Справа № 463/89/14
Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/2229/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Личаківського районного
суду м. Львова від 23 січня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського
районного суду м. Львова від 23 січня 2014
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 до Львівського національного
медичного університету імені Данила
Галицького про захист честі, гідності
та ділової репутації.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним, необґрунтованим, винесеним
з порушенням норм матеріального і
процесуального права та , висновки
суду не відповідають обставинам
справи, неповно з'ясовано обставини, що
мають значення для справи.

Апелянт вважає, що висновки районного
суду про те, що поширена стосовно
позивача інформація є лише оціночними
судженнями та не містять фактичних
даних, а лише являє собою оцінку дій та
висловлювань позивача, не відповідає
фактичним обставинам справи, оскільки
інформація, яка була висловлена на
засіданні кафедри невропатології та
нейрохірургії ФПДО Львівського
національного університету ім. Д.
Галицького порочить її честь, гідність
та ділову репутацію. Вказує на те, що в
оскаржуваному рішенні всупереч
вимогам ЦПК України та роз'яснень
Постанови Пленуму Верховного суду
України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове
рішення», фактично відсутня
мотивувальна частина, а саме рішення
складається з опису викладених у
позові обставин та відсутня взагалі
юридична оцінка доказів.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити позов.

Колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у відсутності осіб,
які беруть участь у справі, у тому числі
і апелянта ОСОБА_2, котрі належним
чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК
України повідомлені про час та місце
розгляду справи, але не з'явилися в
судове засідання.

Крім того, за клопотанням позивача
розгляд справи уже було відкладено
17.03.2014 року, її інтереси згідно
довіреності, яка знаходиться на а.с.38
т.1, представляють троє осіб, а тому
колегія суддів причини її неявки в
судове засідання не визнає поважними
та вважає, що її клопотання про
відкладення справи свідчить про
зловживання нею своїми процесуальними
правами.

На думку судової колегії, не є
поважними і причини неявки в судове
засідання представника відповідача,
інтереси якого також мають право
представляти троє осіб (а.с.36 т.1).

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Районним судом встановлено, що 26.11.2012
року було проведено засідання кафедри
невропатології та нейрохірургії ФПДО
Львівського національного медичного
університету імені Данила Галицького,
що підтверджується витягом з протоколу
№24, на якому обговорювався звіт
асистента кафедри невропатології і
нейрохірургії, кандидата медичних наук
ОСОБА_2, який стосувався її
функціональних обов'язків по веденню
наукової, методичної, організаційної,
навчально-виховної та лікувальної
роботи.

Вважаючи, що частина інформації, яка
була публічно розповсюджена на цьому
засіданні кафедри, є недостовірною і
порочить її честь, гідність та ділову
репутацію, позивачка просила
зобов'язати відповідача спростувати
її.

Статтею 269 ЦК України визначено, що
особисті немайнові права належать
кожній фізичній особі від народження
або за законом. Особисті немайнові
права фізичної особи не мають
економічного змісту.

Види особистих немайнових прав,
перелік яких не є вичерпним, визначений
статтею 270 ЦК України.

Одними із таких прав є право на повагу
до гідності та честі особи та право на
недоторканість ділової репутації.

Конституція України визначає честь і
гідність людини найвищою соціальною
цінністю, а також право кожного на
повагу до його гідності (ст.ст.3,28).

Статтею 297 ЦК України визначено, що
кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Фізична особа має право на
недоторканість своєї ділової
репутації. Фізична особа може
звернутися до суду з позовом про захист
своєї ділової репутації(ст.299 ЦК
України).

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Згідно ст.32 Конституції України
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і право вимагати
будь-якої інформації, а також право
вимагати відшкодування матеріального
і морального збитку, заподіяного
використовуванням і розповсюдженням
такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб -на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя (ст.34
Конституції України).

Стаття 9 Конституції України
передбачає, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод (далі
-Конвенція), ратифікованої Україною,
передбачено право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що
свобода слова, преси, як захисника
інтересів громадськості, критики
представників держави, висловлення
своєї думки в процесі обговорення
питань, що становлять громадський
інтерес, є однією з найважливіших
свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї
норми національна влада може лише у
випадках, передбачених ч.2 ст.10
Конвенції, зокрема, якщо це передбачено
законом, направлено на захист
репутації або прав інших осіб і є
необхідним в демократичному
суспільстві.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30 Закону України "Про
інформацію" ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з
огляду на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

В рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Лінгенс проти Австрії"
суд розрізняє факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного статтею 10
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27.02.2009
року "Про судову практику у справах
про захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи"
відповідно до статті 277 ЦК України не є
предметом судового захисту оціночні
судження, думки, переконання, критична
оцінка певних фактів і недоліків, які,
будучи вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності ( на відміну від перевірки
дійсності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні статті 10
Конвенції.

Аналіз зазначеного національного
законодавства та ст.10 Конвенції і
практики її застосування свідчать про
те, що межі свободи вираження думок
залежать від їх змісту та від того, чим
займається особа, стосовно якої ці
думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі,
гідності та ділової репутації від
певних висловлювань допустимий лише
при дотриманні свободи думки і слова,
вільного вираження своїх поглядів та
переконань, закріплених в ст.34
Конституції України, а необхідність
обмежувати вираження думок є менш
гострою стосовно публічних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що
висловлювання стосовно позивача, які
вона просить спростувати, є лише
оціночними судженнями, оскільки такі
не містять фактичних даних, а являють
собою лише оцінку дій та висловлювань
позивача, не суперечать Конституції
України чи будь-яким іншим актам
законодавства, а відтак відсутні
підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як він дійшов до них з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду
м. Львова від 23 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: