інстанції Волчко А.Я.Провадження №
22-ц/780/2629/14 Доповідач у 2
інстанції СавченкоКатегорія 56
У Х В А Л А

іменем України

10 квітня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів
Даценко Л.М., Олійника В.І.,

при секретарі
Черепинець А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 6
березня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
безпідставно утримуваних грошових
коштів, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду із вказаним вище
позовом, який мотивувала тим, що 23
травня 2012 року вона видала відповідачу
довіреність на право розпорядження
(продаж, обмін, застава тощо) від свого
імені трьома земельними ділянками та
житловим будинком по АДРЕСА_1. У липні
2012 року вона дізналася, що відповідач
продав будинок і дві земельні ділянки
на загальну суму 258543 грн. Вказувала, що
вона відразу ж звернулася до
відповідача із вимогою про передачу їй
отриманих від продажу коштів, проте
останній відмовив їй. Посилаючись на
те, що відповідач безпідставно утримує
у себе належні їй кошти, просила
стягнути із відповідача на її користь
грошові кошти у розмірі 258543 гривень та
судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 6
березня 2014 року позов задоволено.
Стягнуто із відповідача ОСОБА_1 на
користь позивачки грошові кошти в
розмірі 258543 грн. та судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 подав
пеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі, посилаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального і процесуального
права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення із додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов та стягуючи кошти
із ОСОБА_1, суд першої інстанції
правильно визначив характер
правовідносин між сторонами та
обгрунтовував свої висновки тим, що
останній отримав грошові кошти від
продажу належного ОСОБА_2 майна в

- 2 -

розмірі 258543 грн., діючи у якості
представника останньої за договором
доручення і згідно закону зобов'язаний
передати ці кошти позивачці.
Відмовляючи у поверненні коштів
довірителю, відповідач утримує їх у
себе без достатніх правових підстав та
порушує права довірителя, а відтак дані
кошти підлягають стягненню на користь
позивачки з метою захисту її прав.

Такі висновки суду є правильними і
такими, що відповідають обставинам
справи і вимогам закону.

Відповідно до положень ст.ст.237, 244 ЦК
України представництвом є
правовідношення, в якому одна сторона
(представник) зобов'язана або має право
вчинити правочин від імені другої
сторони, яку вона представляє.
Представництво, яке грунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами. Довіреність на
вчинення правочину представником може
бути надана особою, яку представляють
(довірителем), безпосередньо третій
особі.

Згідно із ч.1 ст.1000 ЦК України за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язана вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до ст.1003 ЦК України у
договорі доручення або у виданій на
підставі договору довіреності мають
бути чітко визначені юридичні дії, які
належать вчинити повіреному.

Відповідно до ст.1006 ЦК України
повірений зобов'язаний: повідомляти
довірителеві на його вимогу всі
відомості про хід виконання його
доручення; після виконання доручення
або в разі припинення договору
доручення до його виконання негайно
повернути довірителеві довіреність,
строк якої не закінчився, і надати звіт
про виконання доручення та виправдні
документи, якщо це вимагається за
умовами договору та характером
доручення; негайно передати
довірителеві все одержане у зв'язку з
виконанням доручення.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1212 ЦК
України особа, яка набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи (потерпілого) без достатньої
правової підстави (безпідставно набуте
майно), зобов'язана повернути
потерпілому це майно. Особа зобов'язана
повернути майно і тоді, коли підстава,
на якій воно було набуте, згодом
відпала.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
25 травня 2012 року ОСОБА_2, на підставі
попередньої домовленості, видала
довіреність на ім'я ОСОБА_1, якою
уповноважила останнього
розпоряджатися (продати, обміняти,
заставити, здати в оренду за ціну та на
умовах на його розсуд) житловим
будинком по АДРЕСА_1 та трьома
земельними ділянками з кадастровими
номерами :01:017:0029, :01:025:0124,
:01:025:0125, розташованими в с.Грузьке
Макарівського району Київської
області (а.с.9).

Діючи на підставі вказаної довіреності
відповідач 7 червня 2012 року уклав від
імені ОСОБА_2 три договори
купівлі-продажу, за якими провів
відчуження ОСОБА_3 житлового будинку по
АДРЕСА_1 та двох земельних ділянок за
цією ж адресою з кадастровими номерами
:01:025:0124 та :01:025:0125 (а.с.10-15).

Також судом встанолено, що отримані за
договорами купівлі-продажу кошти в
загальному розмірі 258543 грн. відповідач
власнику майна ОСОБА_2 на її вимогу не
повернув, проти повернення заперечує.

За таких обставин суд обгрунтовано
захистив права довірителя ОСОБА_2 і
стягнув із ОСОБА_1 спірні кошти, які той
згідно ст.1006 ЦК України зобов'язаний
повернути довірителю, і які зберігає у
себе без достатніх правових підстав.

- 3 -

Доводи апеляційної скарги про
необхідність зарахування боргових
зобов'язань між сторонами, колегія
суддів не приймає до уваги як
необгрунтовані.

Відповідно ч. 3 ст.10, 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України визначено,
що обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд першої інстанції обгрунтовано
відмовив у зарахуванні боргових
зобов'язань між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 по пені
за договором позики від 26 грудня 2011
року на суму 287614,80 грн. При цьому суд
обгрунтовано виходив з того, що згідно
положень ст.601 ЦК України зарахування
зустрічних однорідних вимог можливе
лише за відсутності між сторонами
спору відносно характеру і розміру
зобов'язань, його змісту, умов
виконання, а позивачка категорично
заперечує наявність будь-якого боргу, в
тому числі по пені. Відповідач ОСОБА_1
позову з відповідними вимогами не
пред'являв.

Отже, передбачені законом підстави для
зарахування боргових зобов'язань
відсутні.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції,
розглядаючи спір повно та всебічно
дослідив і оцінив обставини справи,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює,
а тому визнає дане рішення законним та
обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від 6
березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :