інстанції Пінкевич Н.С.Провадження №
22-ц/780/2171/14 Доповідач у 2 інстанції
Верланов С.М.Категорія 56
РІШЕННЯ

Іменем України

14 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Березовенко Р.В.,

при секретарі - Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 03
лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом, який
мотивував тим, що 01 червня 2011 року він
позичив ОСОБА_2 21 000 доларів США, що
згідно з курсом Національного банку
України становило 167 402 грн., про що
відповідач написав розписку, згідно з
якою зобов'язався повернути грошові
кошти в строк до 01 червня 2012 року.
Посилаючись на те, що відповідач у
зазначений договором строк борг не
повернув, позивач просив стягнути з
відповідача на свою користь борг за
договором позики у розмірі 167 402 грн. та
три проценти річних за прострочення
повернення позики у розмірі 12 769 грн. 28
коп.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 03
лютого 2014 року позов задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 заборгованість за договором
позики у розмірі 175 148 грн. 88 коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з'явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову частково, суд першої інстанції
виходив з того, що між сторонами був
укладений договір позики 01 червня 2012
року. Також суд дійшов висновку, що
початком прострочення виконання
відповідачем грошового зобов'язання за
договором позики є 01 червня 2012 року.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна з
наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з положеннями ст.1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менше як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання позичальникові визначеної
грошової суми.

Обгрунтовуючи вимоги позову ОСОБА_3
послався на те, що 01 червня 2011 року між
ним та ОСОБА_2 був укладений договір
позики, за умовами якого відповідач
взяв у нього в борг 21 000 доларів США, що
згідно з курсом Національного банку
України становило 167 402 грн. на строк до
01 червня 2012 року, про що відповідач
написав розписку.

З наданої позивачем суду оригіналу
письмової розписки вбачається, що
ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_3 в борг грошові
кошти у сумі 21 000 доларів США строком на
один рік з 01 червня 2011 року, які
зобов`язався повернути 01 червня 2012 року
(а.с.31).

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що між сторонами
був укладений договір позики саме 01
червня 2011 року, за яким позикодавцем є
ОСОБА_3, а позичальником - ОСОБА_2

Однак суд першої інстанції в порушення
вимог ст.ст.212-214 ЦПК України не дав
належної оцінки змісту боргової
розписки та помилково дійшов висновку,
що договір позики був укладений між
сторонами 01 червня 2012 року, а також, що
ОСОБА_2 отримав в борг кошти 01 червня 2012
року.

По справі встановлено, що до 01 червня 2012
року відповідач позичені грошові кошти
не повернув.

Також встановлено, що на час укладення
договору позики (01 червня 2011 року)
100 доларів США згідно з курсом
Національного банку України становило
797 грн. 15 коп. Таким чином
станом на 01 червня 2011 року 21 000 доларів
США згідно з курсом Національного
банку України складає 167 401 грн. 50 коп.

Отже, враховуючи встановлені обставини
справи, колегія суддів вважає, що з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає
стягненню борг за договором позики від
01 червня 2011 року у розмірі 167 401 грн. 50
коп.

При цьому, доводи відповідача про
безгрошовість договору позики, є
безпідставними, оскільки відповідач
відповідно до вимог ст.57,60 ЦПК України
не надав суду доказів, що він не
отримував зазначених грошових коштів
за цим договором позики, а позивач
надав суду письмову розписку, якою
підтвердив факт передачі коштів
відповідачу.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_2 особисто написав
розписку про отримання в борг 21000
доларів США, без фізичного та
морального тиску з боку позивача,
розумів значення своїх дій та міг
передбачити наслідки написання ним
даної розписки. Відповідач з жодними
заявами, скаргами на неправомірні дії
позивача стосовно нього до
правоохоронних органів не звертався.

Також судом встановлено, що договір
позики у встановленому законом порядку
відповідачем не оскаржувався.

За правилами ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Зі змісту позову та наданого позивачем
розрахунку, вбачається, що позивач
просив стягнути з відповідача три
проценти річних від простроченої суми
за період з 01 червня 2011 року по 14 грудня
2013 року.

По справі встановлено, що відповідач до
01 червня 2012 року борг позивачу не
повернув.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що початком прострочення
виконання відповідачем грошового
зобов'язання за договором позики є 02
червня 2012 року, а тому три проценти
річних від простроченої суми
підлягають розрахунку з 02 червня 2012
року.

Суд першої інстанції при вирішенні
справи хоча і застосував ч.2 ст.625 ЦК
України, однак не вірно витлумачив її
зміст, внаслідок чого дійшов
помилкового висновку про те, що
початком прострочення виконання
відповідачем грошового зобов'язання за
договором позики є 01 червня 2012 року.

Колегія суддів вважає, що з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_3 підлягають стягненню
три проценти річних за період з 02
червня 2012 року по 14 грудня 2013 року
у розмірі 7 718 грн. 82 коп. (167 401 грн. 50
коп. Ч3% річних ч 365 днів Ч 561 день).

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення справи, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення про задоволення позову
частково з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.3, ч.5 ст.88 ЦПК України,
якщо позивача, на користь якого
ухвалено рішення, звільнено від сплати
судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог. Якщо суд
апеляційної або касаційної інстанції,
не передаючи справи на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Оскільки колегія суддів ухвалює нове
рішення і частково задовольняє позов
ОСОБА_3, який звільнений від сплати
судового збору, тому з відповідача
підлягають стягненню в дохід держави
судові витрати пропорційно до
задоволеної частини вимог у розмірі 1 751
грн. 20 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 03
лютого 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
борг за договором позики від 01 червня
2011 року у розмірі 167 401 грн. 50 коп. та три
проценти річних у розмірі 7 718 грн. 82
коп., а всього 175 120 (сто сімдесят п'ять
тисяч сто двадцять ) грн. 32 коп.

У решті вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір у розмірі 1 751 грн. 20 коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді