РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

17 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва
у складі :

головуючого судді - Гуденко О.А.,

при секретарі - Аслановій Е.Е.,

за участю позивача -ОСОБА_1, прокурора-
Редченко В.І., представника ДКУ Волкова
А.С., представника ДВС Кашніковича А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Миколаєві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Головного Управління Державної
Казначейської Служби України в
Миколаївській області, Центрального
відділу Державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції про відшкодування моральної
шкоди, завданої незаконними діями
органу державної влади, -

ВСТАНОВИВ :

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до Головного Управління
Державної Казначейської Служби
України в Миколаївській області (далі
-ДКУ), Центрального відділу Державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції (далі
-ДВС), в якому просив про визнання
невідповідними до вимог чинного
законодавства та порушуючими його
права дії ДВС стосовно неналежного
попередження про відкриття
виконавчого провадженнявідносно
нього, що зробило неможливим своєчасно
оскаржити дії ДВС, в тому числі щодо
арешту всього майна та вилучення
транспортного засобу, а також
позбавило можливості добровільно та
своєчасно виконати вимоги ДВС ;
стосовно невиконання судового рішення
від 26 листопада 2012 року та винесення
явно невідповідної та протиправної
постанови ДВС від 10 вересня 2013 року;
стягнення за рахунок державного
бюджету відшкодування моральної шкоди
в розмірі 500 000 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
посилався на вимоги ст. ст. 23, 1167 ЦК
України, та положення ЗУ «Про
виконавче провадження».

Позивач в судовому засіданні вимоги
позову підтримав, просив про їх
задоволення, посилаючись на підстави,
викладені в позовній заяві.

Представники відповідачів у судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечували за його безпідставністю.

Представник Прокуратури Центрального
району м.Миколаєва вступив до участі в
справі в порядку ст. 45 ЦПК України, та
ст. 36-1 ЗУ «Про прокуратуру», та вважав
позовні вимоги безпідставними та
такими, що задоволенню не підлягають.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши
матеріали справи, судом встановлені
наступні факти та відповідні ним
правовідносини.

Рішенням Центрального районного суду
м.Миколаєва від 02 березня 2010 р. стягнуто
з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк»
заборгованість за кредитним договором
в сумі 334 747грн. 90коп. та судові витрати в
сумі 1950грн. 00коп. На виконання цього
рішення 06 грудня 2010р. був виданий
виконавчий лист, в якому було зазначено
адресу проживання боржника ОСОБА_1:
АДРЕСА_1. 24 січня 2011р. постановою
державного виконавця Центрального
ВДВС ММУЮ відкрито виконавче
провадження за заявою стягувача, а
постановою державного виконавця
Центрального ВДВС від 24 березня 2011 р.
накладено арешт на все майно боржника.
Зазначені постанови , як встановлено в
судовому засіданні, дійсно були
направлені державним виконавцем на
вищевказану адресу боржника, яка
зазначена в виконавчому документі ,
виданому судом.

У зв'язку з невиконанням зазначеного
судового рішення боржником у
добровільному порядку, розпочато
проведення виконавчих дій по
примусовому їх виконаннію. В зв'язку з
чим 10 травня 2012 р. було реалізований
належний боржнику автомобіль Mitsubishi
Pajero Wagon, що був предметом застави в
забезпечення виконання кредитного
договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ
«ОТП Банк» .

Ухвалою Центрального районного суду
м.Миколаєва від 26 листопада 2012 року
задоволено заяву ОСОБА_1, виправлено
описку у виконавчому листі, виданому
06.12.2010 року по цивільній справі № ц2-67310
за позовом ПАТ "ОТП Банк" до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості, вказавши
належну адресу боржника "АДРЕСА_2"
замість неналежної "АДРЕСА_1". Зазначена
ухвала суду була направлена на адресу
ДВС 16 липня 2013 року, а отримана ДВС - 19
липня 2013 року.

При цьому, при розгляді іншої справи за
скаргою ОСОБА_1 на дії ДВС, самим
боржником зазначалося і було ним
доведено в судовому засіданні та
встановлено судом (ухвала Центрального
районного суду м.Миколаєва від 12.03.2014
року по справі № 4906214-ц) , що за адресою
вул. Східна, 109 він не проживає з весни
2007 року, а фактично проживає за адресою
АДРЕСА_3.

Постановою ДВС від 10.09.2013 року
виконавче провадження № 23942646 з
примусового виконання виконавчого
листа № ц2-673, виданого 06.12.2010
Центральним районним судом
м.Микорлаєва, приєднане до зведеного
виконавчого провадження № 40028475, яке
веде Центральний ДВС, при цьому в
Постанові зазначено адресу боржника
АДРЕСА_1.

Як пояснив в судовому засіданні
представник ДВС, в зв'язку з відкриттям
виконавчого провадження за виконавчим
документом, в якому первісно було
зазначено неправильну адресу боржника
( про що на той час було невідомо і не
могло бути відомо ДВС) в Єдиному
державному реєстрі виконавчих
проваджень було зазначено адресу
боржника, вказану у виконавчому
документі - АДРЕСА_1, за такого внесення
змін чи виправлень в подальшому в
реєстр може потягти за собою
анулювання всіх виконавчих дій,
проведених до внесення таких
виправлень, що отже є недоцільним та
необгрунтованим. Проте, з того часу, як
ДВС стало достовірно відомо про дійсну
адресу проживання боржника з його
заяви, а саме з лютого 2012 року ОСОБА_1
надсилалися усі документи виконавчого
провадження на його адресу проживання
по АДРЕСА_3 та по АДРЕСА_2. Отже фактичне
зазначення в Постановах ДВС помилкової
адреси боржника при виконанні вимог ЗУ
"Про виконавче провадження" щодо
надіслання цих документів за вказаною
адресою у виконавчому документі чи
достовірно встановленою під час
примусового виконання - зазначеною
самим боржником адресою не є
неправомірним і не порушує прав сторін
виконавчого провадження.

Наведене спростовує твердження
позивача стосовно не виконання ДВС
ухвали суду від 26 листопада 2012 року про
виправлення описки у виконавчому
документі.

Крім того, судовими рішеннями ,
ухваленими за численними скаргами
ОСОБА_1 на дії ДВС встановлено, що
ОСОБА_1 про існування виконавчого
провадження з примусового виконання
рішення суду про стягнення з нього
боргу на користь ПАТ "ОТП Банк"
достовірно дізнався ще в листопаді 2011
року, а дії ДВС , вчинені до квітня 2012
року , є правомірними і такими , що
відповідають положенням ЗУ "Про
виконавче провадження" (ухвала
апеляційного суду Миколаївської
області від 18.10.2012 року ) .

За такого, питання щодо визнання
невідповідними до вимог чинного
законодавства та порушуючими права
боржника дій ДВС стосовно неналежного
попередження останнього про відкриття
виконавчого провадження , арешту
всього майна та вилучення
транспортного засобу вже було
неодноразоаво предметом судового
розгляду в порядку цивільного
судочинсва по розгляду скарг на
рішення , дії та бездіяльність
державного виконавця відповідно до ст.
383 ЦПК України.

Щодо порушення прав ОСОБА_1 з боку ДВС
на добровільне виконання рішення суду ,
то з огляду на тривалий час , який минув
з дати ухвалення рішення суду про
стягнення боргу з останннього та
звернення цього рішення до примусового
виконання (майже рік), а також
відсутності жодних дій позивача за три
роки, протягом яких триває виконавче
провадження, щодо добровільного
погашення боргу стягувачеві, суд не
вбачає підстав для визнання
обгрунтованості цих посилань позивача.

Відповідно до ст.ст.3,15,16 ЦК України,
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Способами захисту цивільних
прав та інтересів, може бути, зокрема
відшкодування моральної ( немайнової)
шкоди.

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, суд сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи:
роз'яснює особам, які беруть участь у
справі, їх права та обов'язки,
попереджує про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій і сприяє
здійсненню їхніх прав у випадках,
встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов?язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 23 ЦК України,
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5
постанови «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» обов'язковому
з'ясуванню при вирішені спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою та протиправними
діями заподіювача та вини останнього в
її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній особі
або юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, що її завдала,
за наявності вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

При цьому, в разі відсутності
преюдиційного доказу наявності вини
відповідача, обставини щодо наявності
правових підстав для відшкодування
моральної шкоди підлягають
встановленню та перевірці судом під
час розгляду цивільної справи.

Згідно ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, діями чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом
місцевого самоврядування незалежно
від вини цієї особи.

При цьому, моральною шкодою визнаються
страждання, заподіяні громадянинові
внаслідок фізичного чи психічного
впливу, що призвело до погіршення або
позбавлення можливостей реалізації
ним своїх звичок і бажань, погіршення
відносин з оточуючими людьми, інших
негативних наслідків морального
характеру.

На підставі наведеного, суд приходить
до висновку, що позивач не довів
завдану йому моральну шкоду,
спричинену саме протиправністю дій
відповідачів та причинний зв'язок між
ними.

За такого, позовні вимоги задоволенню
не підлягають.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, судові витрати розподілу не
підлягають.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України
, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
Головного Управління Державної
Казначейської Служби України в
Миколаївській області, Центрального
відділу Державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
юстиції про відшкодування моральної
шкоди, завданої незаконними діями
органу державної влади - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в строки та
в порядку, передбаченому ст.ст. 294-296 ЦПК
України .

Суддя
О.А.Гуденко