Справа № 1328/3418/11
Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/1461/14
Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області в складі:
головуючого - судді: Ванівського О.М.

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.

при секретарі: Цар М.М.

з участю: представника позивача -
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради - Брикси Р.З.

представника прокуратури Львівської
області - Цвикілевича Р.С.

відповідачки - ОСОБА_4 та її
представника - ОСОБА_5, адвоката -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційними скаргами
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради та прокурора
Шевченківського району м. Львова на
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 12 листопада 2012 року
та на окрему ухвалу цього ж суду від 12
листопада 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

23.12.2011р. Жидачівська районна державна
адміністрація Львівської області
звернулась з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7,
третя особа орган опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради про відібрання
малолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_3 від матері ОСОБА_4 та
малолітніх дітей, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4
та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5 від батьків,
ОСОБА_4 та ОСОБА_7, без позбавлення їх
батьківських прав(т.1 а.с.1-5).

04.01.2012р. Шевченківська районна
адміністрація Львівської міської ради
звернулася з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_7,
вимоги якого в подальшому уточнила(т.1
а.с.152-153), про відібрання від ОСОБА_4
малолітніх дітей про відібрання
малолітніх дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_3 без позбавлення її
батьківських прав та відібрання
малолітніх дітей ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4,
та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5 від батьків
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 без позбавлення їх
батьківських прав(т.1. а.с.37-40).

Ухвалою Шевченківського районного
суду м.Львова від 25 січня 2012р.
вищезгадані позови були об'єднані в
одне провадження(т.1 а.с.76)

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Львова від 12 листопада 2012р. в
задоволенні позову органу опіки та
піклування Жидачівської
райдержадміністрації Львівської
області, органу опіки та піклування,
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради відмовлено за
безпідставністю.(т.1 а.с.239-241)

Окремою ухвалою цього ж суду від 12
листопада 2012р. зобов'язано орган опіки
та піклування Жидачівської
райдержадміністрації Львівської
області, орган опіки та піклування
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради вирішити
питання про передачу дітей ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4 та
ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5, які перебувають у
притулку для дітей, ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, які
перебувають у комунальному закладі ЛОР
будинку дитини №1 для проживання разом
із батьками, ОСОБА_4 та ОСОБА_7.(т.1 а.с.242)

Вищезгадане рішення суду та окрему
ухвалу суду оскаржили прокуратура
Шевченківського району м. Львова,
Шевченківська районна адміністрація
Львівської міської ради, вважають, що
оскаржувані рішення суду та ухвала
суду є необґрунтованим та незаконними,
а також такими, що прийняті з
порушенням норм матеріального та
процесуального права при неповно
з'ясованих обставинах, що мають
значення для справи, а висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи.

Зокрема, прокурор Шевченківського
району м. Львова в апеляційній скарзі
зазначає, що судом не надано належної
оцінки поданим доказам щодо
необхідності відібрання дитини від
відповідачів. Зокрема тому, що вироком
Шевченківського районного суду м.
Львова від 22.04.2011 р., ОСОБА_4 та ОСОБА_7
визнано винними у вчиненні злочину,
передбаченого ст. 166 КК України та
обрано покарання у виді двох років
позбавлення волі, тому що ОСОБА_7
притягувався до адміністративної
відповідальності за вчинення
насильства в сім'ї. Незважаючи на те,
що покарання було умовним, на час
ухвалення оскаржуваного рішення,
відповідачі мали непогашену судимість.
Судом не враховано те, що відповідачі
вихованням дітей не займались, діти від
них вже відбирались у 2009 р., у зв'язку з
перебуванням їх у стані алкогольного
сп'яніння. Не врахував суд і того, що з
вини ОСОБА_4, яка залишила
неповнолітніх дітей зі співжителем
ОСОБА_17, загинув її малолітній син,
ОСОБА_18. Не врахував суд того, що в сім'ї
відсутній діалог з медичними
працівниками, відсутнє піклування про
фізичний та духовний розвиток дітей, їх
навчання, підготовку до самостійного
життя, відповідачі не забезпечують
належне харчування, медичний догляд,
лікування, не спілкуються з дітьми в
обсязі, необхідному для їх нормального
самоусвідомлення, не надають дітям
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; що є причиною
незадовільного стану здоров'я дітей, їх
фізичного та розумового розвитку, не
виявляють інтересу до їх внутрішнього
світу. Зазначене свідчить про умисне
ухилення батьків від виховання дітей,
про нехтування ними своїми обов'язками,
свідчать про загрозу для життя та
здоров'я малолітніх дітей, що на думку
апелянта є підставою для відібрання
дітей. Невірно оцінивши докази, суд
першої інстанції ухвалив, на думку
апелянта, незаконне рішення, яке
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення
позовних вимог Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради та Жидачівської районної
державної адміністрації. Крім цього,
прокурор Шевченківського району м.
Львова в апеляційній скарзі просить
скасувати окрему ухвалу, яку вважає
незаконною, оскільки постановивши таку
ухвалу, суд фактично зобов'язав
позивачів виконати рішення суду, яке не
набрало законної сили.

Шевченківська районна адміністрація
Львівської міської ради вважає
оскаржуване рішення суду незаконним,
таким що підлягає скасуванню, з тих
підстав, що встановивши ряд обставин,
що мають істотне значення для справи,
суд першої інстанції не врахував такі
при ухваленні оскаржуваного рішення.
Зокрема, судом не враховано те, що
відповідачі притягались до
кримінальної відповідальності за ст. 166
КК України за неналежне виконання
батьківських обов'язків, відповідач
ОСОБА_7 притягався до адміністративної
відповідальності за насильство в сім'ї.
Про систематичність невиконання
батьківських обов'язків, нехтування
ОСОБА_4, ОСОБА_7 своїми батьківськими
обов'язками, про неналежне виховання
ними дітей, свідчить те, що діти є
соцпедзанедбаними, не забезпечені
необхідним харчуванням, з вини батьків
позбавлені належного медичного
догляду, не забезпечені нормальними
умовами для проживання. Наведене, на
думку апелянта, свідчить про ухилення
відповідачів від виконання ними
батьківських обов'язків, що становить
загрозу для життя та здоров'я
малолітніх дітей, а це є підставою для
відібрання від них дітей. Апелянт
вважає незаконною і окрему ухвалу суду,
мотивуючи тим, що в процесі розгляду
справи судом не встановлено, що
обов'язки відповідачами виконуються
в повному обсязі, оскільки рішенням
суду безспірно встановлено неналежне
виконання відповідачами батьківських
обов'язків, а відтак голослівним є
твердження суду обов'язок органів
опіки та піклування про повернення
дітей батькам, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 З
наведених підстав просить оскаржувані
рішення та ухвалу скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задоволити позовні вимоги
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради та
Жидачівської районної державної
адміністрації.

24.04.2013р. Жидачівська районна
адміністрація Львівської області
подала заяву про приєднання до
апеляційних скарг Шевченківської
районної адміністрації ЛМР та
Прокуратури Шевченківського району
м.Львова(т.2 а.с.76-79) та просила скасувати
рішення і окрему ухвалу
Шевченківського районного суду
м.Львова від 12.11.2012р., і постановити нове
рішення про відібрання малолітніх
дітей від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_7, без
позбавлення їх батьківських прав.

В судове засідання представник
Жидачівської державної районної
адміністрації Львівської області,
будучи належним чином повідомленим, не
з'явився, що відповідно до ст.305 ЦПК
України не перешкоджає розгляду справи
у його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення представника прокурора
Цвикілевича Р.С., представника
Шевченківської районної адміністрації
Львівської міської ради Брикси Р.З., в
підтримання доводів апеляційної
скарги, пояснення відповідачки
ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5 і
адвоката ОСОБА_6, які заперечили щодо
задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що така
задоволенню не підлягає.

Позивачі свої позовні вимоги про
відібрання малолітніх дітей ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_12 від матері, ОСОБА_4,
малолітніх дітей ОСОБА_13, ОСОБА_15 від
батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_7, мотивували
безвідповідальним ставленням
відповідачів до виконання
батьківських обов'язків, а також тим, що
відповідачі не приділяли дітям
належної уваги та турботи, належним
чином не піклуються про духовний та
фізичний розвиток дітей, про їх
навчання про підготовку до
самостійного життя, зокрема, не
забезпечують необхідного
харчування, медичного огляду,
лікування, що негативно впливає на їх
фізичний і духовний розвиток як
складову виховання, не спілкуються з
дітьми в обсязі, необхідному для їх
нормального самоусвідомлення, не
надають дітям доступу до культурних та
інших моральних цінностей, не сприяють
засвоєнню ними загальновизнаних
норм моралі, не виявляють інтересу до
їх внутрішнього світу, не створюють
умов для отримання освіти, що свідчить
про ухилення від виховання дітей,
свідоме нехтування своїми
батьківськими обов'язками, що є
підставою для відібрання малолітніх
дітей від їх батьків.

На підтвердження зазначених обставин
подали акти обстеження житлово -
побутових умов житлового будинку у
АДРЕСА_1, висновок Жидачівської
районної санітарно - епідеміологічної
станції по перевірці умов проживання
сім'ї ОСОБА_4, рішення комісії з питань
захисту прав дитини від 21.12.2011 р.,
протокол засідання комісії з питань
захисту прав дитини при Жидачівській
райдержадміністрації від 13.12.2011 р.,
інформаційну довідку 1 дитячого
поліклінічного відділення 1 клінічної
лікарні ім. Князя Лева, інформаційну
довідку головного лікаря Ходорівської
районної лікарні, довідку
Загірочківської сільської ради
Жидачівського району Львівської
області, висновок органу опіки та
піклування Шевченківської районної
адміністрації про доцільність
позбавлення батьківських прав ОСОБА_4,
ОСОБА_7, розпорядження голови
Жидачівської райдержадміністрації від
13.12.2011 р. №1049 про негайне відібрання
дітей, лист притулку для дітей Служби у
справах дітей Львівської
облдержадміністрації, інформацію
лікаря - педіатра Будинку дитини №1,
висновки про стан здоров'я фізичний та
розумовий розвиток дітей ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15,
характеристики на дітей, видані
виховними та навчальними закладами.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним
є рішення, яким суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених
тими доказами, які були досліджені
в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
поведінка батьків малолітніх дітей,
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 на час розгляду справи
не є такою, щоб ухвалити рішення про
відібрання дітей, оскільки відповідачі
не лише утримуються від вчинення
протиправних дій у суспільстві та
відносно своїх дітей, а й цілком
дотримуються загальноприйнятих норм
поведінки та моралі, змінили своє
ставлення до виконання своїх
батьківських обов'язків, ставлення до
малолітніх дітей - ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, а тому що
залишення малолітніх дітей з батьком
та матір'ю не становить реальної
небезпеки для їх життя та здоров'я,
відповідатиме інтересам дітей.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
та окрема ухвала таким вимогам
відповідає.

Судом та матеріалами справи
встановлено, що ОСОБА_4 є матір'ю, а
ОСОБА_7 є батьком дітей: ОСОБА_9,
ІНФОРМАЦІЯ_1.(т.1 а.с.10,63), ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2.(т.1 а.с.9,62), ОСОБА_12,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с.6,59), ОСОБА_13,
ІНФОРМАЦІЯ_4.(т.1 а.с.8,61), та ОСОБА_15,
ІНФОРМАЦІЯ_5.(т.1 а.с.60), ОСОБА_21,
ІНФОРМАЦІЯ_6.(т.1 а.с.7,58).

17 листопада 2005р. шлюб між ОСОБА_7 та
ОСОБА_4 було розірвано, що
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу(т.1 а.с.21)

Як вбачається із матеріалів справи,
зокрема довідок із дитячого
дошкільного будинку №1 від 09.07.2012р.(т.1
а.с.155), Львівської загальноосвітньої
школи-інтернат №2 від 06.07.2012р.(т.1 а.с.156),
Львівського дошкільного навчального
закладу ясла-садок №96 ЛМР(т.1 а.с.157),
висновків про стан здоров'я, фізичний
та розумовий розвиток дітей(т.1
а.с.158-161,172-173), акту обстеження
матеріально-побутових умов заявника за
адресою АДРЕСА_1 від 17 липня 2012р., 24
вересня 2012р., 18.10.2012р.(т.1 а.с.161,196,209) та
психолого-педагогічних
характеристик(т.1 а.с.210-212) відповідачі
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 після постановлення
вироку, тобто після 22.04.2011р. змінили
свою поведінку та ставлення до дітей,
займаються їх вихованням, намагаються
створити необхідні умови для їх
належного проживання, стали сумлінно
виконувати свої батьківські обов'язки,
діти проживають в житлових умовах, які
по можливості могли забезпечити
батьки, оскільки вони з об'єктивних,
незалежних від них причин, не мають
можливості створити більш кращі умови
для проживання малолітніх дітей.

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції дійшов до вірного висновку
про необхідність збереження родинного
зв'язку між батьками та дітьми, між
самими дітьми, оскільки це
відповідатиме у першу чергу інтересам
дітей. Передача дітей органу опіки та
піклування для влаштування до різних
державних закладів призведе до того, що
вони можуть бути роз'єднані, до втрати
родинних відносин між дітьми, рідні між
собою брати та сестри будуть
позбавлені можливості разом рости,
виховуватись, спілкуватись.

Також, колегія суддів враховує
прохання ОСОБА_4 та її представника,
який одночасно здійснює соціальний
супровід сім'ї ОСОБА_4, не відбирати від
неї дітей у зв'язку із зміною її
поведінки у ставленні до дітей та до
виконання нею батьківських обов'язків,
її намагання створити належні побутові
умови для проживання дітей(громадською
комісією з житлових питань ЛМР сім'ї
ОСОБА_4 запропоновано приміщення
першого поверху(двокімнатної та
трикімнатної квартири) у будинку
АДРЕСА_2), забезпечення медичного
догляду, що підтверджується
документами щодо стану здоров'я дітей.

Крім того, відсутність належних
житлово - побутових умов проживання
дітей не може бути вирішальною умовою
для їх відібрання та передачі їх
органам опіки та піклування для
поміщення у державні заклади.

Апеляційним судом встановлено, що
відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_7 офіційно
ніде не працюють, єдиним джерелом
доходу є державна соціальна допомога
на дітей.

Враховуючи вищенаведене, на думку
колегії суддів ухвалене судом першої
інстанції рішення відповідає
інтересам малолітніх дітей ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, що
є пріоритетним при розгляді та
вирішенні справ про відібрання дітей.

Крім того, відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції посилався
на вирок Шевченківського районного
суду м. Львова від 22.04.2011р., який набрав
законної сили, у якому зазначено, що
після поміщення дітей у дитячі
будинки з вересня 2009 р. ситуація в сім'ї
ОСОБА_4 суттєво змінилась - батьки
постійно навідують дітей у
дитбудинках, опікуються ними і бажають
забрати додому. У квартирі АДРЕСА_1, де
зареєстрована та проживає сім'я ОСОБА_4,
ОСОБА_4 та ОСОБА_7 зробили капітальний
ремонт, у дітей є спальні місця, діти
забезпечені одягом, іграшками,
продуктами харчування, предметами
сангігієни. ОСОБА_4 та ОСОБА_7 не
порушують громадського порядку, про
що свідчила позитивна характеристика з
місця проживання, а ОСОБА_7 на час
постановлення вироку працював, і
виключно позитивно характеризувався
за місцем праці.

Також вищезазначеним вироком суду
встановлено, що після порушення
кримінальної справи та на день
розгляду кримінальної справи ОСОБА_4 та
ОСОБА_7 не лише утримуються від
вчинення протиправних дій у
суспільстві та відносно своїх дітей, а
й цілком дотримуються
загальноприйнятих норм поведінки та
моралі, сумлінно ставляться до
виконання своїх батьківських
обов'язків та не становлять суспільної
небезпеки.

Аналізуючи докази в їх сукупності, суд
першої інстанції правильно виходив з
того, що підстави для позбавлення
відповідачів батьківських прав на час
розгляду справи були відсутні,
оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_7 змінили свою
поведінку, своє ставлення до дітей,
займаються їх вихованням, намагаються
створити необхідні умови для їх
належного проживання, стали сумлінно
виконувати свої батьківські обов'язки,
діти проживають в житлових умовах, які
по можливості могли забезпечити
батьки, оскільки вони з об'єктивних,
незалежних від них причин, не мають
можливості створити більш кращі умови
для проживання малолітніх дітей,
забезпечити більшою житловою площею.

Покликання позивача - Шевченківською
районної адміністрації ЛМР на те, що
ОСОБА_4 притягалась до кримінальної
відповідальності, є безпідставним,
оскільки таке мало місце ще до
народження дітей, а тому в розумінні
ст.59 ЦПК України не може бути належним
доказом неналежної поведінки
відповідачки ОСОБА_4, яка негативно
впливає на виховання малолітніх дітей.

Також матеріалами справи встановлено,
що розпорядженням голови Жидачівської
райдержадміністрації від 13.12.2011р. № 1049
«Про негайне відібрання малолітніх
дітей ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_3, від
матері ОСОБА_4 та малолітніх ОСОБА_13,
ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_5
від батьків ОСОБА_4 та ОСОБА_7 без
позбавлення їх батьківських прав»(т.1
а.с.16), підставою для прийняття якого та
відібрання малолітніх дітей стало
вчинення злочину щодо малолітнього
ОСОБА_18, що стало причиною його смерті.
Вироком Жидачівського районного суду
Львівської області від 01.10.2012 р. у
вчиненні злочину визнано винним
ОСОБА_17, який заподіяв дитині тяжке
тілесне ушкодження, що спричинило
смерть(т.1 а.с.216-219).

Суд першої інстанції вірно не врахував
при ухваленні оскаржуваного рішення
дані обставини, оскільки вини
відповідачів у вчиненні цього злочину
не встановлено.

Статтями 10 і 60 ЦПК України встановлено,
що цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін;
сторони та інші особи, які беруть
участь у справі, мають рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості і що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 Сімейного
Кодексу України, суд може постановити
рішення про відібрання дитини від
батьків або одного з них, не
позбавляючи їх батьківських прав, у
випадках, передбачених п. 2-5 частини
першої ст. 164 цього Кодексу, а також в
інших випадках, якщо залишення дитини у
них є небезпечним для її життя, здоров`я
і морального виховання.

Отже, підставами для відібрання дітей
згідно п.2-5 ст.164 СК України є: ухилення
батьків від виконання своїх обов'язків
по вихованню дитини; жорстоке
поводження з дитиною; якщо батьки є
хронічними алкоголіками або
наркоманами та вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини, примушують
її до жебракування та бродяжництва.

За приписами п.п. 16, 17 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 3 від 30
березня 2007 року (із наступними змінами)
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і позбавлення та
поновлення батьківських прав»
ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов'язками. Не можна позбавити
батьківських прав особу, яка не виконує
своїх батьківських обов'язків
унаслідок душевної хвороби, недоумства
чи іншого тяжкого захворювання (крім
хронічного алкоголізму чи наркоманії)
або з інших не залежних від неї причин.

З аналізу зазначених норм слідує, що
вирішуючи питання про відібрання
дитини, не достатньо переконатися у
невиконанні батьками обов'язків щодо
виховання дитини, необхідно також
установити, що батьки свідомо
ухиляються від їх виконання,
систематично не виконують свої
батьківські обов'язки.

Відібрання дітей, тобто, права на
виховання дитини, захист її інтересів,
що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття, ґрунтуються на
факті спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов'язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всебічного, об'єктивного з'ясування
обставин справи, зокрема, ставлення
батьків до дітей, до виконання ними
батьківських обов'язків.

Відібрання дітей від батьків є заходом
впливу на осіб, які порушують
батьківські обов'язки, та є способом
захисту прав та інтересів дитини, а
тому питання про застосування такого
заходу впливу до батьків нерозривно
пов'язане з питанням захисту прав та
інтересів дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний та духовних
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток, як складову
виховання, не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі, не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу, не створюють умов
для отримання нею освіти. Ухилення від
виконання батьківських обов'язків є
можливим за умови винної поведінки
батьків, нехтування ними своїми
батьківськими обов'язками.

Відповідно до Декларації прав дитини,
прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН
20.11.1959, у принципі 6 якої проголошено, що
дитина для повного гармонійного
розвитку її особистості потребує
любові і розуміння; вона повинна, коли
це можливо, рости під опікою і
відповідальністю своїх батьків в
усякому випадку в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітня дитина не
повинна, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, бути розлучена зі
своєю матір'ю.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права
дитини від 20.11.1989, що ратифікована
Постановою Верховної Ради України №
789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо
дітей, незалежно від того, здійснюються
вони державними чи приватними
установами, що займаються питаннями
соціального забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється як найкращому
забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються
забезпечити дитині такий захист
і піклування, які необхідні для її
благополуччя, беручи до уваги права й
обов'язки її батьків, опікунів чи інших
осіб, які відповідають за неї за
законом, і з цією метою вживають всіх
відповідних законодавчих і
адміністративних заходів.

Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції
Держави-учасниці забезпечують дитині
її право не розлучатися з батьками
всупереч їх бажанню, за винятком
випадків, коли компетентні органи
згідно з судовим рішенням, визначають
відповідно до застосовуваного закону і
процедур, що таке розлучення необхідне
в як найкращих інтересах дитини. Таке
визначення може бути необхідним у тому
чи іншому випадку, наприклад, коли
батьки жорстоко поводяться з дитиною
або не піклуються про неї, або коли
батьки проживають роздільно і
необхідно прийняти рішення щодо місця
проживання дитини.

Беручи до уваги положення вищезгаданих
міжнародних актів, враховуючи принцип
першочергового врахування інтересів
дітей, зміну відповідачів їх ставлення
до дітей, до виконання ними
батьківських обов'язків по вихованню,
створенню належних житлово - побутових
умов, умов для розвитку, навчання,
медичного забезпечення, колегія суддів
приходить до висновку, що залишення
малолітніх дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, з батьком,
ОСОБА_7 та матір'ю, ОСОБА_4 не становить
реальної небезпеки для їх життя та
здоров'я, а тому погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що поведінка батьків щодо виконання
ними своїх обов'язків по вихованню
дітей на час розгляду справи не є такою,
щоб ухвалити рішення про відібрання
малолітніх дітей від батьків.

Крім того, колегія суддів вважає
підставним постановлення окремої
ухвали суду, згідно якої суд зобов'язав
орган опіки та піклування - Жидачівську
районну державну адміністрацію
Львівської області та орган опіки та
піклування - Шевченківську районну
адміністрацію ЛМР вирішити питання про
передачу дітей для проживання разом із
батьками ОСОБА_4, та ОСОБА_7 за адресою:
АДРЕСА_1, враховуючи негативний вплив
на психічний стан дітей, викликаний їх
поміщенням у притулок та будинок
дитини, їх тривалим розлученням з
рідними братами та сестрами,
проживанням не в домашніх умовах.

Інші доводи апеляційних скарг не
спростовують висновків суду про
відсутність підстав для відібрання
малолітніх дітей від батьків, ОСОБА_4 та
ОСОБА_7

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та
всебічно з'ясував обставини справи,
ухвалив законне та обґрунтоване
рішення, з дотриманням норм
матеріального та процесуального
закону, а тому колегія суддів не вбачає
підстав для задоволення апеляційної
скарги та скасування оскаржуваного
рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308,
313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційні скарги Шевченківської
районної адміністрації Львівської
міської ради та прокурора
Шевченківського району м. Львова -
відхилити, рішення Шевченківського
районного суду м. Львова від 12
листопада 2012 року та окрему ухвалу
Шевченківського районного суду м.
Львова від 12 листопада 2012 року -
залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з
моменту її проголошення, може бути
оскаржена в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуючий:

О.М.Ванівський

Судді:

М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна