Справа № 372/5115/13ц Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/2500/14 Доповідач у 2 інстанції
Суханова Є.М.Категорія 18
РІШЕННЯ

Іменем України

30 липня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

Головуючого судді: Суханової Є. М.,

суддів: Сліпченка О. І., Мережко М.В.,

при секретарі: Франюк Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області в м. Києві
матеріали цивільної справи за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 13 лютого 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус
ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки
житлового будинку припиненим,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вказаним позовом, в
обгрунтування якого, посилалася на те,
що 02.07.2009 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3
договір позики грошей, посвідчений
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за реєстровим № 1389, за умовами якого
останній було надано позику в сумі,
еквівалентній 70000 дол. США строком до 01
липня 2010 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
по договору позики грошей, одночасно
ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 ідоговір
іпотеки, предметом якого є житловий
будинок, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 (далі - житловий будинок).

10 листопада 2010 року ОСОБА_2 уклала із
ОСОБА_3 додатковий договір до договору
позики грошей, посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 10.11.2010 року
за реєстровим № 2376, у результаті чого
предметом договору позики стала сума,
еквівалентна 120000 дол. США.

ОСОБА_2 вважає, що уклавши 10 листопада
2010 року додатковий договір до договору
позики грошей вона та ОСОБА_3 здійснили
новацію в розумінні ст. 604 ЦК України, що
в свою чергу припинило додаткові
зобов'язання, а саме - припинило дію
укладеного договору іпотеки та самої
іпотеки як речового права.

Остаточно просила визнати таким, що
припинив свою дію з 10 листопада 2010 року
договір іпотеки від 02 липня 2010 року,
укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позовні вимоги
заперечили.

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 13 лютого 2014 року
у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
вона просить рішення Обухівського
районного суду Київської області
скасувати, та ухвалити по справі нове
рішення, яким задовольнити її вимоги в
повному обсязі. Зокрема вказує на те, що
суд дійшов помилкового висновку
внаслідок незастосування положень ст.
604 ЦК України, ст. 19 Закону України "Про
іпотеку" та невірного застосування
ст.ст. 593, 653 ЦК України.

Колегія суддів вислухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
вивчивши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги вважає, що вона
обґрунтована та підлягає задоволенню.

Згідно п.2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що 02 липня 2009 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений
безпроцентний договір позики грошей,
відповідно до якого позикодавець
передав у власність, а позичальник
прийняв 546 000,00 гривень, що за
домовленістю сторін вони вважають як
еквівалент за ринковим курсом продажу
валюти на дату підписання договору 70 000
доларів США з зобов'язанням повернути
отримані кошти до 01 липня 2010 року.

10 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був укладений додатковий
договір до договору позики грошей (від
02 липня 2009 року), відповідно до якого
позичальник передав у власність, а
позичальник прийняв 960 000,00 гривень, що
за домовленістю сторони вважають
еквівалентом за ринковим курсом
продажу валюти на дату підписання
договору 120 000,00 доларів США, з
зобов'язанням повернути отримані кошти
до 28 лютого 2011 року.

02 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
було укладено договір іпотеки
житлового будинку, відповідно до якого
в забезпечення виконання зобов'язань
та повернення суми боргу за договором
позики грошей від 02 липня 2009 року
іпотекодавець ОСОБА_2 передає в іпотеку
іпотекодержателю ОСОБА_3 належний їй на
праві приватної власності житловий
будинок АДРЕСА_1, Обухівського району,
Київської області, вартість будинку
сторони визначили відповідно до
інвентаризаційної оцінки наданої КП
«Обухівське бюро технічної
інвентаризації» в сумі 259 447,00 гривень.

10 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був укладений додатковий
договір до договору іпотеки житлового
будинку, відповідно до якого в
забезпечення виконання зобов'язань та
повернення суми боргу за договором
позики грошей в розмірі 960 000,00 гривень,
що за домовленістю сторони вважають
еквівалентом за ринковим курсом
продажу валюти на дату підписання
договору 120 000,00 доларів США,
іпотекодавець ОСОБА_2 передає в іпотеку
іпотекодержателю ОСОБА_3 належний їй на
праві приватної власності житловий
будинок АДРЕСА_1, Обухівського району,
Київської області.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд
виходив з того, що рішенням судді
Обухівського районного суду Київської
області Мори О.М. від 25 липня 2013 року
задоволено позов ОСОБА_3 та в рахунок
погашення заборгованості в розмірі 1 928
162 грн. 90 коп. звернуто стягнення на
предмет іпотеки, а саме: житловий
будинок АДРЕСА_1 Обухівського району
Київської області; земельну ділянку,
розташовану по АДРЕСА_1 Обухівського
району Київської області, шляхом
припинення права власності ОСОБА_2 на
житловий будинок та припинення права
власності ОСОБА_5 на земельну ділянку
та визнання права власності на
зазначене майно за ОСОБА_3 У
задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_2
та ОСОБА_5 про визнання договорів
позики та іпотеки недійсними
відмовлено. Ухвалою колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 січня 2014 року рішення
Обухівського районного суду Київської
області від 25 липня 2013 року залишено
без змін.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про іпотеку" у
редакції, чинній на момент укладення
сторонами договору позики та
оспорюваного договору іпотеки,
обтяження нерухомого майна іпотекою
підлягає державній реєстрації в
порядку встановленому законодавством.
У разі недотримання цієї умови
іпотечний договір є дійсним, але вимога
іпотекодержателя не набуває
пріоритету відносно зареєстрованих
прав чи вимог інших осіб на передане в
іпотеку нерухоме майно.

Статтею 17 Закону України "Про іпотеку"
встановлено, що іпотека припиняється у
разі: припинення основного
зобов'язання або закінчення строку дії
іпотечного договору; реалізації
предмета іпотеки відповідно до цього
Закону; набуття іпотекодержателем
права власності на предмет іпотеки;
визнання іпотечного договору
недійсним; знищення (втрати) переданої
в іпотеку будівлі (споруди), якщо
іпотекодавець не відновив її; з інших
підстав, передбачених цим Законом.

На думку суду першої інстанції, іпотека
не припинилася, оскільки не
припинилося основне зобов'язання між
сторонами, яке відповідно до вимог
чинного законодавства, вважається
припиненим його виконанням, проведеним
належним чином (ст. 599 ЦК України). А тому
суд першої інстанції не вбачав підстав
визнавати іпотечний договір
припиненим.

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками з наступних підстав.

Дослідивши матеріали справи № 1018/7587/12,
у якій рішенням Обухівського районного
суду Київської області було задоволено
позовну вимогу визнання права
власності на житловий будинок за
іпотекодержателем у результаті
звернення стягнення на предмет
іпотеки, колегія суддів доходить
висновку, що предметом розгляду
зустрічного позову ОСОБА_2 була вимога
про визнання договору іпотеки
житлового будинку недійсним, але не
припиненим. Крім того, в рамках
вказаної справи не досліджувалася у
якості доказу інформаційна довідка з
Державного реєстру прав щодо
відсутності у Державному реєстрі
іпотек відомостей про реєстрацію змін
умов обтяження житлового будинку
іпотекою. Отже, рішення Обухівського
районного суду Київської області у
справі № 1018/7587/12 не може бути
перешкодою у вирішенні питання про
припинення іпотеки.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 4, ст. 19 Закону
України "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" (у редакції 01.05.2009 року),
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права на нерухоме
майно, речові права на чуже нерухоме
майно тощо підставою для реєстрації
яких у тому числі є договори про
іпотеку та інші визначені законом
документи щодо речових прав на майно.
Таким чином іпотека є іншим речовим
правом.

Згідно ч. 5 ст. 3 ЗУ "Про іпотеку", іпотека
має похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання, або закінчення
строку дії іпотечного договору.

Відповідно до ст. 4 ЗУ "Про іпотеку" у
редакції чинній на момент укладення
сторонами первісного договору позики
та оспорюваного договору іпотеки,
обтяження нерухомого майна іпотекою
підлягає державній реєстрації в
порядку встановленому законодавством.
У разі недотримання цієї умови
іпотечний договір є дійсним, але вимога
іпотекодержателя не набуває
пріоритету відносно зареєстрованих
прав чи вимог інших осіб на передане в
іпотеку нерухоме майно.

Таким чином, немає підстав вважати
договір іпотеки житлового будинку від
02.07.2009 року, укладений в забезпечення
зобов'язання за договором позики
грошей від 02.07.2009 року, недійсним,
незалежно від відсутності реєстрації
обтяження житлового будинку іпотекою у
Державному реєстрі іпотек.

Проте 10 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був укладений додатковий
договір до договору позики грошей (від
02 липня 2009 року), відповідно до якого
позичальник передав у власність, а
позичальник прийняв 960 000,00 гривень, що
за домовленістю сторони вважають
еквівалентом за ринковим курсом
продажу валюти на дату підписання
договору 120 000,00 доларів США, з
зобов'язанням повернути отримані кошти
до 28 лютого 2011 року.

10 листопада 2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 також був укладений додатковий
договір до договору іпотеки житлового
будинку від 02.07.2009 року.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про
іпотеку", зміни і доповнення до
іпотечного договору підлягають
нотаріальному посвідченню. Відповідні
відомості про зміну умов обтяження
нерухомого майна іпотекою підлягають
державній реєстрації у встановленому
законом порядку. Будь-яке збільшення
основного зобов'язання або процентів
за основним зобов'язанням, крім
випадків, коли таке збільшення прямо
передбачене іпотечним договором, може
бути здійснене після державної
реєстрації відповідних відомостей про
зміну умов обтяження нерухомого майна
іпотекою.

За змістом вказаної норми передбачено,
що саме збільшення (не зменшення, не
зміна валюти тощо) суми основного
зобов'язання здійснюється тільки після
реєстрації (відповідно, на момент
укладення додаткового договору до
договору позики грошей, у Державному
реєстрі іпотек) відомостей про зміну
умов обтяження нерухомого майна
іпотекою, зокрема про збільшення суми
основного зобов'язання та про зміну
строків його виконання.

Як вбачається з матеріалів справи,
зокрема інформаційної довідки з
Єдиного реєстру прав, у Державному
реєстрі іпотек відсутні відомості про
зміну умов обтяження житлового будинку
іпотекою, відповідно такі зміни не були
зареєстровані нотаріусом до укладення
сторонами додаткового договору до
договору позики грошей. Цей факт
свідчить про те, що додатковий договір
до договору позики грошей та
додатковий договір до договору іпотеки
житлового будинку були укладені
сторонами не за правилами,
передбаченими ст. 19 Закону України "Про
іпотеку" і за своєю правовою природою
ґрунтуються на домовленості сторін
замінити суму первісного зобов'язання
іншою сумою позики.

Згідно ст. 604 ЦК України зобов'язання
припиняється за домовленістю сторін
про заміну первісного зобов'язання
новим зобов'язанням між тими ж
сторонами (новація). Новація припиняє
додаткові зобов'язання, пов'язані з
первісним зобов'язанням, якщо інше не
встановлено договором.

За змістом вказаної норми передбачено,
що первісне зобов'язання припиняється
за угодою сторін і між ними виникають
нові зобов'язальні правовідносини, які
відрізняються від первісних за своїм
характером прав та обов'язків, порядком
та строками виконання тощо.

Згідно п. 6 договору позики грошей від
02.07.2009 року передбачено, що сума позики
має бути повернута в м. Києві до 01.07.2010
року включно. Тобто, строк дії
первісного договору позики грошей
закінчився 02.07.2010 року. При цьому не
припинилося зобов'язання, що виникло
між сторонами у результаті укладення
договору позики грошей та
відповідальність за його порушення.

Згідно ч. 1 ст. 631 ЦК України, строком
договору є час, протягом якого сторони
можуть здійснити свої права і виконати
свої обов'язки відповідно до договору.
Відповідно до ч. 4 ст. 631 ЦК України,
закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення.

Законодавством України не передбачено
можливості внесення змін до договору,
строк дії якого закінчився. Відповідно,
додатковий договір до договору позики,
укладений 10.11.2010 року, тобто після
закінчення строку первісного договору
позики, в силу приписів ЦК України не
тягне за собою зміни предмета, строку
дії договору та порядку і строків
виконання зобов'язання у первісному
договорі позики грошей від 02.07.2009 року.

Водночас зі змісту додаткового
договору до договору позики грошей
випливає, що він ґрунтується саме на
первісному зобов'язанні на суму 546000,00
грн. і означає окрему домовленість про
заміну первісного зобов'язання новим
зобов'язанням на суму 960000,00 грн.,
строком повернення до 28.02.2011 р. та
строком дії договору до повного
виконання зобов'язань позичальником
ОСОБА_2

Крім того, аналізуючи обсяг обов'язків
позичальника (іпотекодавця) за умовами
первісного договору від 02.07.2009 р. та
обсяг обов'язків за умовами додаткової
угоди, колегія суддів прийшла до
наступних висновків.

Як було вірно встановлено судом першої
інстанції, відповідно до додаткового
договору до договору позики грошей,
10.11.2010 року позикодавець передав у
власність, а позичальник прийняв 960 000,00
гривень, що за домовленістю сторони
вважають еквівалентом за ринковим
курсом продажу валюти на дату
підписання договору 120 000,00 доларів США.

Цей факт також підтверджується
поясненнями приватного нотаріуса
ОСОБА_4 від 03.04.2014 р. вих. № 29/01-16, де вона
зазначає, що сума позики (як під час
підписання основного договору, так і
під час підписання додаткового
договору) була передана у її
присутності.

Таким чином, зі змісту договору та
свідчень нотаріуса випливає, що 10.11.2010
року ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 фактично
прийняла 960 000,00 грн. із зобов'язанням
повернути вказану суму позики до 28.02.2011
року.

Отже, уклавши між собою додатковий
договір до договору позики грошей,
сторони замінили первісне зобов'язання
сумою 546 000,00 грн., яке не було виконано
ОСОБА_2 шляхом повернення суми позики,
новим зобов'язанням між тими ж
сторонами сумою 960000,00 грн., здійснивши
новацію. При цьому сторони не укладали
договір повторної іпотеки житлового
будинку, а внесли зміни до договору
іпотеки житлового будинку від 02.07.2009
року.

Частиною 5 ст. 3 Закону України "Про
іпотеку" визначено, що іпотека має
похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсною до припинення
основного зобов'язання або до
закінчення строку дії іпотечного
договору.

Відповідно до ст. 17 вказаного закону
іпотека припиняється у разі припинення
основного зобов'язання або закінчення
строку дії іпотечного договору.

Згідно ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 593 ЦК України право
застави припиняється у разі припинення
зобов'язання, забезпеченого заставою.

До припинення зобов'язань призводять
підстави, встановлені договором або
законом, зокрема ст.ст. 598-609 ЦК України,
в тому числі новація, передбачена ст. 604
ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
позичальник ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3
додаткову угоду, наслідком якої стала
заміна первісного зобов'язання (546 000,00
грн.) новим зобов'язанням (960 000,00 грн.).

Вказані обставини свідчать про те, що
внаслідок заміни первісного
(основного) зобов'язання по договору
позики грошей, відбулася новація, що
згідно ч. 4 ст. 604 ЦК України є підставою
для припинення іпотеки як додаткового
зобов'язання, пов'язаного з первісним
зобов'язанням.

З матеріалів справи вбачається, що
10.11.2010 року між сторонами виникло
зобов'язання на суму 960000,00 грн., не
забезпечене іпотекою. Зі змісту п. 15
договору позики грошей випливає, що
нотаріус при посвідченні як договору
позики грошей, так і додаткового
договору до нього, в порушення ст. 5
Закону України "Про нотаріат", не
роз'яснила сторонам зміст ст. 604 ЦК
України, ст. 19 Закону України "Про
іпотеку" та не попередила сторони про
наслідки вчинюваних нотаріальних дій
для того, щоб юридична необізнаність не
могла бути використана їм на шкоду.
Тому згідно ст.ст. 27, 28 Закону "Про
нотаріат" сторни не позбавлені права
звернутися до нотаріуса за
відшкодуванням шкоди, заподіяної
внаслідок незаконних дій або
недбалості приватного нотаріуса.

Таким чином, невірне застосування норм
матеріального права судом першої
інстанції призвело до помилкового
висновку про відсутність підстав для
припинення додаткового зобов'язання,
пов'язаного з первісним, тобто до
припинення договору іпотеки та
помилково не були застосовані
положення ст. 604 ЦК України, ст. 19 Закону
України "Про іпотеку".

Із вказаних фактів випливає, що суд
приймаючи рішення, проігнорував права
та інтереси Позивача, що є порушенням
ст. 1 ЦПК України щодо справедливості та
неупередженості розгляду справи, а
взяв до уваги докази, надані
відповідачем та прийняв рішення, яке не
в повному обсязі захистило права
позивача та призвело до ухвалення
необґрунтованого рішення.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення у цій справі не є законним і
обґрунтованим, оскільки суд порушив
вищевказані норми матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 13 лютого 2014 р.
прийнято з порушенням ст. 213 ЦПК
України, порушеннями вимог, зазначених
у пунктах 1-4 статті 309 ЦПК України та
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову
позивача у повному обсязі.

На підставі наведеного, керуючись
вимогами ст.ст. 393, 304, 307, 309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 13 лютого 2014 року
скасувати та постановити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
про визнання припиненим договору
іпотеки житлового будинку за
реєстровим номером 1390 задовольнити.

Визнати припиненим договір іпотеки
житлового будинку, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, від 02.07.2009 р.,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 за реєстровим номером 1390.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено протягом двадцяти днів до
касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: