Справа № 459/3541/13
Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/992/14
Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області в складі:
головуючого судді: Ванівського О.М.

суддів: Гриновця Б.М., Богонюка
М.Я.

при секретарі: Цар М.М.

з участю: представника апелянта -
Пилипяка В.Р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
державного підприємства
«Львіввугілля» (відокремлений
підрозділ «Шахта Лісова») на рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 19 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до ДП
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди завданої ушкодженням
здоров`я при виконанні трудових
обов'язків внаслідок професійного
захворювання,-

встановила:

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 19
листопада 2013 року позов ОСОБА_3 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров`я при виконанні
трудових обов'язків внаслідок
трудового каліцтва задоволено
частково. Стягнуто з Державного
підприємства "Львіввугілля" в користь
ОСОБА_3 9000,00 грн. моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров`я при
виконанні трудових обов'язків
внаслідок трудового каліцтва та
судовий збір в сумі 229,40 грн. в користь
держави.

Рішення суду оскаржив відокремлений
підрозділ « Шахта» Лісова» ДП
«Львіввугілля»

В апеляційній скарзі апелянт просить
його скасувати з підстав порушення
норм матеріального та процесуального
права та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити. Свої
доводи обґрунтовує тим, що судом не
з'ясовано, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіянні,
з чого позивач виходив при оцінці
заподіяної шкоди. Зазначає, що з
умовами праці на шахті, наявністю на
робочому місці небезпечних і шкідливих
факторів, можливих наслідків їх впливу
на здоров'я, пільгами та компенсаціями
за роботу в таких умовах, позивач був
ознайомлений і погоджувався, а тому
підстав для відшкодування моральної
шкоди, на його думку, немає. Крім цього,
вказує, що позивачем пропущено строки
позовної давності.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4,
будучи належним чином повідомленими
про час і місце розгляду справи в
судове засідання не з'явились, подавши,
заяви про слухання справи у їхній
відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників процесу - представника
апелянта Пилипяка В.Р., вивчивши та
перевіривши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити з таких підстав.

Судом встановлено, що з 1992 року по 2008
рік позивач працював на підприємствах
по видобутку вугілля, які в даний час є
структурним підрозділом ДП
«Львіввугілля», в шкідливих умовах
праці, що стверджується копією
трудової книжки виданої на його ім`я
(а.с.5-7).

14.03.2008 року його було звільнено з роботи
згідно п.2ст.40 КЗпП України, у зв'язку із
невідповідністю виконуваній роботі по
стану здоров`я.

15 квітня 2008 року Львівською обласною
МСЕК ОСОБА_3 встановлено третю групу
інвалідності та визначено ступінь
втрати професійної працездатності 45% .

Отже, долученими доказами позивач
довів факт заподіяння йому моральної
шкоди.

Задовольняючи позов частково, районний
суд при встановленні розміру
відшкодування моральної шкоди
врахував глибину моральних страждань,
їх характер та тривалість, стан
здоров'я позивача, тяжкість
професійного захворювання та настання
у зв'язку з цим негативних змін у його
житті, та виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості,
зваживши на загальний стаж роботи
позивача в підземних роботах з
шкідливими умовами праці, що склав 15
років 4 місяці та врахувавши, що
позивачу у 2008 р. вперше встановлено 45%
втрати працездатності та ІІІ групу
інвалідності, прийшов до правильного
висновку про стягнення з ДП
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_3 9000 грн.
моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України,
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно із ст.173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до п.п.1, 2 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23.06.1993 р. №472, власник підприємства,
установи і організації (надалі -
підприємство) або уповноважений ним
орган (надалі - власник) несе
матеріальну відповідальність за шкоду,
заподіяну працівникові каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням ним трудових обов'язків
(надалі - ушкодження здоров'я), а також
за моральну шкоду, заподіяну
потерпілому внаслідок фізичного чи
психічного впливу небезпечних або
шкідливих умов праці. Власник
звільняється від відшкодування шкоди,
якщо доведе, що шкода заподіяна не з
його вини, а умови праці не є причиною
моральної шкоди.

Доказами вини власника можуть бути акт
про нещасний випадок на виробництві
або акт про професійне захворювання.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства
моральна, шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (
в тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливостей їх реалізації, ступеня
вини особи, яка завдала моральної
шкоди, якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її
сутність, не можна відшкодувати в
повному обсязі, оскільки немає (і не
може бути) точних критеріїв майнового
виразу душевного болю. Зважаючи на це,
будь - яка компенсація моральної шкоди
не може бути адекватною дійсним
стражданням, тому будь - який її розмір
може мати суто умовний характер.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного
Суду України №6 від 27.03.1997 року "Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди" передбачено, що право на
отримання потерпілим страхових виплат
настає з дня встановлення йому МСЕК
стійкої втрати працездатності.

У пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" роз'яснено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст.237-1
КЗпП за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. Умови
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, передбачені укладеним сторонами
контрактом, які погіршують становище
працівника порівняно з положеннями ст.
237-1 КЗпП чи іншим законодавством,
згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними.

Колегія суддів вважає, що районний суд
дійшов вірного висновку про те, що
шкоду здоров'ю позивача було завдано в
результаті його роботи в шкідливих
умовах праці на підприємстві ДП
«Львіввугілля», він втратив 45%
професійної працездатності, є
інвалідом третьої групи, що призвело до
втрати ним нормальних життєвих
зв'язків та вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, чим йому заподіяно
моральну шкоду.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості, а також
з врахуванням ст. 23 ЦК України, ст.237-1
КЗпП України, роз'яснень постанови
Пленуму Верховного суду України від
31.03.1995 року №4 (з наступними змінами)
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди", висновки суду щодо розміру
відшкодування моральної шкоди в повній
мірі відповідають обставинам справи, є
обґрунтованими, а тому, на думку
колегії, є правильними.

Встановленими обставинами та
матеріалами справи спростовуються
твердження апелянта ДП «Львіввугілля»
щодо відсутності підстав для
відшкодування позивачеві моральної
шкоди.

Не заслуговують на увагу покликання
апелянта ДП «Львіввугілля» про
застосування тримісячного строку
позовної давності, оскільки згідно із
ст.268 ЦК України, позовна давність не
застосовується до вимог про
відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю, тобто і на вимоги про
відшкодування моральної шкоди, та
вимог, що випливають з порушення
особистих немайнових прав особи, якою є
відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно встановив характер спірних
правовідносин, дав належну оцінку
доказам, які є в матеріалах справи,
встановив фактичні обставини справи,
правильно застосував матеріальний
закон, під час розгляду справи не
допустив порушень процесуального
закону, а доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими, а тому апеляційні
скарги необхідно відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ч.1 п.1
ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України,
колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Державного
підприємства «Львіввугілля»
(відокремлений підрозділ «Шахта
Лісова») - відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 19
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :
О.М.Ванівський

Судді:
Б.М.Гриновець

М.Я.Богонюк