Справа №461/9401/13-ц
Провадження №2/461/389/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року
Галицький районний суд
м.Львова

в складі: головуючого-судді
Государського А.В.,

при секретарі
Скаб В.О.,

представника
позивача ОСОБА_1,

представника
відповідача Гаман В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Львові
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

позивач звернулась в суд з позовом до
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди.
В обґрунтування заявленого позову
покликається на те, що наказом Голови
правління Публічного акціонерного
товариства «Ідея Банк» №125а-1 від 15.08.2013
року її звільнено з посади начальника
Івано-Франківського відділення №8 за
систематичне невиконання без поважних
причин покладених на неї трудовим
договором обов'язків згідно п.3 ст.40
КЗпП України. При цьому відповідачем
було порушено порядок накладення
дисциплінарного стягнення, не було
ознайомлено з наказом про звільнення з
роботи та не вручено у день звільнення
копії наказу та трудову книжку, причини
звільнення зазначені у наказі не
відповідають дійсним обставинам
справи, крім того звільнення було
проведено без згоди профспілкового
органу, всупереч того, що позивач є
членом профспілки. 15.04.2014 року позивач
уточнила свої позовні вимоги, надавши
розрахунок середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу і просить суд
скасувати наказ Голови правління
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» №125а-1 від 15.08.2013 року її
звільнено з посади начальника
Івано-Франківського відділення №8,
поновити на роботі на вищевказаній
посаді, стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу та моральну
шкоду спричинену їй незаконними діями
відповідача у сумі 50 000 грн.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримала,
надавши пояснення аналогічні
викладеним у позовній заяві. Просить
позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечила з
мотивів викладених у запереченні.
Просить відмовити в задоволенні позову
за безпідставністю.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали справи,
суд приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що позивач
перебувала у трудових відносинах з
Івано-Франківським відділенням №8
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк».

Наказом Голови правління Публічного
акціонерного товариства «Ідея Банк»
№125а-1 від 15.08.2013 року (а.с. 5) її звільнено
з посади начальника
Івано-Франківського відділення №8 за
систематичне невиконання без поважних
причин покладених на неї трудовим
договором обов'язків згідно п.3 ст.40
КЗпП України

Відповідно до ст.47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу. У разі звільнення
працівника з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу він
зобов'язаний також у день звільнення
видати йому копію наказу про
звільнення з роботи. В інших випадках
звільнення копія наказу видається на
вимогу працівника.

Статтею 149 КЗпП України передбачено, що
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

В силу вимог п. 3 ст.40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках -
систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Наказом Голови правління Публічного
акціонерного товариства «Ідея Банк» №
65а-2 від 09.04.2013 року (а.с.6) ОСОБА_3 -
начальнику Івано-Франківського
відділення №8 оголошено догану за
невиконання наказів №06 від 04.02.2013 року
про затвердження плану продаж за лютий
2013 року (а.с.10) та наказу №36 від 27.02.2013
року про затвердження плану продаж на
березень 2013 року, а саме приросту
пасивів на лютий-березень 2013 року
Івано-Франківського відділення №8
(а.с.13).

Таким чином за одне і теж
правопорушення відповідача було
притягнено до дисциплінарної
відповідальності, всупереч вимогам
ст.147 КЗпП України, яка передбачає, що за
порушення трудової дисципліни до
працівника може бути застосовано
тільки один з таких заходів стягнення:
догана, звільнення.

Згідно з ст.148 КЗпП України
дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

Довідкою виданою Головою ППО ПАТ «Ідея
Банк» від 31.07.2013 року (а.с.9) ОСОБА_3 є
членом первинної профспілкової
організації ПАТ «Ідея Банк».

Як визначено в ч.1 ст.43 КЗпП України
розірвання трудового договору з
підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 6 листопада
1992 року №9 розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу
допускається лише за попередньою
згодою профспілкового органу, крім
випадків, передбачених статтями 43 і 43(1)
КЗпП. Відмова профспілкового органу в
згоді на звільнення є підставою для
поновлення працівника на роботі.

Частиною 1 ст.233 КзПП України
передбачено працівник може звернутися
з заявою про вирішення трудового спору
безпосередньо до районного, районного
у місті, міського чи міськрайонного
суду в тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

Частинами 1, 2 ст.235 КЗпП України
передбачено, що у разі звільнення без
законної підстави або незаконного
переведення на іншу роботу працівник
повинен бути поновлений на попередній
роботі органом, який розглядає
трудовий спір. При винесенні рішення
про поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір, одночасно
приймає рішення про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу або різниці в
заробітку за час виконання
нижчеоплачуваної роботи, але не більш
як за один рік.

При цьому в розумінні ст.235 КЗпП України
вимушеним прогулом є час з дня
незаконного звільнення працівника до
дня ухвалення судом рішення про
поновлення працівника на попередній
роботі.

Середній заробіток працівника
визначається відповідно до ст. 27 Закону
України «Про оплату праці» за
правилами, передбаченими Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 8 лютого 1995 року
№ 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п.
2 Порядку, середньомісячна заробітна
плата за час вимушеного прогулу
працівника обчислюється виходячи з
виплат за останні два календарні
місяці роботи, що передують події, з
якою пов'язана виплата, тобто, що
передують дню звільнення працівника з
роботи.

Ураховуючи, що звільнення позивача
відбулося 15.07.2013 року, середньомісячна
заробітна плата позивача повинна
обчислюватися з виплат, отриманих нею
за попередні два місяці роботи, а саме
за травень 2013 року та червень 2013 року,
що в сумі становлять 8 920,62 грн.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті за час
вимушеного прогулу, є середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
працівника, яка згідно з п. 8 цього
Порядку визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством календарних днів за цей
період. Після визначення
середньоденної заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплат працівнику,
здійснюється нарахування загальної
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, яка обчислюється
шляхом множення середньоденної
заробітної плати на середньомісячне
число робочих днів у розрахунковому
періоді.

Оскільки робочих днів у травні 2013 року
та червні 2013 року було 39, то
середньоденна заробітна плата
становить 228,73 грн., а тому за час
вимушеного прогулу, який на день
ухваленні рішення у справі становить 192
дні, середній заробіток складає 43 916,16
грн.

З огляду на викладене, оскільки
звільнення позивача відбулось без
законної підстави, вона підлягає
поновленню на роботі та на її користь
слід стягнути середній заробіток за
час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року
обов'язковому доведенню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача, та
вини останнього в її заподіянні

Пунктом 13 вказаної постанови
передбачено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя,
обов'язок по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Згідно з вимогами ст.23 ч.3 ЦК України
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Відповідно до ст.60 ч.1 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Однак позивач, під час судового
розгляду справи, не довів суми
заподіяної йому відповідачем
моральної шкоди у розмірі 50 000 грн.

У зв'язку з цим суд відхиляє вимоги
позивача про відшкодування моральної
шкоди оскільки така не знайшла свого
матеріального підтвердження в
судовому засіданні. Крім того, суд не
виключає, що неправомірними діями
відповідача позивачеві було заподіяно
певної моральної шкоди, одна факт
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу є на думку суду достатньою
справедливою сатисфакцією.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 88, 169, 212, 215
ЦПК України, ст.ст. 23, 36, 39-1, 235, 240-1 КЗпП
України, з урахуванням Постанови
Кабінету Міністрів України від 8 лютого
1995 року № 100 «Про затвердження Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» з наступними змінами, суд

в и р і ш и в :

позов ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Ідея Банк»
про поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_3 на посаді начальника
Івано-Франківського відділення №8
Публічного акціонерного товариства
«Ідея Банк» з 15.07.2013 року.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Ідея Банк» на користь
ОСОБА_3 43 916 (сорок три тисячі дев'ятсот
шістнадцять) 16 грн. середнього
заробітку за час вимушеного прогулу.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «Ідея Банк» на користь
держави 243(двісті сорок три гривні) грн.
60 коп. судового збору.

Допустити негайне виконання рішення в
частині поновлення на роботі та
присудження ОСОБА_3 виплати заробітної
плати у межах суми платежу за один
місяць - в розмірі 4 391 (чотири тисячі
триста дев'яносто одну) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
А.В.
Государський