Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/778/1788/14
Головуючий у 1-й інстанції: Гагут Л.І.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

суддів: Полякова О.З.

Стрелець Л.Г.

при секретарі: Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 31 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» в
особі третього Бердянського
відділення Філії Запорізького РУ ПАТ
КБ «Приватбанк», заступника голови
правління ПАТ КБ «Приватбанк» -
керівника служби безпеки
Крижановського С.В., ОСОБА_5, третя
особа: Українська товарна біржа, про
визнання недійсними умов кредитного
договору, визнання такими, що не
підлягають сплаті сум заборгованості,
визнання кредиту погашеним, визнання
правочину недійсним та відшкодування
збитків та моральної шкоди, завданих в
наслідок порушення прав споживачів, -

ВСТАНОВИЛА :

В січні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ПАТ «КБ «ПриватБанк»
в особі третього Бердянського
відділення Філії Запорізького РУ ПАТ
КБ «Приватбанк», заступника голови
правління ПАТ КБ «Приватбанк» -
керівника служби безпеки
Крижановського С.В., ОСОБА_5, третя
особа: Українська товарна біржа, про
визнання недійсними умов кредитного
договору, визнання такими, що не
підлягають сплаті сум заборгованості,
визнання кредиту погашеним, визнання
правочину недійсним та відшкодування
збитків та моральної шкоди, завданих в
наслідок порушення прав споживачів,
який згодом уточнив.

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що 23.07.2007 року між ним та ПАТ «КБ
«ПриватБанк» було укладено кредитний
договір.

При укладанні договору Банк не
ознайомив мене з умовами кредитування
та сукупну вартість кредиту. Крім того,
в порушення вимог п.п. 2.1 правил надання
Банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, банк не отримав моє
письмове підтвердження про
ознайомлення з вищевказаною
інформацією.

Листом від 20.11.2008 року заступник голови
правління Банку повідомив його про
надання згоди на відстрочку платежів
до трьох місяців. Також його
повідомили, що якщо по закінченню
відстрочки він не відновить платежі,
йому допоможуть продати автомобіль для
повного погашення заборгованості по
кредиту.

24.11.2008 року та 24.12.2008 року між ним та
Банком було укладено додаткові угоди
№1, №2 до кредитного договору.

Додатковою угодою №1 було передбачено
відстрочення сплати щомісячних
платежів на три місяці. Цією ж угодою
його було зобов'язано оформити
генеральну довіреність на
співробітника банку та отримати згоду
дружини на продаж автомобіля, зняти
автомобіль з реєстрації в органах МРЕО
і отримати транзитні номери.

08 січня 2009 року на копії його
кредитному договорі було здійснено
напис щодо відсутності по ньому
заборгованості та завірено підписом і
печаткою

Пізніше йому було надано довідку за
підписом ОСОБА_5 про те що його
автомобіль був реалізований за 99 000 грн.
в рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором від 23.07.2007 року і
вказана сума коштів була внесена на
транзитний рахунок 28.01.2009 року.

Листом від 20.11.2009 року відповідач
повідомив про те, що в нього наявна
заборгованість.

Довідкою від 26.01.2010 року №05-158
відповідач знову підтвердив наявність
заборгованості в розмірі 58833,05 грн.

Вважає, що має місце обману його, як
споживача, введення його в оману
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною та
вчинення правочинів з перевищенням
повноважень

У вищезазначеному кредитному договорі
встановлено жорсткі обов'язки
споживача, тоді як надання послуги
обумовлене лише власним розсудом
виконавця-банка, встановлено вимоги
щодо сплати ним, як споживачем
непропорційно великої суми
компенсації у разі невиконання ним
зобов'язань за договором, встановлено
обов'язкові для нього умови, з якими він
не мав реальної можливості
ознайомитися перед укладанням
договору та існує явний дисбаланс його
прав, як споживача та Банку.

Враховуючи швидкість, з якою були
проведені юридичні дії з реалізації
його автомобіля, вважає, що мало місце
зловмисної домовленості ОСОБА_5 з
другою стороною-покупцем автомобіля.
ОСОБА_5 як його представник, вчинив
правочин з перевищенням повноважень,
оскільки він був уповноважений на
реалізацію автомобіля лише після
спливу 3 місяців з підписання
відповідних додаткових угод від 24.11.2008
року та від 24.12.2008 року,до
вищезгаданого кредитного.

Крім того, позивач вказує, що йому
нараховувались штрафи та пеня, в той
час, коли він передав транспортний
засіб представнику банку на зберігання

Також зазначає, що йому такими
незаконними діями відповідачів йому
було завдано моральну шкоду.

Враховуючи викладене просив суд
визнати несправедливими та недійсними
умови кредитного договору від 23.07.2007
року, укладеного між ним та ПАТ «КБ
«Приватбанк»; визнати незаконним
нарахування всіх сум заборгованості за
кредитним договором, крім
заборгованості за тілом кредиту (сумою
позики);зобов'язати відповідача
анулювати (списати) всі суми
заборгованості за вказаним кредитним
договором; визнати такими, що не
підлягають сплаті, всі суми
заборгованості, які мали місце після
передачі об'єкта кредитного договору
представнику ПАТ «КБ «Приватбанк»;
визнати кредит по кредитному договору
погашеним з дати подання відповідачем
відповідної інформації 08.01.2009 року до
МРЕВ ДАІ м. Бердянськ в повному обсязі;
визнати недійсним Біржовий договір
(угоду) купівлі-продажу транспортного
засобу від 29.01.2009 року укладений від
імені ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_5 та
третьою особою Українська товарна
біржа; стягнути солідарно з ПАТ
«КБ «ПриватБанк» в особі третього
Бердянського відділення Запорізького
РУ ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5,
збитки в подвійному розмірі та
моральну шкоду:, що завдані в зв'язку з
вчиненням правочину - видача
довіреності ОСОБА_5 та укладання
біржового договору купівлі-продажу
транспортного засобу від 29.01.2009 року:
збитки у сумі 519460,00 грн., моральна шкода
в розмірі 20 000 грн.; стягнути з
відповідача - заступника голови
правління ПАТ КБ «ПриватБанк»
Крижановського С.В. моральну шкоду в
розмірі 20000 грн., завдану в результаті
порушення прав споживача, розголошення
банківської таємниці та приниження
честі, гідності та ділової репутації
позивача; визнати протиправним
(незаконними) дії відповідача ПАТ КБ
«ПриватБанк» в особі третього
Бердянського відділення Філії
Запорізького РУ ПАТ КБ «Приватбанк»
щодо внесення його даних як
«ненадійного позичальника» до
українських бюро кредитних історій та
зобов'язати влучити ці дані.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 31 жовтня
2013 року в задоволенні позову
відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням
суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції і обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

З матеріалів справи вбачається, що суд
з дотриманням вимог ст. ст. 212 - 215 ЦПК
України належно оцінив надані
сторонами докази, виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно з законом, вирішивши
питання наявності обставин, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, суті правовідносин, що
випливають із встановлених обставин,
правильно застосував правові норми до
цих правовідносин і дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
позову.

Відповідно до ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
несправедливими та недійсними умови
кредитного договору від 23.07.2007 року,
укладеного між ним та ПАТ «КБ
«Приватбанк та укладання біржового
договору купівлі-продажу
транспортного засобу від 29.01.2009 року
позивач в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України
зобов'язаний на засадах змагальності
переконливими, належними та
припустимими доказами довести правову
та фактичну підставу заявлених ним
вимог.

Жодного доказу відносно вказаних
обставин позивачем не надано.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 29.11.2012
року, залишеного без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 06 березня 2013 року з ОСОБА_3 на
користь КБ «Приватбанк» була стягнута
заборгованість за кредитним договором
від 23.07.2007 року у сумі 96278 грн. 43 коп. та
відмовлено у зустрічному позові про
захист прав споживача.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_3 про визнання правочинів
недійсними, суд, надавши всебічний
аналіз як умовам оспорюваних
правочинів, так і обставин їх
укладання, дійшов обґрунтованого
висновку про безпідставність
заявлених вимог.

Вказаний висновок є правомірним,
враховуючи, що відповідно до положень
ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України в п.7 постанови
№ 9 "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" від 6 листопада
2009 року правочин може бути визнаний
недійсним лише на підставах,
визначених законом, та із
застосуванням наслідків недійсності,
передбачених законом.

Такими підставами є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст.203
ЦК України.

Виходячи з положень ст.ст. 3,4,11,27, 31 ЦПК
України право визначати предмет і
підставу позову, та спосіб захисту
порушеного права належить позивачеві.

Доводи позивача щодо недійсності
оспорюваних договору від 23.07.2007 року,
укладеного між ним та ПАТ «КБ
«Приватбанк та біржового договору
купівлі-продажу транспортного засобу
від 29.01.2009 року законних підстав для
визнання їх недійсними не містили.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі
доручення або у виданій на підставі
договору довіреності мають бути чітко
визначені юридичні дії, які належить
вчинити повіреному. Дії, які належить
вчинити повіреному, мають бути
правомірними, конкретними та
здійсненними.

Нотаріально посвідченою довіреністю
від 19 січня 2009 року ОСОБА_3 уповноважив
ОСОБА_5 продати для забезпечення
зобов'язання за кредитним договором
від 23.07.2007 року укладеного з ЗАТ
„Приватбанк", належнимй йому на праві
власності автомобіль Great Wall Hover,2006 року
випуску реєстраційний номер НОМЕР_1.

Впродовж дії довіреності відповідач
ОСОБА_5 у межах наданих повноважень
продав зазначений автомобіль за
біржовим договором № 883531, укладеним
між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зареєстрованим на
Українській товарній біржу 29.01.2009 року
за № 0835. Автомобіль було продано за
99000,00 грн., які і перераховано у рахунок
погашення боргу за кредитним
договором.

Посилання апелянта на те, що укладаючи
додаткові угоди до кредитного
договору, а також видаючи довіреність
ОСОБА_5 на відчуження заставного
автомобіля він був введений в оману не
знайшли свого підтвердження при
розгляді справи.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України в разі,
якщо одна з сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення (ч.
1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнано вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Пленумом Верховного Суду України у
постанові від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання право
чинів недійсними" роз'яснено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Отже, одна із сторін правочину або інша
заінтересована особа повинні довести
навмисне цілеспрямоване введення
іншої сторони в оману щодо фактів, які
впливають на укладення правочину.

Суд першої інстанції не встановив, а
позивач не довів наявність умислу в
діях відповідача ОСОБА_5.( як сторони
правочину) та істотність значення
обставин щодо введення його в оману.

У відповідності до ст. 1000 ЦК України, за
договором доручення одна сторона
(повірений) зобов'язується вчинити від
імені та за рахунок другої сторони
(довірителя) певні юридичні дії.
Правочин, вчинений повіреним, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки довірителя.

Нормами статей 237,238 ЦК України,
визначено, що представництвом є право
відношення в якому одна сторона
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представник має
право діяти від імені і за рахунок
особи, яку він представляє.
Повноваження, надані представнику, на
підставі довіреності, повинні
виконуватися у відповідності до змісту
цієї довіреності та у її межах.

Статтею 238 ЦК України передбачено, що
представник не може вчиняти правочин
від імені особи, яку він представляє, у
своїх інтересах або в інтересах іншої
особи, представником якої він
одночасно є, за винятком комерційного
представництва, а також відносно інших
осіб, встановлених законом.

Матеріали справи не містять жодного
доказу того, що ОСОБА_5 продаючи
автомобіль, який належав ОСОБА_3 діяв не
в його інтересах, а внаслідок
зловмисної домовленості з покупцем,
або іншою особою.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06.11.2009 року № 9 „Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання право чинів
недійсними" роз'яснено, що для
визнання правочину недійсним на
підставі ст. 232 ЦК України необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю.

Як вбачається зі змісту довіреності,
виданої ОСОБА_5 19 січня 2009 року ОСОБА_3,
в ній чітко та зрозуміло зазначені
повноваження представника, саме на
розпорядження (продавати за ціну та на
умовах на його розсуд) належного ОСОБА_3
автомобіля марки GREAT, модель WALL HOVERЮ
випуску 2006 року, надані довірителем на
виконання визначених цією довіреністю
повноважень. ОСОБА_3 особисто підписав
довіреність, що свідчить про те, що з її
змістом він був ознайомлений,
роз'яснень з приводу природи вчиненого
правочину не вимагав.

Правомірним є і висновок суду першої
інстанції щодо позовних вимог про
стягнення матеріальної та моральної
шкоди з відповідачів на користь
позивача в сумі 519460,00 грн., оскільки на
підтвердження заявлених вимог,
позивачем не надано жодного належного
та допустимого доказу.

За таких обставин доводи апеляційної
скарги про порушення судом першої
інстанції норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи являються
безпідставними.

Рішення суду відповідає вимогам закону
і матеріалам справи, підстав для його
скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307,308,317 ЦПК України,
колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 31 жовтня
2013 року у цій справі - залишити без
зміни.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:

Судді: