазначеним
позовом, в обґрунтування якого
посилались на те, що ОСОБА_4 є колишнім
чоловіком ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_3.
Спірна квартира АДРЕСА_1 жилою площею
37,6 кв.м була надана відповідачу ОСОБА_4
за ордером № 1081 від 19 листопада 1985 у,
виданого виконкомом Самарської
районної ради народних депутатів м.
Дніпропетровська на сім'ю з 4-х осіб, в
тому числі і позивачів. Станом на лютий
2011 року в спірній квартирі були
зареєстровані відповідач та позивачі,
які тимчасово знаходились за межами
України на заробітках. У лютому 2011 року
відповідач ОСОБА_4 звернувся до
Самарського районного суду м.
Дніпропетровська, заочним рішенням
якого від 19 квітня 2011 року ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 були визнані такими, що втратили
право користування жилим приміщенням у
спірній квартирі зі зняттям з
реєстраційного обліку.

Ухвалою Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 листопада 2012
року заочне рішення суду від 19 квітня
2011 року скасовано та справа призначена
до розгляду. Після ухвалення заочного
рішення, відповідач ОСОБА_4
приватизував спірну квартиру та
отримав свідоцтво про право власності
на житло 10 жовтня 2011 року, видане
Департаментом житлового -
комунального господарства та
капітального будівництва ДМР на
підставі розпорядження від 10 жовтня 2011
року №7/70-11.

Рішенням Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 04 лютого 2013 року,
яке брало законної сили 30 липня 2013 року,
в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4
про визнання осіб такими, що втратили
право користування жилим приміщенням, -
відмовлено, задоволений зустрічний
позов ОСОБА_2 про вселення в спірну
квартиру.

Посилаючись на ч.2 ст. 8 Закону України
«Про приватизацію державного
житлового фонду», просили визнати
незаконним розпорядження № 7/70-11 від 10
жовтня 2011 року про передачу у приватну
власність ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1,
визнати незаконним свідоцтво про право
власності на житло від 10 жовтня 2011 року
на ім'я ОСОБА_4, скасувавши державну
реєстрацію права власності.

Крім того, позивачі посилались на те, що
відповідач чинить перешкоди в
користуванні квартирою, ключів не
надає, заселив у квартиру квартирантів,
тому вважають за необхідне змінити
умови договору найму житлового
приміщення в спірній квартирі,
Виходячи із того, що житлова площа
складає 37,6кв.м., на кожного із трьох
приходиться по 12,53 кв.м. Просять
виділити їм у користування 2 житлові
кімнати площею 17,4 кв.м і 8,0 кв.м, а всього
25,4 кв.м, а відповідачу - одну житлову
кімнату площею 12,2 кв.м., що на 0,33 кв.м
менше за житлову площу, яка припадає на
нього в спірній квартирі і відхилення є
незначним; підсобні приміщення
залишити у спільному користуванні (а.с.
21-24).

У січні 2014 року ОСОБА_4 подав
зустрічний позов, який обґрунтував тим,
що ОСОБА_3 виїхала за межі країни 03
серпня 2002 року, повторно - 28 червня 2007
року і до цього часу в Україну не
поверталась, довіреність на
представництво видана в Барселоні.
ОСОБА_2 виїхала за межі країни 28 червні
2007 року і до 25 вересня 2012 року в Україну
не приїздила. Після набрання законної
сили рішення суду від 04 лютого 2013 року
ні ОСОБА_2, на ОСОБА_3 до квартири не
з'являлися і не намагалися вселитися.
Просив усунути перешкоди у реалізації
його права власності на спірну
квартиру шляхом зняття ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 з реєстраційного обліку (а.с.
53-55).

Рішенням Самарського районного
суду м. Дніпропетровська від 19 березня
2014 року позов ОСОБА_2 і ОСОБА_3
задоволено. Визнано незаконним
розпорядження Департаменту
житлово-комунального господарства
капітального будівництва
Дніпропетровської міської ради від 10
жовтня 2011 року №7/70-11 та свідоцтво про
право власності на житло, видане
Департаментом житлово-комунального
господарства та капітального
будівництва Дніпропетровської міської
ради від 10 жовтня 2011 року про передачу у
приватну власність ОСОБА_4 квартири
АДРЕСА_1; зі скасуванням державної
реєстрації права власності. Змінено
умови договору найму квартири,
виділено ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в
користування житлові кімнати площею 17,4
кв.м. з балконом та площею 8,0 кв.м, а
ОСОБА_4 - житлову кімнату площею 12,2 кв.м
з лоджією; коридор, вбиральню, ванну
кімнату, кухню та вбудовану шафу
залишено у спільному користуванні.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 судові витрати зі сплати
судового збору в розмірі 229 грн. 40 коп. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
про усунення перешкод в реалізації
права власності та зняття з
реєстраційного обліку, - відмовлено
(а.с. 97-102).

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, ставить питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні первісного позову і
задоволення зустрічного позову в
повному обсязі (а.с.107-111).

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
вимог, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
на підставі ордеру № 1081 від 19 листопада
1985 року, виданого Виконкомом
Самарської районної ради народних
депутатів м. Дніпропетровська, на сім'ю
з чотирьох чоловік була отримана
трикімнатна квартира АДРЕСА_1. Сім'я
складалася з позивача - основного
квартиронаймача, дружини - ОСОБА_2;
доньок - ОСОБА_5 та ОСОБА_3 13 грудня 2006
року шлюб ОСОБА_4 і ОСОБА_2 розірвано
(а.с. 9).

Заочним рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
19 квітня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_4
були задоволені, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
визнані такими, що втратили право
користування жилим приміщенням зі
зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 6).

ОСОБА_4 Департаментом
житлово-комунального господарства та
капітального будівництва
Дніпропетровської міської ради 10
жовтня 2011 року було оформлено
свідоцтво про право власності на житло
- квартиру АДРЕСА_1, на підставі
розпорядження цього ж органу №7/70-11 від
10.10.2011 року.

Ухвалою Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 01 листопада 2012
року заочне рішення суду від 19 квітня
2011 року було скасовано та справа
призначена до розгляду в загальному
порядку (а.с. 7). Рішенням Самарського
районного суду м. Дніпропетровська від
04 лютого 2013 року, яке набрало законної
сили 30 липня 2013 року, в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 про визнання
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили
право користування жилим приміщенням
було відмовлено та були задоволені
зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 про
вселення в спірну квартиру (а.с. 8-9).

Згідно довідки про склад сім'ї та
зареєстрованих осіб від 10 жовтня 2013
року 3083, в квартирі АДРЕСА_1
зареєстровано особи - ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 (а.с. 14).

Задовольняючи позовні вимоги про
визнання незаконними розпорядження та
свідоцтва про право власності на
квартиру, суд першої інстанції
правильно посилався на те, що рішення
суду, на підставі якого відповідачів
було знято з реєстраційного обліку -
скасовано та постановлено нове рішення
про відмову в задоволенні вказаних
позовних вимог, а відповідно ч.2 ст. 8
Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду», передача
квартир (будинків) ... здійснюється в
спільну сумісну або в спільну часткову
власність за письмовою згодою всіх
повнолітніх членів сім'ї, які постійно
мешкають у цій квартирі, в тому числі
тимчасово відсутніх, за якими
зберігається право на житло. Позивачі
ОСОБА_2 і ОСОБА_3 хоча і були зняті з
реєстраційного обліку, але зберігали
своє право на користування спірним
житловим приміщенням, що встановлено
рішенням суду від 04 лютого 2013 року.

Задовольняючи позовні вимоги про
зміну умов договору найму житлового
приміщення, суд правильно керувався ст.
104 України і виходив із того, що жила
площа, яка припадає на позивачів, може
бути виділена у вигляді приміщень, які
відповідають вимогам статті 63 цього
Кодексу.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» від 12
квітня 1985 року № 2 роз'яснено, що в силу
ст. 104 ЖК суд вправі задовольнити вимоги
члена сім'ї наймача про поділ жилого
приміщення, якщо жилу площу, що
припадає на нього (або з урахуванням
укладеної угоди про порядок
користування жилим приміщенням), може
бути виділено у вигляді ізольованого
приміщення, яке складається з однієї
або кількох кімнат, розмір якого не
менше встановленого для надання одній
особі.

Відмовляючи в задоволенні
зустрічних позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що право
власності ОСОБА_4 на спірну квартиру є
незаконним, тому посилання позивача на
ст. 405 ЦК України не підлягає
застосуванню до вказаних
правовідносин, а позовні вимоги про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням з
посиланням на ст. 71, 72 ЖК України уже
були розглянуті судом, і рішенням
Самарського районного суду від 04
лютого 2013 року, яке набрало чинності,
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3
тимчасово виїхали до Іспанії та
працевлаштовані за контрактом.
Вказані висновки суду є правильними,
відповідають нормам матеріального та
процесуального права і
підтверджуються матеріалами цивільної
справи.

Посилання в апеляційній скарзі на
порушення судом ст.119, 80, 82, ч.1 ст. 137 ЦПК
України, - не являється підставою для
скасування рішення суду, оскільки
порушення судом норм процесуального
права не призвело до неправильного
вирішення спору.

Посилання апелянта на те, що рішення
суду ухвалено без присутності
представника Управління Житлового
господарства Дніпропетровської
міської ради, - не можна прийняти до
уваги, оскільки вказаним відповідачем
рішення суду не оскаржується.

Посилання ОСОБА_4 на те, що причини
відсутності ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у спірній
квартирі не є поважними, - не мають
правового значення для вирішення
даного спору, а посилання на те, що у
разі зміни умов договору житлового
найма житлова площа кімнати, яка йому
виділяється, менша 13,65кв.м., - не
основане на законі, оскільки ст. 48
Житлового Кодексу застосовується для
визначення житлової площа при наданні
громадянам житловим приміщень.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються, і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи і є
обов'язковою підставою для скасування
чи зміни рішення.

Судом 1 інстанції у досить повному
обсязі з'ясовані права та обов'язки
сторін, обставини справи, доводи сторін
перевірені, їм дана належна правова
оцінка, доводи апеляційної скарги не
спростовують правильність висновків
суду, підстав для виходу за межі
апеляційної скарги - не встановлено,
тому апеляційний суд вважає, що рішення
суду є законним і обґрунтованим, і його
слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Самарського районного суду м.
Дніпропетровська від 19 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: