КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
________________________________________________________________________
_________________________________________________
Справа № 520/1398/14-ц
Провадження № 2/520/3211/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2014 року

Київський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді
Петренка В.С.

при секретарі -
Гарнаженко Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом

ОСОБА_2

до ОСОБА_3, ОСОБА_4

про визнання права власності в порядку
спадкування,

за зустрічним позовом ОСОБА_4

до ОСОБА_2

про визнання права власності у порядку
спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка - ОСОБА_2 звернулася до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому
просить суд визнати за нею право
власності в порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_5, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1, на 1/3 частину квартири за
адресою: АДРЕСА_1, а всього, з
урахуванням належної їй 1/3 частини
вказаної квартири, визнати за нею право
власності на 2/3 частини двокімнатної
квартири, загальною площею 51,86кв.м.,
житлова 30,69кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, а
також просить суд визнати за ОСОБА_4
право власності на 1/3 частину
двокімнатної квартири, загальною
площею 51,86кв.м., житлова 30,69кв.м., за
адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених позовних
вимог позивачка посилається на те, що 23
лютого 1994 року розпорядженням органу
приватизації №31429 було задоволено її
прохання щодо передачі квартири, за
адресою АДРЕСА_1 в спільну сумісну
власність трьом її мешканцям: їй -
ОСОБА_2 - уповноваженому власнику
квартири, іі бабці - ОСОБА_5 та її сину -
ОСОБА_4.

У подальшому, як вказує позивачка, вони
отримали свідоцтво про право власності
на житло за реєстр. №15-2130 від 23 лютого
1994року, в якому зафіксовано, що
квартира дійсно належить їм на правах
спільної сумісної власності, тобто
частка кожного з співвласників не
визначалась.

Позивачка зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2
ОСОБА_5 померла, що підтверджується
свідоцтвом про смерть НОМЕР_1 від 04
квітня 1997року. Після її смерті вона -
ОСОБА_2 (онука померлої) фактично
прийняла спадщину - частку померлої
ОСОБА_5 в приватизованій квартирі за
адресою АДРЕСА_1, продовжуючи проживати
в цій квартирі.

Крім того, ОСОБА_2 вказує на те, що
донька померлої ОСОБА_5 - ОСОБА_3,
спадкоємиця першої черги, не
претендувала на спадщину, до
нотаріальної контори не зверталась,
погодилась з тим, що частка померлої
ОСОБА_5 перейде до неї - ОСОБА_2

Позивачка також зазначає, що рішенням
Київського районного суду м. Одеси від
22.11.2013року були визначені частки в
спільній сумісній власності на
вищезазначену квартиру, після чого,
вона звернулася до приватного
нотаріуса з заявою про видачу
свідоцтва про право на спадщину на
частину квартири, після смерті бабусі -
ОСОБА_5, однак їй було відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
оскільки свідоцтво про право власності
на житло реєстр. №15-2130 від 23 лютого
1994року не було зареєстровано у КП «МБТІ
та РОН».

З урахуванням викладеного, ОСОБА_2
звернулася до суду із відповідним
позовом.

31.03.2014року до канцелярії Київського
районного суду м. Одеси надійшла
зустрічна позовна заява ОСОБА_4 до
ОСОБА_2, в якій ОСОБА_4 просить суд
визнати за ним право власності на 1/3
частину двокімнатної квартири,
загальною площею 51,86кв.м., житлова
30,69кв.м., за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування наданого зустрічного
позову позивач за зустрічним позовом,
як і позивачка за первісним позовом,
посилається на те, що 23 лютого 1994 року
розпорядженням органу приватизації
№31429 йому - ОСОБА_4, відповідачці -
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було передано
квартиру, за адресою: АДРЕСА_1 в спільну
сумісну власність, та отримано
свідоцтво про право власності на житло
за реєстр. №15-2130 від 23 лютого 1994року, в
якому зафіксовано, що квартира дійсно
належить їм на правах спільної
сумісної власності, тобто частка
кожного з співвласників не
визначалась.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 22.11.2013року були визначені
частки в спільній сумісній власності
на вищезазначену квартиру, згідно з
яким, частки кожного із співвласників
квартири визнані рівними і складають
по 1/3 частини.

Однак, у зв'язку з тим, що частка
позивача за зустрічним позовом не була
зареєстрована у КП «МБТІ та РОН»,
ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою про визнання за ним
права власності на 1/3 частину квартири,
за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні 14.04.2014року було
прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до
спільного розгляду з первісним
позовом, та об'єднано зустрічний позов
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права
власності в одне провадження з
первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
ОСОБА_3 про визнання права власності у
порядку спадкування за законом.

У судовому засіданні 14.04.2014року
позивачка за первісним позовом - ОСОБА_2
та її представник позовні вимоги
підтримали у повному обсязі, просили
суд їх задовольнити, зустрічні позовні
вимоги визнали у повному обсязі.

У судовому засіданні 14.04.2014року
відповідачка - ОСОБА_3 первісний
позовом ОСОБА_2 визнала у повному
обсязі та не заперечувала проти його
задоволення.

У судовому засіданні 14.04.2014року позивач
за зустрічним позовом - ОСОБА_4
зустрічні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив суд їх
задовольнити, первісний позов ОСОБА_2
визнав у повному обсязі та не
заперечував проти його задоволення.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін,
проаналізувавши надані сторонами
докази в їх сукупності, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
первісного позову та задоволення
зустрічного позову, виходячи з
наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено у судовому засіданні,
23.02.1994року Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів на підставі
розпорядження органу приватизації
№31429 від 23.02.1994року, ОСОБА_2, ОСОБА_5 та
ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право
власності на житло, відповідно до
якого, квартира, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, належить на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_2,
ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с. 8).

Зазначене свідоцтво зареєстровано і
записано у реєстрову книгу за №15-2130.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть від 04 квітня 1997року, серія
НОМЕР_1, виданого Відділом реєстрації
актів громадянського стану Жовтневої
райадміністрації виконкому Одеської
міської ради народних депутатів,
актовий запис №2930 (а.с.12).

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 22.11.2013року, яке набрало
законної сили 03.12.2013року, було визнано,
що за свідоцтвом про право власності на
житло, виданим 23 лютого 1994року за №15-2130
Управлінням житлово-комунального
господарства виконкому Одеської
міської ради народних депутатів на
підставі розпорядження від 23 лютого
1994року №31429, квартира АДРЕСА_1, належить
на праві спільної сумісної власності
ОСОБА_2 та членам її сім'ї: ОСОБА_5,
ОСОБА_4, частки кожного із
співвласників є рівними - по 1/3 кожному,
у тому числі, частка померлої ОСОБА_5
становила на час смерті 1/3.

На виконання вимог ухвали суду від
26.03.2014р. Приватний нотаріус Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
надіслала на адресу суду належним
чином завірену копію спадкової справи,
яка була заведена після смерті: ОСОБА_5,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 28-52).

Зі спадкової справи вбачається, що
19.12.2013року ОСОБА_2 (онука померлої
ОСОБА_5) звернулася до Приватного
нотаріусу Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 із заявою
про видачу свідоцтва про право на
спадщину за законом (а.с. 30).

Крім того, з матеріалів спадкової
справи вбачається, що 19.12.2013року ОСОБА_3
(донька померлої ОСОБА_5), яка є
спадкоємицею першої черги, звернулася
до Приватного нотаріусу Одеського
міського нотаріального округу ОСОБА_6
із заявою, в якій зазначила, що на
спадщину, що залишилися після смерті її
матері - ОСОБА_5, у чому б вона не
заключалася, та з чого б вона не
складалася, вона не претендує, спадщину
за законом вона не приймає та приймати
не буде (а.с. 31).

Однак, ОСОБА_2 зазначає, що Приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 їй було
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, оскільки свідоцтво
про право власності на житло реєстр.
№15-2130 від 23 лютого 1994року не було
зареєстровано у КП «МБТІ та РОН».

Також, листом від 26.03.2014року за №168/02-14
Приватний нотаріус Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6
повідомила суд про те, що в коло
спадкоємців після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, входить онука
померлої - ОСОБА_2, з урахуванням частки
у спадщині, від якої відмовилася донька
померлої - ОСОБА_3, до складу спадкового
майна входить 1/3 частка квартири
АДРЕСА_1, але у зв'язку з відсутністю
реєстрації права власності на ім'я
померлої ОСОБА_5 на нерухоме майно, що
успадковується, свідоцтво на спадщину
за законом не видавалось (а.с. 28).

Як зазначено у листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування» право власності
спадкоємця на спадкове майно підлягає
захисту в судовому порядку шляхом його
визнання у разі, якщо таке право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності (ст. 392 ЦК). При вирішенні
спорів про спадкування, спадщина по
яких відкрилась і була прийнята до 1
січня 2004 року, не допускається
застосування судами норм ЦК 2003 року, а
застосуванню підлягають норми
законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

При вирішенні спорів щодо спадкування
права власності на нерухоме майно
судам слід звертати увагу на зміну
редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК та інших
норм цивільного законодавства і
застосовувати редакцію закону, яка
діяла на час виникнення права у самого
спадкодавця та на час відкриття
спадщини.

При вирішенні спору про визнання права
власності на спадкове майно потрібно
розмежовувати час і підстави
виникнення права власності у
спадкодавця, які кваліфікуються
відповідно до законодавства України
чинного на час виникнення права
власності та підстави спадкування
зазначеного майна, що визначаються на
час відкриття спадщини та згідно із п. 5
Прикінцевих та перехідних положень ЦК.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України
від 01 липня 2004 року «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» права на нерухоме
майно, які підлягають державній
реєстрації відповідно до цього Закону,
виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного
Закону права на нерухоме майно, що
виникли до набрання чинності цим
Законом, визнаються дійсними у разі
відсутності їх державної реєстрації,
передбаченої цим Законом, за таких
умов: якщо реєстрація прав була
проведена відповідно до законодавства,
що діяло на момент їх виникнення, або
якщо на момент виникнення прав діяло
законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на
житлові будинки, споруди регулювалася
підзаконними нормативними актами,
зокрема, такими як Інструкція про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затверджена заступником Міністра
комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року і яка втратила
чинність на підставі наказу
Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995
року № 56, Тимчасове положення про
порядок реєстрації прав власності на
нерухоме майно, затверджене наказом
Міністерства юстиції України від 07
лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване є
Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з
подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали
державну реєстрацію будівель, споруд,
державну реєстрацію права власності на
нерухоме майно, проте виникнення права
власності на будинки, споруди не
залежало від державної реєстрації до
часу набрання чинності ЦК України 2003
року та Законом України від 01 липня 2004
року «Про державну реєстрацію речових
прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, у разі відсутності державної
реєстрації права власності на нерухоме
майно, створене та оформлене в
передбаченому законом порядку до
набрання чинності Законом України від
01 липня 2004 року "Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень", спадкоємці, які
прийняли спадщину, мають право на
оформлення спадкових прав шляхом
звернення до нотаріальної контори за
видачею свідоцтва про право на
спадщину.

При вирішенні спорів про визнання
права власності на спадкове майно
судам слід керуватися законодавством,
яке регулювало виникнення права
власності у самих спадкодавців,
зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року,
Законом України «Про власність»,
Законом України від 07 грудня 1990 року №
553-ХІІ «Про місцеві Ради народних
депутатів та місцеве і регіональне
самоврядування», Законом України від 25
грудня 1974 року «Про державний
нотаріат», постановою Ради Міністрів
Української РСР від 11 березня 1985 року №
105 «Про порядок обліку житлового фонду
в Українській РСР», Вказівками по
веденню погосподарського обліку в
сільських Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 13 квітня
1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню
погосподарського обліку в сільських
Радах народних депутатів,
затвердженими Центральним
статистичним управлінням СРСР 12 травня
1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок
реєстрації будинків та домоволодінь у
містах і селищах міського типу
Української РСР від 31 січня 1966 року,
Інструкцією про порядок вчинення
нотаріальних дій державними
нотаріальними конторами Української
РСР, затвердженою наказом Міністра
юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975
року № 45/5, Інструкцією про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих,
затвердженою наказом Міністра юстиції
УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими
нормативними актами.

За змістом зазначених нормативних
актів виникнення права власності на
житлові будинки, споруди не залежало
від державної реєстрації цього права.

Зі змісту технічного паспорту на
квартиру АДРЕСА_1 вбачається, що
квартира має загальну площу 51,86 кв.м,
житлову - 30,69 кв.м. (а.с. 10-11).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР 1963р., що був
чинним на момент прийняття ОСОБА_2
спадщини після смерті її бабусі -
ОСОБА_5, вважається, що спадкоємець
прийняв спадщину: якщо він фактично
вступив в управління або володіння

спадковим майном.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР 1963р. для
придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Не
допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту

відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 553 ЦК УРСР 1963р.
спадкоємець за законом або за
заповітом вправі відмовитись від
спадщини протягом шести місяців з дня
відкриття спадщини. При цьому він може
заявити, що відмовляється від спадщини
на користь кого-небудь з інших
спадкоємців, закликаних до
спадкоємства за законом або за
заповітом, а також на користь держави
або окремих державних, кооперативних
або інших громадських організацій.

Наступне скасування спадкоємцем такої
заяви не допускається. Вважається, що
відмовився від спадщини також той
спадкоємець, який не вчинив жодної з
дій, що свідчать про прийняття
спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Судом встановлено, що на час відкриття
спадщини ОСОБА_2 була зареєстрована, та
постійно проживала з бабусею - ОСОБА_5
(а.с. 35).

Крім того, зі змісту витребуваної судом
копії спадкової справи, заведеної
після смерті ОСОБА_5, вбачається, що
ОСОБА_2 звернулась з заявою про
прийняття спадщини до Приватного
нотаріуса Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_6

Однак, ОСОБА_2 було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1,
після смерті ОСОБА_5 в зв'язку з
відсутністю реєстрації права
власності на ім'я померлої ОСОБА_5 на
нерухоме майно, що успадковується.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_3, яка є спадкоємицею першої черги
за законом відмовилася від прийняття
спадщини, про що написала відповідну
заяву, у зв'язку з чим, єдиним
спадкоємцем за законом після смерті
ОСОБА_5 є її онука - ОСОБА_2, яка спадщину
прийняла, оскільки мешкала разом із
спадкодавцем та подала нотаріусу заяву
про її прийняття, із заявою про відмову
від спадщини не зверталася, однак
свідоцтва про право на спадщину не
отримала.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належить права володіння, користування
та розпорядження своїм майном.

Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Відповідно до положень ст. 392 ЦК України
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

При викладених обставинах, суд вважає
за необхідне визнати за ОСОБА_2 право
власності на 1/3 частину квартири за
адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування
за законом, після смерті ОСОБА_5,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Задовольняючи позовні вимоги в цій
частині, суд приймає до уваги і те, що
відсутність реєстрації права
власності ОСОБА_5 на 1/3 частину квартири
за адресою: АДРЕСА_1, призвела до
неможливості ОСОБА_2 оформити свої
спадкові права щодо частини цієї
квартири, а іншим шляхом окрім як
звернення до суду її право захистити
неможливо.

Крім того, судовим розглядом
встановлено, що позивачці за первісним
позовом - ОСОБА_2 та позивачу за
зустрічним позовом - ОСОБА_4 дійсно
належить на праві приватної спільної
сумісної власності 1/3 (за кожним)
частина квартири АДРЕСА_1, однак
відсутня державна реєстрація права
власності на неї у зв'язку із змінами у
законодавстві.

За таких обставин, заявлені ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 позовні вимоги щодо визнання за
ними права власності підлягають
задоволенню, оскільки не суперечать
вимогам закону, підтверджуються
матеріалами справи, доведені при
судовому розгляді.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її
позовних вимог в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_4 має
повну цивільну дієздатність та
самостійно звернувся до суду із
відповідною зустрічною позовною
заявою.

Приймаючи до уваги, що позивачем за
первісним позовом та позивачем за
зустрічним позовом не заявлені вимоги
про відшкодування витрат по сплаті
судового збору, у суду відсутні
підстави для покладення витрат на
відповідачів, разом з тим суд зазначає,
що позивачі не позбавлені права
звернутися в подальшому з заявою для
вирішення питання про розподіл судових
витрат.

Керуючись ст.ст. 88, 213, 215 ЦПК України, суд
-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання права власності в порядку
спадкування - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3
частину квартири, загальною площею
51,86кв.м., житловою 30,69кв.м., що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, у
порядку спадкування за законом після
смерті бабусі - ОСОБА_5, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3
частину квартири, загальною площею
51,86кв.м., житловою 30,69кв.м., що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить їй на підставі свідоцтва про
право власності реєстровий №15-2130 від
23.02.1994року, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів.

В решті позовних вимог - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання права власності у порядку
спадкування за законом - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3
частину квартири, загальною площею
51,86кв.м., житловою 30,69кв.м., що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка
належить йому на підставі свідоцтва
про право власності реєстровий №15-2130
від 23.02.1994року, виданого Управлінням
житлово-комунального господарства
виконкому Одеської міської ради
народних депутатів.

Рішення суду є підставою для
здійснення державної реєстрації права
власності ОСОБА_2 на 2/3 частини
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, та для здійснення державної
реєстрації права власності ОСОБА_4 на 1/3
частину квартири, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1, згідно вимог ст. 19
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень».

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Одеської області
шляхом подання до Київського районного
суду м. Одеси апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя
Петренко В. С.