Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року
Рівненський міський суд
Рівненської області

в особі судді Музичук
Н.Ю.

при секретарі Швець А.В.

за участю позивачів ОСОБА_1,
ОСОБА_2

представника позивача
ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Рівне справу за
позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про
встановлення факту проживання одною
сім»єю, зміну черговості одержання
права на спадкування,

встановив:

В вересні 2013 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 звернулися до Рівненського
міського суду із позовом до ОСОБА_6 про
встановлення факту проживання одною
сім»єю із ОСОБА_7, померлим ІНФОРМАЦІЯ_3
в місті Рівне, із жовтня 1985 року, зміну
черговості одержання права на
спадкування та надання права на
спадщину разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має права на спадкування
спадщини ОСОБА_7.

Позовні вимоги позивач
обґрунтовує тим, що із спадкодавцем
ОСОБА_7 із жовтня 1985 року до дня смерті
вони проживали одною сім»єю, були
пов'язані спільним побутом, вели
спільне господарство мали взаємні
права та обов'язки, в тому числі по
20.02.1996 року за даною адресою вони
проживали разом із ОСОБА_8, яка була
власником будинковолодіння АДРЕСА_1,
про що підтверджують свідки та
документи на поховання. Встановлення
факту проживання позивачів із
спадкодавцем має значення для
належного оформлення прав на спадщину
та одержання свідоцтв про право на
спадщину, як спадкоємці четвертої
черги за законом, згідно ч.5 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України
правила книги шостої ЦК України, згідно
якої правила книги шостої ЦК України
застосовуються також до спадщини, яка
відкрилася але не була прийнята ніким
із спадкоємців до набрання чинності
цим Кодексом, та ст.1264 ЦК України.
Встановлення вказаного факту надасть
їм право за рішенням суду одержати
право на спадкування разом із
спадкоємцями тієї черги, яка має права
на спадкування, відповідно ч.2 ст. 1259 ЦК
України. Спадкоємцем за законом ОСОБА_7
була дружина померлого ОСОБА_9 27.05.2010
року ОСОБА_9 склала на ім»я відповідача
ОСОБА_6 заповіт, яким заповідала йому
все належне їй на день смерті майно.
Вважають, що вони фактично вступили в
управління і володіння майномі на
даний час прописані та проживають в
спірному будинковолодінні, не заявляли
про відмову від спадщини, а тому їх дії
свідчать про те, що вони прийняли
спадщину померлого спадкодавця ОСОБА_7
в порядку ст. 1268 ЦК України.

Згідно письмових заперечень
відповідача на позовну заяву, позовні
вимоги вважаються безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню, а
обґрунтування позову не відповідає
дійсним обставинам. Позивачі проживали
і були зареєстровані в селі Яблунне
Березнівського району Рівненської
області на час посвідчення договору
довічного утримання між ними та ОСОБА_7
04 червня 2002 року, яки визнано недійсним
в судовому порядку. Спадкодавець набув
право власності на спірний будинок, в
якому проживав із 1982 року, на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 02.09.1996 року, а 06.12.1996 року
він уклав шлюб із ОСОБА_9, яка проживала
разом із ним в будинку АДРЕСА_1 до та на
час його смерті. 10 Червня 2010 року
позивачі вигнали ОСОБА_9 із будинку
після чого в правоохоронних органах
заявили про право на будинок на
підставі договору довічного утримання
від 04.06.2002 року. В подальшому, дружина
спадкодавця ОСОБА_9, яка прийняла
спадщину згідно вимог ст.ст. 529, 548 ЦК
УРСР, як спадкоємець першої черги,
звернулась до суду, де за рішенням суду
від 26.05.2010 року визнано такий договір
довічного утримання недійсним не
тільки із підставі неналежного
посвідчення. Крім того, цим же рішенням
суду встановлено, що після смерті
ОСОБА_7 спадщину останнього прийняла
його дружина ОСОБА_9, яка на момент
смерті ОСОБА_7 проживала разом із ним,
про відмову від спадщини не заявляла.
Таким чином, позивачі безпідставно
стверджують, що вони прийняли спадщину
після смерті ОСОБА_7 а не ОСОБА_9,
безпідставно себе вважають
спадкоємцями четвертої черги за
законом після смерті ОСОБА_7,
відповідно ст. 1264 ЦК України, оскільки
на час відкриття спадщини діяли норми
ЦК УРСР 1963 року, відповідно до яких і
прийняла спадщину дружина спадкодавця
ОСОБА_9, як спадкоємець першої черги.

В судовому засіданні позивачі та їх
представник підтримали позовну заяву.
Додатково пояснили, що вони весь
вказаний позовною заявою період мали
не одне місце проживання, в тому числі
проживали із дітьми в належній їм
квартирі, а також проживали в АДРЕСА_1,
де мали свою кімнату, одною сім»єю,
спочатку із ОСОБА_8 та ОСОБА_7, після 1996
року із самим ОСОБА_7. Факт спільного
проживання одною сім»єю із
спадкодавцем ОСОБА_7 із достовірністю
підтверджують допитані судом свідки
ОСОБА_13 а ОСОБА_14, а до матеріалів
справи додані документи, які
підтверджують їх пояснення. Вважають,
що посилання відповідача на висновки
рішення суду від 26.05.2010 року в справі за
позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання
договору довічного утримання
недійсним не можуть бути преюдиційним
фактом, згідно ч.3 ст.61 ЦПУ України,
оскільки такі висновки суду не є
обґрунтованими, в порушення п.1. ч.1
ст.214, п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України, судом не
надано відповідної правової оцінки
питанню постійного проживання ОСОБА_9
та на момент смерті ОСОБА_7 разом із ним,
доводи не заслуговують на увагу суду.
Питання проживання ОСОБА_9 не було
предметом спору та належним чином
судом не досліджувалось. За наведених
підстав, обставини позову потребують
належної правової оцінки в рамках
розгляду даної справи. Покази свідків
відповідача ґрунтуються в основному на
словах відповідача, не на власних
спостереженнях, переважно по суті
обставин, які не мали значення для
позову, є не повними, мали ряд
неточностей і суперечностей,
підлягають критичній оцінці. В рішенні
від 01.10.2013 року /13 абз. 2 стор./ про
визнання права власності судом
встановлено, що спадкоємець ОСОБА_9 не
встигла прийняти спадщину після смерті
ОСОБА_7 ОСОБА_9 не подала у
встановленому порядку заяву на
отримання спадщини, згідно ст. 1272 ЦК
України, вона не прийняла її. Вважають,
що до вказаних правовідносин відносно
спадщини, яка відкрилась, але не була
прийнята ніким із спадкоємців до
набрання чинності ЦК України в
редакції 2004 рок,у повинні
застосовуватись правила шостої книги
цього Кодексу, згідно ч.5 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України.
Підстави для задоволення позовних
вимог вважають обґрунтованими
доведеними в суді, просять їх
задовольнити. Щодо строку позовної
давності, то такий не може бути
пропущеним, оскільки про порушення їх
прав позивачам стало відомо з моменту
вступу в законну силу 01 жовтня 2010 року
судового рішення в справі за позовом
ОСОБА_9 до ОСОБА_1 про визнання договору
довічного утримання недійсним,
оскільки до цього часу право позивач
ОСОБА_1 мав офіційно право власності на
будинок на підставі такого договору,
його права ніким не були порушені, а
факт проживання одною сім»єю ніким не
оспорював ся. Таким чином, позовна
заява подана позивачами до суду 27.09.2013
року, тобто в межах загального 3-річного
строку позовної давності з часу, коли
вони довідалися про порушення свого
права. Просять позовні вимоги
задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
підтримав надані суду заперечення.
Додатково уточнив, що проживання
позивачів одною сім»єю із ОСОБА_7
спростовується тим, що дружина
спадкодавця ОСОБА_9, з часу повторної
реєстрації шлюбу в 1996 року до її
виселення 10.06.2002 року, в т.ч. проживала
в будинку на час відкриття спадщини,
приймала участь в організації
поховання ОСОБА_7. Проте 10 червня 2002
року позивач вигнав ОСОБА_9 із будинку,
де, в будинку, залишились всі документи,
якими і заволоділи позивачі. У цьому
зв'язку викликались працівники
міліції, які виявили наявне на той час
право власності позивача на будинок на
підставі договору довічного утримання,
тому будь які міри реагування не
приймались. Зі слів відповідача, він не
мав родинних відносин із спадкоємницею
ОСОБА_9, яка вчинила заповіт на його
користь, але дружина ОСОБА_6 була
племінницею її чоловіка ОСОБА_7 Вважає
позовні вимоги безпідставними, просить
в їх задоволенні відмовити.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові докази по справі,
встановлені обставини та оцінивши
докази в їх сукупності, суд прийшов до
висновку, що позовні вимоги не
підлягають до задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до положень ч.3 ст.10, ч.1 ст.60
ЦПК України, кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Судом на підставі досліджених доказів,
в тому числі свідоцтва про право на
спадщину за заповітом, виданого
державним нотаріусом Першої
рівненської державної нотаріальної
контори Василютою Л.А. 02.09.1996 року за
р.№2-3150 в спадковій справі №299, що
спадкоємцем майна ОСОБА_8, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4, є ОСОБА_7, а до складу
спадкового майна входить жилий будинок
із надвірними будівлями АДРЕСА_1,
розташований на земельній ділянці
розміром 730 кв.м., де розташовані один
дерев'яний жилий будинок, сарай, навіс,
погріб, вбиральня, огорожа.

На підставі свідоцтва про смерть
НОМЕР_1, виданого міськвідділом РАЦС м.
Рівне 09.06.2002 року встановлено, що
власник будинковолодіння АДРЕСА_1
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, про що
вчинений актовий запис №967 від 09.06.2002
року.

Станом на час судового розгляду
цивільного позову, згідно витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності №18867275 формованого 12.03.2014
року, власником будинковолодіння
АДРЕСА_1 зареєстрований 26.02.2014 року
відповідач ОСОБА_6 на підставі рішення
Рівненського міського суду №569/1380/13 ц,
виданого Рівненським міським судом
01.10.20913 року, та додаткове рішення
№569/1172/14ц, видане Рівненським міським
судом 07.02.2014 року.

На підтвердження позовних вимог судом
допитані в якості свідків ОСОБА_13, яка
пояснила, що вона та її матір знали
ОСОБА_8, спілкувались з нею, до котрої
під час хвороби не пускав їх
проживаючий там ОСОБА_7, на той час вона
бачила там позивачів, знала, що вони
багато допомагали для ОСОБА_8, після
смерті якої вона також бачила
позивачів в її будинку. Їй достовірно
невідомо про проживання позивачів в
спірному будинку.

Свідок позивача ОСОБА_14 також суду
підтвердила, що вона знала ОСОБА_8, з
якою підтримувала дружні стосунки,
приходила до неї і спілкувалась по
телефону, від якої відомо було про
позивачів, що допомагали їй по
господарству, що висловлювала бажання
залишити для них своє житло, яким
визначила кімнату в своєму житлі. Після
смерті ОСОБА_8 їй відомо, що позивачі не
втрачали зв'язок, ходили до хати до
смерті ОСОБА_7, хоронили його, перейшли
остаточно жити до будинку після смерті.
Про те, чи було в позивачів спільне
господарство, бюджет, харчування із
ОСОБА_8 чи її спадкоємцем за життя їй
невідомо.

Свідок позивача ОСОБА_17 суду показав,
що приблизно в 1985 році, працюючи на
будівництві по вулиці АДРЕСА_2, він
познайомився із позивачем, якого бачив
часто, який займався господарством на
території будинковолодіння АДРЕСА_1, в
якого позичав неодноразово
інструменти. Знав коли померла
власниця вищевказаного будинку, в
будинку залишався проживати дід, з яким
він теж спілкувався. Коли не стало діда,
йому невідомо. Позивача бачив біля
будинковолодіння до 2006 року, вважав, що
він там живе, проте такі питання йому не
задавав.

Свідок ОСОБА_18 суду показала, що будучи
лікарем бригади швидкої допомоги в
складі бригади, яка була викликана в
червні 2002 року, у зв'язку із інсультом
/крововиливом в головний мозок/ ОСОБА_7,
котрий був в тяжкому стані, вона бачила
біля хворого лише позивача, він дуже
переживав. Не пам'ятає, чи був ще хто в
квартирі і хто викликав швидку
допомогу. Крім того, запам'ятавши
обличчя позивача, вона після цього
виклику кілька разів бачила його на
території АДРЕСА_1.

Крім того, на підтвердження позовних
вимог в чатині прооживання позивачів
одною сім»єю із ОСОБА_7 судом
досліджені документи, а саме
рахунок-замовлення від 21.02.1996 року на
поховання ОСОБА_8 на кладовищі Нове, та
рахунок-замовлення від 09.06.2002 року на
поховання ОСОБА_7 а на кладовищі Нове, в
яких замовником значиться ОСОБА_1

Допитані судом свідки з боку
відповідача ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
також допитаний по правилах свідка
відповідач ОСОБА_6, спростовуючи
позовні вимоги та покази позивачів і
свідків з їх сторони, показали, що із
1980-их років знали ОСОБА_7 та його
дружину, спілкувались із ним,
допомагали йому, бували по місцю його
проживання, проте ніколи до смерті
спадкодавця не бачили по місцю його
проживання позивачів, не знали про
якусь їх допомогу, яких стали бачити
біля будинку АДРЕСА_1 після смерті діда
із літа 2002 року.

Свідок ОСОБА_22, внучка ОСОБА_9, дружини
ОСОБА_7, показала, що із 1996 року останній
проживав разом із своєю дружиною за
вищевказаною адресою, вона часто до них
приходила мала добрі стосунки із дідом,
проте позивачів із 1996 по 2002 рік в
будинку вона не бачила, чужих речей в
будинку не було. Наступного дня після
поховання ОСОБА_7 позивачі, маючи
укладений із ОСОБА_7 договір довічного
утримання, вигнали її бабу із будинку,
вона вимушено забрала її до себе.

Таким чином, оцінюючи досліджені
докази в сукупності, суд приходить до
висновку, що належних допустимих
доказів в порядку ст. ст. 57-59 ЦПК
України, які б із достовірністю
підтверджували проживання позивачів
із ОСОБА_7 із 1985 року до його смерті
ІНФОРМАЦІЯ_3 одною сім»єю, як осіб, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки, не добуто.

На підставі рішення Рівненського
міського суду від 26 травня 2010 року в
справі № 2-104/10 за позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_1 про визнання договору довічного
утримання недійсним, позовні вимоги
ОСОБА_9 задоволені. Судовим рішенням
встановлено, що дружина ОСОБА_9
постійно і на момент смерті ОСОБА_7
проживала разом з ним. Відповідно до
вимог ст.ст. 529,549 ЦК України ОСОБА_9 є
спадкоємцем першої черги за законом
щодо майна її чоловіка-спадкодавця
ОСОБА_7, постійно проживала із ним і на
час відкриття спадщини фактично
вступила в управління та володіння
спадковим майном, але не була допущена
до нього відповідачем ОСОБА_1, не
заявляла відмову від спадщини, її дії
свідчать про те, що вона прийняла
спадщину померлого спадкодавця ОСОБА_7

Ухвалою колегії суддів судової палати
в цивільних справах апеляційного суду
Рівненської області від 01 жовтня 2010
року рішення місцевого суду від 26
травня 2010 року в справі № 2-104/10 залишене
без змін, апеляційна скарга ОСОБА_1
відхилена. Ухвалою суду підтверджені
висновки про те, що ОСОБА_9 відповідно
ст.ст. 529,549 ЦК України є спадкоємцем
першої черги за законом щодо майна її
чоловіка-спадкодавця ОСОБА_7, постійно
проживала із ним і на час відкриття
спадщини фактично вступила в
управління та володіння спадковим
майном, але не була допущена до нього
відповідачем ОСОБА_1, не заявляла
відмову від спадщини, її дії свідчать
про те, що вона прийняла спадщину
померлого спадкодавця ОСОБА_7 Таким
чином, рішення суду від 26 травня 2010 року
в справі № 2-104/10 вступило в законну силу
01.10.2010 року, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13.01.2011 року у відкритті
касаційного провадження ОСОБА_1
відмовлено, і на даний час рішення є
чинним .

Відповідно ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі,що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Таким чином, з огляду на викладене суд
приходить до висновку про
неправомірність та безпідставність
позовних вимог в частині визнання
позивачів спадкоємцями четвертої
черги за законом та зміни черговості
одержання права на спадщину на
підставі ч.5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України, ст.ст. 1264, 1259,1268 ЦК
України щодо спадщини, яка складається
із будинковолодіння АДРЕСА_1, після
смерті ОСОБА_7, прийнятою дружиною
померлого спадкодавця ОСОБА_9, яка
фактично вступила в управління та
володіння спадковим майном,
відповідно ст.ст. 529,549 ЦК України.

Доводи сторони позивача в тій частині,
що висновки рішення суду від 26.05.2010 року
в справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_1
про визнання договору довічного
утримання недійсним не можуть бути
преюдиційним фактом, згідно ч.3 ст.61 ЦПУ
України, не заслуговують на увагу суду.

На підставі наведеного вбачається, що
вирішення питання позовних вимог в
частині встановлення факту проживання
позивачів із спадкодавцем ОСОБА_7 одною
сім»єю із жовтня 1985 року по 08 червня 2002
року шляхом задоволення чи відмови в
цій частині втрачає потребу, оскільки
метою такого факту були безпідставні
вимоги визнання позивачів
спадкоємцями четвертої черги за
законом та зміни черговості одержання
права на спадщину.

Таким чином, оцінкою досліджених в
справі вищенаведених доказів та
обставин, суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до
ОСОБА_6 про встановлення факту
проживання одною сім»єю, зміну
черговості одержання права на
спадкування, безпідставні і не
підлягають до задоволення.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст.10,11,57-61,208,209,212-215,218,223,292,294 ЦПК
України, суд -

В И Р І Ш И
В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 про встановлення факту
проживання одною сім»єю із ОСОБА_7,
померлим ІНФОРМАЦІЯ_3, та зміну
черговості одержання права на
спадкування з наданням права на
спадкування разом із спадкоємцями тієї
черги, яка має право на спадщину ОСОБА_7,
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через місцевий суд поданням
апеляційної скарги в десятиденний
строк з дня проголошення рішення, а для
осіб які брали участь у справі але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення - протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя Рівненського міського суду
Н.Ю.Музичук