У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,розглянувши у
відкритому судовому засіданні справу
за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє у
власних інтересах та інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_8 до
виконавчого комітету Житомирської
міської ради, Управління Державної
міграційної служби в Житомирській
області, за участю третіх осіб:
Комунального підприємства виробничого
житлового ремонтно-експлуатаційного
підприємства № 9 Житомирської міської
ради, органу опіки та піклування
виконавчого комітету Житомирської
міської ради, про визнання права на
проживання, користування жилим
приміщенням, за касаційною скаргою
Виконавчого комітету Житомирської
міської ради на рішення Корольовського
районного суду м. Житомира від 11 липня
2013 року та ухвалу апеляційного
суду Житомирської області від 08 серпня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє
у власних інтересах та в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_8
звернулися до суду із позовом до
виконавчого комітету Житомирської
міської ради, Управління Державної
міграційної служби в Житомирській
області, з урахуванням уточнень до
позову, просили визнати за ними право
на постійне проживання та користування
квартирою (кімнатою) АДРЕСА_1,
зобов'язати зареєструвати їх у цьому
житловому приміщення.

В обгрунтування позову посилалися на
те, що у 2002 році ОСОБА_6, на
підставі листа Міськвиконкому м.
Житомира надано дозвіл на заселення в
кімнату АДРЕСА_1, строком на один рік,
без реєстрації.

Кімната надавалася для його
проживання, але на той час позивач вже
був одружений зі ОСОБА_7 та мав
неповнолітню доньку ОСОБА_8

Без будь-яких заперечень зі сторони
відповідача позивач поселив до кімнати
свою дружину та доньку.

При цьому фактично позивач проживає у
спірному приміщенні з 1996 року з
усного дозволу відповідача.

Щорічно листами відповідача та третьої
особи позивачам надавався дозвіл на
продовження терміну проживання з
реєстрацією в кімнаті тимчасово
терміном на один рік.

Позивачі сплачували комунальні
послуги та були зареєстровані у
кімнаті.

На день подання позову термін дії
реєстрації закінчено, що позбавляє
позивачу та членів його сім'ї право на
житло.

З метою врегулювання вказаного питання
позивачі звернулися до відповідача із
проханням надати їм постійну
реєстрацію, проте у задоволенні заяви
відмовлено з посиланням на те, що
спірна кімната відноситься до
тимчасового проживання.

При повторному зверненні позивачу
такою було відмовлено з посиланням вже
на те, що кімната відноситься до
маневрового фонду міської ради, який
використовується для відселення
громадян на період проведення
капітального ремонту.

Відповідно до п. 1 рішення виконавчого
комітету Житомирської міської ради від
23 липня 2008 року № 537 спірна кімната
включена до фонду житла для
тимчасового проживання громадян в
будинках маневрового переселенського
житлового фонду міської ради.

Позивач вважає таке рішення
незаконним, оскільки тимчасовий
маневровий фонд формується виключно за
рахунок вільних жилих приміщень, а
позивачі постійно проживали в кімнаті
та були там зареєстровані.

Іншого житла позивач немає, вважає, що
між сторонами фактично склалися
відносини з приводу договору найму
житлового приміщення відповідно до
вимог ст. 61 ЖК України, а тимчасова
реєстрація у кімнаті взагалі є
незаконною, що порушує його права та
права його сім'ї на житло.

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 11 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 08 серпня 2013 року позов
задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право
на постійне проживання та користування
кімнатою АДРЕСА_1

У касаційній скарзі відповідач просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
у задоволенні позову відмовити,
мотивуючи свої доводи порушенням
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів дійшла наступних
висновків.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий
суд, із висновками якого погодився і
суд апеляційної інстанції, виходив із
того, що позивачі набули право на
постійне користування спірним
приміщенням.

На час прийняття Виконавчим комітетом
у липні 2008 року рішення № 537 про
віднесення спірної кімнати для
тимчасового проживання та віднесення
її до маневрового переселенського
фонду міста, в ній проживали позивачі,
кімната вільною не була, а тому таке
рішення є незаконним.

Крім цього, за висновком місцевого
суду, між сторонами виникли відносини з
приводу найму відповідно до ст. 61 ЖК
України, не зважаючи на те, що між
сторонами не було письмової угоди.

Таким чином, оскільки позивач вселився
до кімнати зі згоди відповідача,
постійно в ній проживає,
зареєстрований в ній за місцем
проживання, позов є обгрунтованим.

Крім цього, суд апеляційної інстанції
дійшов висновку, що у порушення вимог
ст.ст. 58, 61 ЖК України позивачам не був
виданий ордер на вселення у вказану
квартиру, письмовий договір найму не
укаладався.

З такими висновками колегія суддів не
погоджується з огляду на наступне.

Судами встановлено, що спірне
приміщення належить до фонду житла для
тимчасового проживання громадян на
підставі рішення Виконавчого комітету
Житомирської міської ради від 23 липня
2008 року № 537.

На даний час відомостей про скасування
вказаного рішення матеріали справи не
містять.

Правовий статус та порядок надання
житлових приміщень, які відносяться до
фонду тимчасового проживання для
громадян, визначається ст.ст. 132-1, 132-2 ЖК
України, та Постановою Кабінету
Міністрів України від 31 березня 2004 року
№ 422 «Про затвердження порядку
формування фондів житла для
тимчасового проживання та Порядку
надання і користування житловими
приміщеннями з фондів житла для
тимчасового проживання».

З матеріалів справи видно, що на
підставі листів відповідача, позивачу
та членам його сім'ї неодноразово
протягом 2002-2008 років, продовжувався
термін для проживання у спірній
кімнаті, при цьому спірне житлове
приміщення надавалося терміном на один
рік з правом на тимчасове проживання.

Крім цього, з матеріалів справи
вбачається, що ордер на жиле приміщення
відповідно до ст. 58 ЖК України, позивач
та його сім'я не отримувала, рішення про
надання або відмову у надані жилого
приміщення позивачу та його сім'ї не
приймалося, при цьому позивач
зазначене питання перед відповідачем
не порушував, його дії у судовому
порядку щодо ненадання ордеру не
оскаржував.

Таким чином позивач та його сім'я право
на постійне проживання у спірному
приміщенні не набули.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
дійшла висновку про передчасність
висновків судів про набуття позивачем
та його сім'єю права на постійне
проживання у спірному житловому
приміщенні, а тому судові рішення
підлягають скасуванню із направленням
справи до суду першої інстанції на
новий судовий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Виконавчого комітету
Житомирської міської ради
задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 11 липня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 08 серпня
2013 року скасувати, справу направити до
суду першої інстанції на новий судовий
розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає

Головуючий М.А. МакарчукСудді:Л.М. Мазур
А.В. Маляренко В.А. Нагорняк Г.В.
Юровська