Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №296/2840/12-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді:
Григорусь Н.Й.

суддів: Талько
О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк «Аваль» про визнання кредитного
договору недійсним

за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Корольовського районного суду м.
Житомира від 05 лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року позивач звернувся до
суду з позовом, в якому просив визнати
недійсним кредитний договір від 01
серпня 2007 року, відповідно до якого він
отримав кредит в сумі 81 200,00 доларів США,
як вчинено внаслідок нечесної
підприємницької діяльності та обману з
боку відповідача ПАТ «Райффайзен Банк
«Аваль».

Рішенням Корольовського районного
суду м. Житомира від 05 лютого 2014 року в
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення районного суду та
ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги. Доводи апеляційної
скарги обґрунтовує тим, що дане рішення
є незаконним, через невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, у зв'язку з чим було
неправомірно застосовано норми
процесуального та матеріального права.
Зазначає, що судом не було враховано
при ухваленні рішення, що відповідач
ввів його в оману здійснюючи незаконну
підприємницьку діяльність, а тому він
повністю довірився працівникам банку
та уклав оспорюваний договір.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню із наступних
підстав.

Судом встановлено, що 01.08.2007р. між ВАТ
«Райффайзен Банк «Аваль»
(правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк «Аваль» - кредитор) та
ОСОБА_1 (позичальник) укладено
кредитний договір №014/5550/74/114939 (далі -
договір), згідно п.1.1 якого кредитор, на
положеннях та умовах цього договору,
надає позичальнику кредит у вигляді не
відновлювальної кредитної лінії з
лімітом 81 200,00 доларів США, а
позичальник зобов'язується належним
чином використати та повернути
кредитору суму отриманого кредиту, а
також сплатити проценти за
користування кредитом, комісії згідно
умов договору і тарифів банку та
виконати всі інші зобов'язання в
порядку та строки, визначені цим
договором (а.с.8-15).

Відповідно до п.2.1 договору кредитні
кошти призначені для використання на
споживчі цілі. Забезпеченням
зобов'язань позичальника за цим
договором є квартира за адресою:
АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором, 01.08.2007р.
сторонами укладено договір поруки
№014/5550/74/114939, згідно п.2.1 якого
поручитель (ОСОБА_3) на добровільних
засадах бере на себе зобов'язання перед
банком відповідати по борговим
зобов'язанням боржника - ОСОБА_1, які
виникають з умов кредитного договору
№014/5550/74/114939 від 01.08.2007р., а саме:
повернути кредит в розмірі 81 200,00
доларів США, сплатити проценти за його
користування, комісійну винагороду,
неустойку (пеню, штрафи), в розмірі,
строки та у випадках, передбачених
кредитним договором, а також
відшкодувати можливі збитки та
виконати інші умови кредитного
договору в повному обсязі (а.с.23).

Крім того, 02.08.2007р. сторонами укладено
договір іпотеки (а.с.22), згідно умов
якого в іпотеку передано придбану
іпотекодавцем (безпосередньо перед
укладенням цього договору) за рахунок
особистих та кредитних коштів квартиру
за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредити) позичальникові
у розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.

Згідно статті 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму
Верховного суду України №9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Таким чином, установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що
02.08.2007р. між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_4
(продавець) укладено договір
купівлі-продажу, згідно п.1 якого
продавець продав та передав у
власність, а покупець купив та прийняв
у власність належну продавцю квартиру
АДРЕСА_1 на умовах, визначених цим
договором (а.с.25).

Постановою слідчого СВ Дніпровського
РУ ГУ МВС України в м. Києві від 12.05.2008р.
порушено кримінальну справу по факту
підробки документів за ознаками
злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК
України (а.с.28). У постанові вказано, що
30.09.2006р. невстановлена особа провела
оформлення довіреності на
представництво інтересів ОСОБА_5 його
батьком ОСОБА_6 при продажі 1/2 частини
квартири АДРЕСА_1, в подальшому
зазначена довіреність була
використана при купівлі-продажу
вказаної квартири.

03.12.2008р. рішенням Дніпровського
районного суду м. Києва визнано
недійсною довіреність №10609 від 30.09.2006р.,
визнано недійсним в повному обсязі
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 05.10.2006р., укладений між
ОСОБА_6 та ОСОБА_4 та внесений до реєстру
за №2772; визнано недійсним в повному
обсязі договір купівлі-продажу
вищевказаної квартири від 02.08.2007р.,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та
внесений до реєстру за №3611 (а.с.33).

Судом встановлено, що позивач
добровільно виявив бажання
скористатися послугами банку та
укласти кредитний договір. Будучи
допитаним в якості свідка, ОСОБА_1
вказав, що кредит він брав не для
власних потреб, а за проханням ОСОБА_3,
якому фактично й було передано
кредитні кошти, саме останній
вирішував всі питання купівлі
квартири. При цьому банк не був
стороною договору купівлі - продажу
квартири АДРЕСА_1 від 02.08.2007р., який
визнано недійсним. Позивач при
укладенні даного договору діяв вільно,
виходячи з власних інтересів, прийняв
рішення про вибір контрагента та про
вступ з ним в договірні відносини.

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що порушень
діючого законодавства з боку ВАТ
«Райффайзен Банк «Аваль» при
проведення ним банківських операцій
при укладанні кредитного договору із
ОСОБА_1 не було допущено, оскільки як
видно з матеріалів справи, позивач був
повідомлений про умови кредитування:
мета, для якої кредит буде витрачений,
наявні форми кредитування та
відмінності між ними, переваги та
недоліки пропонованих схем
кредитування, форми забезпечення,
строк та відсоткова ставка за кредитом,
орієнтовну сукупну вартість кредиту та
вартість послуги з оформлення договору
про надання кредиту (а.с.40).

З наявних у справі доказів, зокрема,
розпорядженнями від 02.08.2007р. про видачу
кредитних коштів в сумі 81200 дол. США та
квитанції від 02.08.2007р., вбачається, що
банк передав позивачу кредитні кошти в
повному обсязі (а.с. 39,41,42).

Враховуючи вищевикладене, підстави для
визнання кредитного договору від 01
серпня 2007 року недійсним, зазначені у
позові, відсутні.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду
м. Житомира від 05 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий
Судді