АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/9118/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1272/14
Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.
Доповідач Дорош А. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Бондаревської С.М., Триголова
В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

позивача ОСОБА_1

представника позивач ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

прокурора Рощепи Я.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Київського районного суду м.
Полтави від 05 березня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 в інтересах
малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
позбавлення батьківських прав та за
зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про усунення перешкод щодо
участі у вихованні та вільному
спілкуванні з дитиною батьком, який
проживає окремо від неї,-

В С Т А Н О В И Л А:

30.12.2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду
з позовом про позбавлення відповідача
батьківських прав відносно дочки
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказала, що з
відповідачем вона перебувала у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після
розлучення 17.05.2004 року, залишилась
проживати разом з нею. Відповідач не
цікавився життям дитини, не
відвідував дитячого садочку, не
цікавився навчанням дитини, не
відвідував жодного разу школи де
навчалась дочка, не надавав
стабільної матеріальної допомоги на
утримання дитини, має заборгованість
по аліментам на 01.12.2013 року у
розмірі 28 901,70 грн. Вона ж перебуває у
зареєстрованому шлюбі з іншим
чоловіком, який взяв не себе усі
обов»язки щодо виховання та
матеріального утримання дитини. Тільки
у 2013 року відповідач згадав, що у нього
є дочка та почав налагоджувати
стосунки з дочкою, але це призвело до
погіршення навчання дочки,
нестабільності її емоційного стану.
Вважає, що оскільки відповідач
самоусунувся від виконання
батьківських обов»язків, його
необхідно позбавити батьківських прав.

04.02.2014 року відповідач ОСОБА_3 звернувся
до суду із зустрічним позовом про
усунення перешкод щодо участі у
вихованні та вільному спілкуванні з
дитиною батьком, який проживає окремо
від неї. Посилався на те, що його
донька та колишня дружина проживають з
ОСОБА_7, який має негативний вплив не
тільки на колишню дружину, а і на
доньку щодо його участі у вихованні
дитини. Після розлучення він часто
забирав до себе додому доньку,
спілкувався з нею, купляв іграшки, одяг,
поздоровляв її зі святами, з днем
народження, спільно з донькою
відвідував своїх батьків. З 2009 року, як
тільки колишня дружина уклала
повторний шлюб, у нього почалися
перешкоди у спілкуванні з донькою,
прийняття участі у її вихованні. Він
докладав зусиль для нормалізації
відносин, але з вини колишньої
дружини та її чоловіка не може вільно
спілкуватись з донькою, а тому просив
зобов'язати ОСОБА_1 не перешкоджати
йому брати участь у вихованні та
вільному спілкуванні з донькою,
визначити способи його участі у
вихованні дочки, а саме призначити
особисте спілкування - побачення три
рази на тиждень, понеділок, суботу та
неділю з 8.00 по 18.00 за місцем його
проживання, спільний відпочинок в
першу половину літніх канікул,
необмежено спілкуватись телефонним,
поштовим та електронним зв'язком, у
разі якщо світкові дні припадають на
день його побачень, або цей день
передує дню побачення, або є наступним
після нього, то такі дні донька
проводить з ним, зобов'язати ОСОБА_1 за
два дні до побачення його з донькою,
надати йому інформацію щодо фактичного
місця навчання, проживання,
перебування дитини, а у разі настання
таких змін повідомити його особисто на
наступний день з дня настання таких
обставин. Просив також стягнути з
відповідача на його користь витрати
по справі (а.с. 56-59).

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 05 березня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_1 - задоволено.

Позбавлено батьківських прав ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно доньки ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
про усунення перешкод щодо участі у
вихованні та вільному спілкуванні з
дитиною батьком, який проживає окремо
від неї - відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
ОСОБА_3 просить рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення по
суті його зустрічних позовних вимог.
Свої доводи обгрунтовує тим, що судом
першої інстанції неповно з'ясовано
обставини, що мають істотне значення
для справи, та невірно застосовано
норми матеріального та процесуального
права.

Апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Згідно п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є невідповідність висновків
суду обставинам справи; неправильне
застосування норм матеріального
права.

Як вбачається з матеріалів справи
та встановлено судом першої інстанції,
що з 25.11. 2000 р. по 17.05.2004 р. ОСОБА_3 та
ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі, від якого мають доньку ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується її
свідоцтвом про народження (а.с. 10,
13,12).

Відповідач з донькою разом не
проживає, має іншу сім'ю та дітей від
другого шлюбу, ухиляється від
виконання обов`язків по вихованню
доньки, не цікавиться її здоров`ям, не
надає матеріальну допомогу, має
заборгованість по аліментам, яка
станом на 01.02.2014 року становить 29
581 грн. Із довідки про
заборгованість по аліментам, виданої
07.02.2014 р. Київським ВДВС Полтавського
МУЮ вбачається, що відповідач з
січня 2007 року по вересень 2008 року
аліменти взагалі не сплачував, а з
вересня по квітень 2011 року щомісячно
сплачувались аліменти у розмірі 200 грн.
щомісячно. При цьому заборгованість
по аліментам не сплачувалась, а
платежі у розмірі 200 грн. щомісячно не
відповідали розміру нарахованих
щомісячних платежів по сплаті
аліментів. Останній платіж по
аліментам був здійснений у квітні 2011
року і до березня 2014 року
відповідач не здійснив жодного платежу
в рахунок сплати аліментів (а.с. 105).

Рішенням Київського районного суду м.
Полтави від 31.03.2006 року за позовом
батька відповідача, його малолітня
дочка була визнана такою, що втратила
право на користування жилим
приміщенням та знята з реєстрації за
місцем проживання відповідача, який
не захистив права своєї малолітньої
доньки та сприяв зняттю її з
реєстраційного обліку, що також
свідчить про його байдуже
ставлення до своєї дитини ( а.с. 93-95).

Орган опіки і піклування виконкому
Київської районної у м. Полтаві ради
11.02.2014 року надав висновок про
недоцільність позбавлення відповідача
батьківських прав, бо встановив, що
батько приймав участь у вихованні
дитини. ( а.с. 101-102).

Задовольняючи первісний позов,
місцевий суд виходив з того, що наявна
заборгованість по аліментам свідчить
про те, що відповідач ОСОБА_3 не
приймав участі у матеріальному
забезпеченні доньки та не дбав про її
достатній життєвий рівень. Із
матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 взагалі не цікавився життям
доньки з раннього дитинства, її
навчанням, не піклувався про її
фізичний та духовний розвиток, не
спілкувався з донькою, що
підтверджується характеристиками
із навчальних та дошкільних закладів,
які відвідувала та в яких
навчалась дитина, які містять
відомості про те, що ОСОБА_3 не
відвідував ці заклади, не був знайомий
з класним керівником, не приймав участі
у батьківському комітеті, не допомагав
доньці. Зазначені фактори, як
кожен окремо, так і в сукупності, можна
розцінювати як ухилення від виховання
дитини лише за умови винної поведінки
батьків, свідомого нехтування ними
своїми обов'язками. Байдуже ставлення
відповідача за первісним позовом до
долі своєї доньки, нехтування своїм
обов'язком по утриманню доньки є
підставою для позбавлення його
батьківських прав.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, місцевий суд виходив з того, що
відповідач ОСОБА_3 до органу опіки та
піклування з заявою про прийняття
рішення щодо його участі у вихованні
доньки до пред»явлення позову до суду
про позбавлення його батьківських прав
не звертався і таке рішення не
приймалося. Отже, позивач не ухилялася
та не могла ухилятися від виконання
рішення органу опіки та піклування, бо
його на час пред»явлення позову не
існувало, тому зустрічні вимоги не
можуть бути задоволені з цих підстав, а
також з огляду на те, що відповідач
ухиляється від виконання батьківських
обов»язків, тому має бути позбавлений
їх.

Проте, повністю з таким висновком
місцевого суду погодитися не можна,
виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення, місцевий суд
допустив невідповідність висновків
суду обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального
права.

Пред»являючи позов, ОСОБА_1 послалася
на ч. 1 п.2 ст.164 СК України, яка
передбачає, що мати, батько можуть бути
позбавлені судом батьківських прав,
якщо вона, він ухиляються від виконання
своїх обов»язків по вихованню дитини.

Згідно п.п.15, 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р.
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав»
позбавлення батьківських прав (тобто
прав на виховання дитини, захист її
інтересів, на відібрання дитини в інших
осіб, які незаконно її утримують, та
ін.), що надані батькам до досягнення
дитиною повноліття і грунтуються на
факту спорідненості з нею, є крайнім
заходом впливу на осіб, які не
виконують батьківських обов»язків, а
тому питання про його застосування
слід вирішувати лише після повного,
всібічного, об»єктивного з»ясування
обставин справи, зокрема ставлення
батьків до дітей. Ухилення батьків від
викнання своїх обов»язків має місце,
коли вона не піклуються про фізичний і
духовний розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкуються з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення; не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засовєнню нею загальновизнаних норм
моралі, не виявляють інтересу до її
внцтрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти. Зазначені
фактори, як кожен окремо, так і в
сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування ними своїми
обов»язками.

Отже, зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд при доведеності винної поведінки
батька може позбавити його
батьківських прав.

Як вбачається із матеріалів справи,
позивач, обгрунтовуючи свою вимогу про
позбавлення відповідача батьківських
прав з підстав ухилення його від
виконання своїх обов»язків по
вихованню дитини, вказала, що останній
після розірвання шлюбу з травня 2004 р. з
дочкою не спілкувався, її життям та
здоров»ям не цікавився, участі в
утриманні дитини не брав, станом на
01.12.2013 р. має заборгованість зі сплати
аліментів у розмірі 28 901,70 грн., проте у
березні 2013 р. він згадав про дитину і
спробував налагодити з нею відносини,
але вона почала гірше навчатися, на
уроках не зібрана, до занять не
готується, за час навчання дитини у ЗНЗ
№ 20 з 2010 р. по 2013 р. відповідач до школи
не з»являвся, навчальними досягненнями
та поведінкою доньки не цікавився,
зв»язків з класним керівником та
членами педагогічного колективу не
підтримував.

Місцевий суд, задовольняючи первісний
позов, виходив з того, що вказані
обставини є такими, що дають підставу,
як крайній захід впливу на
відповідача, який не виконує
батьківських обов»язків, позбавити
його цих прав.

Однак, ці обставини не можна вважати
такими, що дають підставу задоволенню
позову про позбавлення відповідача
батьківських прав, виходячи з
наступного.

Як встановила колегія судді і це
вбачається із матеріалів справи, сама
позивач визнає, що з березня 2013 р.
батько почав спілкуватися з дитиною,
тобто до подачі нею позову в кінці
грудня 2013 р. про позбавлення
батьківських прав. Факт спілкування
дитини з батьком підтверджуються і
показаннями батьків відповідача, які
підтвердили, що онука ОСОБА_6 приходить
до них додому, спілкується з ними та
батьком. Проте, із пояснень батьків
відповідача вбачається і те, що онука
втікає від матері, із листа дитини
(а.с.185) вбачається, що у матері з дитиною
склалися негарні стосунки. Як
вбачається із листа Ленінської
районної у м. Полтаві ради від 10.02.2014 р.
відповідач визнав факт, що станом на
07.02.2014 р. він недостатньо приділяв уваги
вихованню та утриманню доньки, що
свідчить про оцінку своїх дій
відповідачем в цьому питанню (а.с. 104).

Згідно висновку № 43 від 11.02.2014 р.
виконавчого комітету Київської
районної в м. Полтаві ради, органу опіки
та піклування, беручи до уваги рішення
комісії з питань прав дитини від 04.02.2014
р., вважає недоцільним позбавити
батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню
до малолітньої дочки ОСОБА_6 (а.с.101).

Не можна погодитися з посилання
місцевого суду на рішенням Київського
районного суду м. Полтави від 31.03.2006
року, за яким за позовом батька
відповідача його малолітня дочка була
визнана такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням та
знята з реєстрації за місцем
проживання відповідача, отже він не
захистив права своєї малолітньої
доньки та сприяв зняттю її з
реєстраційного обліку, що свідчить про
його байдуже ставлення до своєї дитини,
оскільки дійсно позов був
пред»явлений у лютому 2006 року батьком
відповідача, як співвласником 1/5
частини домоволодіння, до ОСОБА_1, в
якому були зареєстровані колишня
невістка ОСОБА_1 та його малолітня
онука ОСОБА_6. Вказаним судовим
рішенням встановлено, що ОСОБА_1 з
донькою ОСОБА_6 не проживає у
домоволодінні з березня 2001 р., особисті
речі та речі неповнолітньої дитини в
спірному житлі відсутні. ОСОБА_3, батько
ОСОБА_6, не був стороною у справі,
участі у даній справі не брав,
інтересів дочки не представляв, його
батько був позивачем та на свій розсуд
обрав спосіб захасту порушеного права,
як свівласника.

Також місцевий суд визнав виключною
обставиною наявність заборгованості
зі сплати аліментів, хоча при цьому
встановив, що відповідачем частково
погашалася задоргованість, але не у
повному розмірі. Часткове погашення
заборгованості у період з вересня 2008 р.
по квітень 2011 р. не може розцінюватися
як ухилення від сплати аліментів
взагалі. Позивач не надала доказів
того, що вживала заходи по погашенню
заборгованості, що зверталася з
позовами до відповідача, із заявами про
притягнення його до відповідальності.
У матеріалах справи відсутні докази
того, що відносно ОСОБА_3 порушувалася
кримінальна справа за несплату
аліментів.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що місцевим судом не добуто
доказів винної поведінки відповідача,
що дає підстави для позбавлення його
батьківських прав, що є крайнім
заходом, тому рішення місцевого суду в
частині задоволення первісного позову
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення.

З приводу відмови у задоволенні
зустрічного позову, колегія суддів,
приходить до аступних висновків.

Відповідач ОСОБА_3 у зустрічному позові
просив зобов»язати ОСОБА_1 не
перешкоджати йому брати участь у
вихованні та вільному спілкуванні з
донькою та визначити способи його
участі у вихованні доньки, з
посиланням на вимоги ст.158,159 СК України.

Згідно ч. 1 ст. 159 СК України якщо той із
батьків, з ким проживає дитина, чинить
перешкоди тому з батьків, хто проживає
окремо, у спілкуванні з дитиною та у її
вихованні, зокрема якщо він ухиляється
від виконання рішення органу опіки та
піклування, другий із батьків має право
звернутися до суду з позовом про
усунення цих перешкод.

Місцевий суд, відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову,
виходив з того, що відповідач не
звертався із заявою до органу опіки та
піклування, рішення органу опіки та
піклування не існувало, тому є
недоведеним, що позивач ухилялася
від його виконання.

За змістом ст. 159 ч. 1 СК України особа
повинна довести існування цих
перешкод, які чиняться іншим батьком.
Як вбачається із матеріалами справи,
відповідач ОСОБА_3 звернувся із заявами
до органу опіки та піклування лише у
січні 2014 р., тобто після подачі
первісного позову та до подачі ним
зустрічного позову. Доказів того, що
колишня дружина ОСОБА_1 чинить йому
перешкоди у спілкуванні з дитиною, крім
вказаних заяв, відповідач ОСОБА_3 не
надав.

З цих підстав, колегія суддів приходить
до висновку, що висновок місцевого суду
про відмову у задоволенні зустрічного
позову, є вірним і цій частині рішення
місцевого суду слід залишити без змін.

З урахуванням викладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що у
рішенні місцевого суду має місце
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неправильне
застосування норм матеріального
права, тому рішення суду підлягає
частковому скасуванню з ухваленням
нового рішення по суті первісних
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.
3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Полтави від 05 березня 2014 року в
частині позбавлення батьківських прав
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 відносно доньки
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 - скасувати та
ухвалити нове рішення по суті цих
позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_1 в
інтересах малолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_3
про позбавлення батьківських прав -
відмовити.

В іншій частині рішення
місцевого суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

С У Д
Д І :