АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/405/14 р.
інстанції - Зуб Г.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - Івах
А.П.,

суддів - Пшенічної
Л.В., Гуцал Л.В.,

при секретарі -
Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення
Київського районного суду м. Харкова
від 14 листопада 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Харківської міської ради, треті
особи - Реєстраційна служба
Харківського міського управління
юстиції, ІДАБК в Харківській області,
КП «Харківське міське бюро технічної
інвентаризації», харківська
регіональна філія ДП «Центр державного
земельного кадастру», Управління
Держземагенства у м. Харкові про
реальний виділ в натурі частки
житлового будинку, надвірних споруд по
фактичному користуванню та визначення
порядку користування земельною
ділянкою відповідно долям у володінні,-

в с т а н о в и л а:

18.07.2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вище вказаним позовом, просив
виділити йому в натурі із загального
житлового будинку по АДРЕСА_1 в
користування житлову кімнату 1-2, площею
18, 7 м 2 , кухню 1-1 площею 11,7 м.кв згідно
висновку судової будівельно-технічної
експертизи №11474/255/256 від 31.01.2013р. та
встановити порядок користування
земельною ділянкою, закріпленою за
домоволодінням по АДРЕСА_1 з повною
ізоляцією від інших співвласників
згідно висновку експертизи №3666 від
12.07.2013р., а також виділити в
користування розташовані на вказаній
частині земельної ділянки надвірні
споруди: сарай-літ. «Н», вбиральню - літ.
«М».

В обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що відповідно до
договору купівлі-продажу від 12.12.1978
року йому належить 113/333 частин
житлового будинку літ. «А-1» з
відповідною частиною надвірних
будівель, які знаходиться в АДРЕСА_1.
Житловий будинок літ. «А-1» має загальну
площу 101,9 м2 і розташований на земельній
ділянці площею 853 м2. Вказана загальна
площа житлового будинку включає
побудовані ним в 2011 році самовільні
забудови для забезпечення окремого
входу в його частину домоволодіння:
с/вузол 1-3 площею 7, 3 м2, коридор IV площею
4,5 м2, що становить 11,8 м2. Фактична
загальна площа житлового будинку без
виконання вказаних прибудов становить
(101, 9м2-11,8 м2 = 90,1 м2). В квітні 2011 року ним
були зроблені без згоди відповідачів в
огорожі №6 хвіртку на частину
земельної ділянки, якою користувався
він, і зробив прохід в свою частину
домоволодіння через коридор І та II, в
зв'язку з чим з відповідачем почали
спільно користуватися земельною
ділянкою та коридорами І та II.

Рішенням Київського районного
суду м. Харкова від 14 листопада 2013 року
в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено
в повному обсязі.

Не погодившись з рішенням суду
першої інстанції, ОСОБА_1 подав
апеляційну скаргу, в якій просить
рішення скасувати і ухвалити нове, яким
його позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги, посилається на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення позивача та його
представника, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, що були заявлені
сторонами у суді першої інстанції,
дослідивши матеріали справи, судова
колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України
під час ухвалення рішення суд вирішує
питання:

- чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Розглядом справи встановлено, що
відповідно до договору купівлі-продажу
від 21.12.1978 року, укладеного між ОСОБА_5
та ОСОБА_6, позивач набув права
власності на 113/333 частин домоволодіння,
що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Вказаний договір посвідчений
нотаріусом Восьмої ХДНК ОСОБА_7. (а.с. 10
т. 1). Згідно технічного паспорту 113/333
частини житлового будинку АДРЕСА_1
зареєстровані за ОСОБА_1 . Як самовільно
збудовані значаться приміщення № 1-3, IV.

Згідно висновку судової
будівельно-технічної експертизи №
11474/255/256 від 31.01.2013 року , житловий
будинок розташований на земельній
ділянці площею 853 кв.м. Згідно
технічного паспорту на житловий
будинок на земельній ділянці
розташовані наступні будівлі і
споруди: житловий будинок - А-1,
прибудова-а, прибудова - «а», льох-Б,
вбиральня-Е, вбиральня -М, сарай -Н,
вбиральня -П, душ -Р, ворота - №1, огорожа
- №2, огорожа-№3, огорожа - №4, хвіртка -
№5, огорожа - №6, хвіртка - №7, огорожа -
№8, огорожа - №9, хвіртка - №10, хвіртка -
№11, огорожа №12, зливна яма-№ 13.
Прибудова літ. - «а», вбиральня літ. «П»
та душ. Літ. «Р» відносяться до особисто
зведених споруд.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_8, суд першої інстанції
виходив із того, що до складу
домоволодіння по АДРЕСА_1 входять
самовільні будівлі, які відповідно до
встановленого законом порядку не
зареєстровані та не можуть бути
враховані при визначені для виділення
співвласників. А оскільки у
встановленому законом порядку не
зареєстровано право власності на
самовільно побудовані об'єкти, то і
вирішити питання щодо визначення
порядку користування земельною
ділянкою відповідно долям кожного із
співвласників у володінні спірним
будинком і земельною ділянкою немає
підстав. Самовільно побудували будівлі
і прибудови побудовані з порушенням
порядку користування земельною
ділянкою співвласників.

З висновком суду першої інстанції
судова колегія погоджується та вважає,
що розглядаючи спір, суд повно та
всебічно дослідив наявні у справі
докази у їх сукупності, встановив
фактичні обставини справи, правильно
визначився з правовою природою спірних
правовідносин, що виникли між
сторонами та норми права, що їх
регулюють, у відповідності до вимог ст.
215 ЦПК України у своєму рішенні навів
мотиви, з яких вважав встановленою
відсутність фактів, якими позивачі
обґрунтовували вимоги позову.

Так відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК
України право власності на нову річ,
яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею. якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди тощо)
виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації.

Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил. Особа яка здійснила або
здійснює самочинне будівництво
нерухомого майна, не набуває права
власності на нього. Право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Відповідно до роз'яснень, що містяться
у п. п. 4, 9 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
цивільного кодексу України» під
наданням земельної ділянки слід
розуміти рішення компетентного органу
влади чи органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність або надання у
користування, або передачу права
користування земельною ділянкою на
підставі цивільно - правових договорів
із фізичною чи юридичною особою.

При розгляді справ зазначеної
категорії судам слід мати на увазі, що
відповідно до статті 26 Закону України
«Про основи містобудування» № 2780-ХІІ
від 16 листопада 1992 року спори з питань
містобудування вирішуються радами,
інспекціями державного ' будівельного
архітектурного контролю у межах їх
повноважень, а також судом відповідно
до законодавства. За загальним
правилом кожна особа має право на
захист свого цивільного права лише в
разі його порушення, невизнання або
оспорювання (частина перша статті 15 ЦК.
частина перша статті 3 Цивільного
процесуального кодексу України). У
зв'язку із цим звернення до суду з
позовом про визнання права власності
на самочинне будівництво має
здійснюватися за наявності даних про
те, що порушене питання було предметом
розгляду компетентного державного
органу, рішення якого чи його
відсутність дають підстави вважати про
наявність спору про право.

Матеріали справи свідчать, що є і
різниця розмірів земельної ділянки,
площа якої в реєстрі прав власності
зазначено 991 м.кв., а в технічному
паспорті КП «ХМБТІ» площа значиться у
853 м.кв..

Доказів того, що ОСОБА_1 звертався до
Харківської міської ради з заявою про
надання йому у власність або
користування земельної ділянки площею
і до Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Харківській області про прийняття в
експлуатацію реконструйованих
нежитлових приміщень матеріали справи
не містять.

Оскільки ОСОБА_1 не реалізував своє
право на отримання земельної ділянки і
введення в експлуатацію
реконструйованих нежитлових приміщень
шляхом звернення до компетентних
органів, його право не можна визнати
порушеним.

Згідно Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», Положення про державну
архітектурно-будівельну інспекцію
України, затвердженого Указом
Президента V країни №439/2011 від 8 квітня
2011 року та Порядку здійснення
державного архітектурно - будівельного
контролю, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України №553 від 23
травня 2011 року, Порядку прийняття в
експлуатацію закінчених будівництвом
об'єктів, затвердженого постановою
Кабінету Міністрів України від 13
квітня 2011 року №461 органом, який
здійснює прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів, є
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю,
які на підставі акту готовності об'єкта
до експлуатації видають відповідний
сертифікат.

Рішення інспекції про відмову у видачі
сертифікату може бути оскаржено до
суду.

Отже сертифікат, що засвідчує
відповідність об'єкту вимогам
проектної документації та будівельним
нормам, стандартам і правилам, мала
право видати тільки інспекція
державного архітектурно-будівельного
контролю.

Визнання судом права власності на
самочинне будівництво можливе лише у
тому разі, якщо прийняття такого
об'єкта в експлуатацію було відмовлено
та за умови дотримання визначених
законом вимог, необхідних для
прийняття в експлуатацію закінченого
будівництвом об'єкта.

Сукупність приведених обставин
підтверджує факт, що суд першої
інстанції, виконавши вимоги
цивільно-процесуального судочинства,
вирішив справу згідно із законом,
ухвалив рішення таке, що відповідає
вимогам ст.. ст. 213, 214 ЦПК України з
приведенням мотивів, з яких вважав
встановленою відсутність фактів, яким
позивач обґрунтовував позовні вимоги,
правильно застосував зазначені в
рішенні нормативно-правові акти.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, підстави для їх
задоволення відсутні.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308,
313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова
колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Київського районного суду м.
Харкова від 14 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і протягом двадцяти днів
може бути оскаржена в касаційному
порядку шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -