Справа № 2-432/2005 Провадження №
22-ц/772/1310/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Альчук П.П.Категорія: 20
Доповідач: Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

Іменем України

15 квітня 2014 року м. Вінниця Колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючого, судді Стадника І.М.,

Суддів: Войтка Ю.Б., Голоти Л.О.,

при секретарі Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Хмільницького
міськрайонного суду Вінницької
області від 06 квітня 2005 року у справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
заінтересована особа - ОСОБА_5 про
визнання права власності на частину
житлового будинку та на земельну
ділянку, -

встановила:

В березні 2005 року ОСОБА_3 звернулась в
районний суд з позовом до ОСОБА_4,
заінтересована особа - ОСОБА_5 про
визнання права власності на частину
житлового будинку та на земельну
ділянку, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що маючи намір придбати 18/25 частини
житлового будинку з господарськими
будівлями, земельну ділянку, що
знаходяться по АДРЕСА_1 та належать
неповнолітньому ОСОБА_2 вона
домовилась із ОСОБА_4, який діє на
підставі довіреності від імені ОСОБА_2,
про купівлю вказаного нерухомого
майна. Без укладання письмових
договорів вона передала ОСОБА_4
обговорену суму вартості майна -15000
грн., про що останній склав розписку.

Оскільки відповідач ОСОБА_4 ухиляється
від нотаріального посвідчення
договору купівлі-продажу, вона просила
визнати договір купівлі-продажу
житлового будинку та земельної ділянки
дійсним, та визнати за нею право
власності на вказане майно.

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 06 квітня 2005
року позов задоволено. Визнано дійсним
договір купівлі-продажу від 12 березня
2005 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнано
право власності за ОСОБА_3 на 18/25 долі
житлового будинку з прибудовами та
господарськими будівлями в ідеальній
долі по АДРЕСА_1 загальною площею 115 кв.
м.вартістю 10211 гривень та земельну
ділянку площею 0,2156 га за тією ж адресою,
що належали на праві власності ОСОБА_2.

Відповідно до частини 1 статті 292 ЦПК
України особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
особа, яка не брала участі у справі,
проте обґрунтувала вирішення судом
питання про її права і обов'язки -
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи та невідповідність
висновків суду обставинам справи, а
також порушення норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення і ухвалити нове про
відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_6 вимоги апеляційної
скарги підтримав на умовах, викладених
у ній і просив задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі,
повідомлені в установленому порядку
про дату, час і місце судового
засідання, до суду не з'явилися, що
відповідно до ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає апеляційному розглядові
справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
представника апелянта, вивчивши
матеріали справи і перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку про задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Згідно з статтею 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до статті 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд, зокрема,
вирішує питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити і
як розподілити між сторонами судові
витрати.

Рішення суду першої інстанції
зазначеним вимогам не відповідає. Суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, вважав
встановленими обставини, які мають
значення для справи, проте не були
доведеними, прийшов до висновків, які
не відповідають дійсним обставинам
справи, що призвело до порушення і
неправильного застосування норм
матеріального і процесуального права,
та є підставою для скасування рішення з
наступних підстав.

Так судом першої інстанції
встановлено, що свідоцтвом про право на
спадщину за заповітом від 24.06.2004 року,
довідкою-характеристикою №38,
технічним паспортом на жилий будинок
та державним актом на право власності
на земельну ділянку доведено
належність неповнолітньому ОСОБА_2 18/25
долі житлового будинку з прибудовами
та господарськими будівлями вартістю
10211 грн. та земельної ділянки площею 0,2156
га. вартістю 20915 грн. 56 коп.

Розпискою від 12 березня 2005 року,
наданою ОСОБА_4, який належним чином
уповноважений на реалізацію майна на
підставі довіреності неповнолітнього
та заяви його батьків, підтверджено той
факт, що позивач ОСОБА_3 прийняла
нерухоме майно у вигляді 18/25 долі
житлового будинку з прибудовами,
господарськими будівлями та земельної
ділянки і користується ним.

Саме це стало підставою для
задоволення судом першої інстанції
позовних вимог ОСОБА_3

Проте такий висновок суду зроблений
передчасно й погодитись з ним не можна.

Згідно з статтею 4 ЦПК України
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Способи захисту цивільних прав
визначені частиною 2 статті 16 ЦК
України. Суд також може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом.

Суд першої інстанції визнав дійсним
укладений 12 березня 2005 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_4 договір купівлі-продажу.

При цьому суд застосував правову норму,
яка не підлягала застосуванню до
спірних правовідносин, а відтак
допустив неправильне застосування
матеріального права.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у
разі недодержання сторонами вимог
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх
істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна зі сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Отже, закон надає суду право визнавати
дійсним договір, який через
недодержання сторонами вимог закону
про його нотаріальне посвідчення є
нікчемним.

Разом з тим, відповідно до частини 3
статті 640 ЦК України договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації з
моменту державної реєстрації.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що
договір купівлі-продажу житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Крім того, як роз'яснив Пленуму
Верховного Суду України в п. 13
Постанови від 6 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», вирішуючи спір
про визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується
щодо правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню, і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до ст. ст.
210, 640 ЦК України пов'язується з
державною реєстрацією, тому вони не є
укладеними і не створюють прав та
обов'язків для сторін.

Із роз'яснень наданих в п.5 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, від 07 лютого 2014, № 5
«Про судову практику в справах про
захист права власності та інших
речових прав» вбачається, що право
власності на майно за договором, який
підлягає нотаріальному посвідченню,
виникає у набувача з моменту такого
посвідчення або з моменту набрання
законної сили рішенням суду про
визнання договору, не посвідченого
нотаріально, дійсним. Проте, якщо права
на нерухоме майно підлягають державній
реєстрації, то право власності у
набувача виникає з дня такої
реєстрації відповідно до закону
(стаття 334 ЦК) та з урахуванням
положення про дію закону в часі на
момент виникнення спірних
правовідносин (стаття 5 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції на зазначені
положення закону уваги не звернув, не
врахував, що договір купівлі-продажу
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна в силу ст. 657 ЦК
України підлягав і нотаріальному
посвідченню, і державній реєстрації,
тому не може бути визнаний дійсним на
підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і,
відповідно, відсутні підстави для
визнання за позивачем права власності
на нерухоме майно, відчужене за
вказаним договором.

Крім того, розглядаючи даний спір, суд
першої інстанції не звернув уваги не
те, що ОСОБА_4 у відносинах з ОСОБА_3 діяв
не у власних інтересах, а від імені та в
інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на
підставі повноважень, наданих виданою
довіреністю.

Відповідно до ст. 237, 239 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Правочин, вчинений
представником, створює, змінює,
припиняє цивільні права та обов'язки
особи, яку він представляє.

Відтак ОСОБА_4 не може бути
відповідачем у даній справі, оскільки
не є власником відчужуваного майна, а
лише представником власника.

Порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що суд першої
інстанції не в повній мірі з'ясував
обставини справи, невірно визначився з
характером правовідносин, що виникли
між сторонами та неправильно
застосував матеріальний закон, який
поширюється на вказані правовідносини.

Тому рішення суду відповідно до ст. 309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 06 квітня 2005
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, заінтересована особа
- ОСОБА_5 про визнання права власності
на частину житлового будинку та на
земельну ділянку-відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, проте
протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржене в касаційному
порядку шляхом подання касаційної
скарги до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
/підпис/ Стадник І.М.

Судді:
/підпис/ Войтко Ю.Б.

/підпис/ Голота Л.О.

З оригіналом вірно:

Суддя апеляційного суду
Стадник І.М.