Справа № 728/2539/13-ц Провадження №
22-ц/795/896/2014 Категорія -
цивільнаГоловуючий у I інстанції -
Лобода Н. В. Доповідач - Євстафіїв О. К.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЄвстафіїва
О.К.,суддів:Шарапової О.Л., Шитченко
Н.В.,при секретарі:Мартиновій А.В.,за
участю:позивача ОСОБА_5, представника
відповідача ФОП ОСОБА_6 - адвоката
ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові апеляційну
скаргу ОСОБА_5 на рішення Бахмацького
районного суду від 03 жовтня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_5 до фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення
заробітної плати, середнього заробітку
за затримку розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди, третя
особа - Бахмацький районний центр
зайнятості,

в с т а н о в и в:

У серпні 2013 р. ОСОБА_5 пред'явила позов
до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6, в
якому просила:

- змінити формулювання причини
звільнення її з роботи з посади
продавця продовольчих товарів з п. 2 ст.
41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України,

- стягти на її користь заборгованість
по оплаті праці, 6914 грн. 90 коп.
середнього заробітку за затримку
остаточного розрахунку і 8000 грн. 00 коп.
на відшкодування моральної шкоди.
Позовні вимоги обґрунтовуються
наступним. ОСОБА_5 не вчиняла ніяких
дій, що дають відповідачеві підстави
для розірвання з нею трудового
договору у зв'язку з втратою довіри.
Будь-яких повідомлень про розірвання
трудового договору від відповідача та
від центру зайнятості позивач не
отримувала. ОСОБА_5 по даний час з вини
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 не
виплачено зарплату за січень 2013 р. у
сумі 1151 грн. 90 коп., за лютий 2013 р. у сумі
1036 грн. 80 коп. і компенсацію за
невикористану відпустку в сумі 224 грн. 14
коп. Незаконним звільненням і
невиплатою зарплати відповідач завдав
позивачеві моральної шкоди у вигляді
душевних страждань, порушення
нормального ритму життя та
необхідності докладання додаткових
зусиль для його відновлення.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати дане рішення і задовольнити
її вимоги. Доводи апеляційної скарги є
ідентичними доводам позовної заяви.
Крім того, в апеляційній скарзі
зазначено, що є помилковими висновки
місцевого суду про пропуск ОСОБА_5
строку звернення до суду і про те, що
вимоги про стягнення заборгованості по
оплаті праці не підлягають задоволенню
у зв'язку з депонуванням її
відповідачем.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 12.11.2013 р. дану
апеляційну скаргу частково задоволено:
рішення суду І інстанції в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
про стягнення заборгованості по оплаті
праці, середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні й
відшкодування моральної шкоди
скасовано і з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 на користь
ОСОБА_5 стягнуто 2063 грн. 11 коп.
заборгованості по оплаті праці, 9558 грн.
33 коп. середнього заробітку за затримку
розрахунку при звільненні й 1000 грн. 00
коп. на відшкодування моральної шкоди,
з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на
користь держави стягнуто 516 грн. 15 коп.
судового збору; це ж рішення суду в
частині відмови у задоволенні вимог
про зміну формулювання причини
звільнення з роботи залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12.03.2014 р. вказане
рішення апеляційного суду скасовано в
частині задоволених позовних вимог
ОСОБА_5 про стягнення на її користь з
відповідача заборгованості по оплаті
праці, середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні,
моральної шкоди та в частині стягнення
з останньої на користь держави
судового збору і справу в цій частині
направлено на новий розгляд до
апеляційного суду.

У судовому засіданні ОСОБА_5 підтримала
апеляційну скаргу, а представник
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6
просив її відхилити за
безпідставністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
суд вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6
заборгованості по оплаті праці,
середнього заробітку за затримку
остаточного розрахунку і
відшкодування моральної шкоди, суд І
інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 без
поважних причин пропущено строк
звернення до суду з позовом про
стягнення середнього заробітку за
затримку остаточного розрахунку і
відшкодування моральної шкоди, та що
заборгованість позивачеві по
заробітній платі відповідачем
депоновано, у зв'язку з чим вона може
отримати її у будь-який час. З цими
висновками не погоджується
апеляційний суд.

Так, по справі встановлено наступне.

ОСОБА_5 працювала у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6 продавцем
магазину продовольчих товарів м.
Бахмач з 22.12.2008 р. і 26.02.2013 р. її звільнено
з роботи, що підтверджується копією
укладеного ними трудового договору,
який зареєстровано у Бахмацькому
районному центрі зайнятості (а.с. 42).

З позивачем у день звільнення з роботи
(26.02.2013 р.; у цей день вона працювала) з
вини відповідача не проведено
остаточного розрахунку, а саме остання
не виплатила позивачеві нараховані:
заборгованість по зарплаті за січень
2013 р. - у сумі 548 грн. 57 коп., зарплату за
лютий 2013 р. - у сумі 1036 грн. 80 коп. і
компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 225 грн. 11 коп., а всього
до видачі на руки (після відрахування
обов'язкових платежів і податків) 2063
грн. 11 коп. Цю заборгованість
відповідачем у день звільнення
позивача депоновано. Дані обставини
підтверджуються копією постанови
Бахмацького районного суду про
притягнення ОСОБА_6 до
відповідальності за ст. 41 ч. 1 КУАП, яка
набрала чинності як неоскаржена (а.с.
14-15; у справі Бахмацького районного
суду № 3/728/479 мається розписка про
отримання відповідачем копії цієї
постанови 28.05.2013 р.) та копіями книги
нарахування відповідачем позивачеві
зарплати за січень-лютий 2013 р. (а.с. 151-153)
і відомості про депонування
заборгованості по оплаті праці
позивачеві № 18 за лютий 2013 р. (а.с. 46).

Листом № 2 від 26.02.2013 р. фізична
особа-підприємець ОСОБА_6 повідомила
ОСОБА_5 про те, що наказом від 26.02.2013 р. її
звільнено з роботи, у зв'язку з чим
остання має негайно прибути для
проведення з нею повного розрахунку.
Цей лист відповідачем здано на пошту
для вручення позивачеві 04.03.2013 р., який
вона отримала 11.03.2013 р. Це
підтверджується копіями вказаного
листа і документів про здачу його на
пошту і отримання його позивачем (а.с.
43-45).

27.03.2013 р., 15.04.2013 р. і 14.05.2013 р. ОСОБА_5
направила фізичній особі-підприємцю за
місцем її проживання три
рекомендованих листа (копії цих листів
та чеків про їх прийняття відділенням
поштового зв'язку на а.с. 19-21). У цих
листах позивач повідомляє відповідача,
що 11.03.2013 р. нею отримано лист
відповідача № 2, але відповідач уникає
з нею зустрічей і не проводить
остаточний розрахунок, у зв'язку з чим
позивач просить надіслати усі належні
їй суми поштовим переказом.

У справі маються копії двох листів
відповідача позивачеві: від 22.03.2013 р. № 3
і від 03.05.2013 р. № 5, зміст яких є
аналогічним змістові листа № 2 від
26.02.2013 р.

Зі змісту допитаних судом І інстанції
свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 прямо
випливає, що відповідач уникала
проведення остаточного розрахунку з
позивачем.

Жоден з учасників судового розгляду не
заперечує, що ОСОБА_5 не отримала від
фізичної особи-підприємця ОСОБА_6
заборгованість по оплаті праці у
вищевказаній сумі по даний час.

Шляхом невиплати зарплати відповідач
завдала позивачеві моральної шкоди у
вигляді душевних страждань, порушення
нормального ритму життя та
необхідності докладання додаткових
зусиль для його відновлення.

З встановленого апеляційний суд робить
наступні висновки.

По справі належними й допустимими
доказами встановлено, що з вини
відповідача з 26.02.2013 р. по даний час з
позивачем не проведено остаточного
розрахунку - не виплачено
заборгованість по оплаті праці у
загальній сумі 2063 грн. 11 коп., чим
позивачеві також спричинено і моральну
шкоду.

При визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди апеляційний суд
враховує описані вище характер і
спосіб її завдання, а також тривалість
перетерплювання цієї шкоди ОСОБА_5
Виходячи з цього апеляційний суд
вважає за необхідне компенсувати
завдану позивачеві відповідачем
моральну шкоду в сумі 1500 грн. 00 коп.

Посилання суду І інстанції на пропуск
позивачем строку звернення до суду з
вимогами про стягнення з фізичної
особи-підприємця ОСОБА_6
заборгованості по оплаті праці,
середнього заробітку за затримку
остаточного розрахунку і
відшкодування моральної шкоди
суперечить ст. 233 КЗпП України і
роз'ясненню, викладеному в п. 25
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці».

Сам по собі факт депонування
відповідачем заборгованості по оплаті
праці позивачеві не є підставою для
відхилення позову в частині її
стягнення, т.я. по справі встановлено
факт ухилення відповідача від її
виплати позивачеві.

У зв'язку з затримкою остаточного
розрахунку відповідача з позивачем,
яка сталася з вини відповідача, з
останньої на користь позивача належить
стягти середній заробіток за затримку
розрахунку у такому розмірі:

- згідно з копією книги зарплати, у
грудні 2012 р. ОСОБА_5 відпрацьовано 5
робочих днів при нормі тривалості
робочого часу у цьому місяці 21 робочий
день, за які їй нараховано зарплату в
сумі 271 грн. 19 коп., у січні 2013 р. ОСОБА_5
відпрацьовано 21 робочий день при нормі
тривалості робочого часу у цьому
місяці 21 робочий день, за які їй
нараховано зарплату в сумі 1152 грн. 00
коп.,

- відповідно до пп. 2, 6 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабміну
України від 08.02.1995 р. № 100,
середньоденний заробіток позивача за 2
місяці до звільнення становить: (271 грн.
19 коп. + 1152 грн. 00 коп.): 26 (загальна
кількість відпрацьованих днів у
розрахунковому періоді) = 54 грн. 74 коп., а
середньомісячний її заробіток
становить: 54 грн. 74 коп. х 21
(середньомісячна кількість робочих
днів у розрахунковому періоді) = 1149 грн.
54 коп.,

- середній заробіток позивача за період
затримки розрахунку при звільненні з
27.02.2013 р. по 28 лютого 2013 р. (вказана у
позовній заяві дата) становить: за
27-28.02.2013 р.: 54 грн. 74 коп. х 2 (кількість
робочих днів у періоді) = 109 грн. 48 коп.,
за період з 01.03.2013 р. по 31.07.2013 р.: 1149 грн. 54
коп. х 5 міс. = 5747 грн. 70 коп., за період з 01
по 28 серпня 2013 р.: 54 грн. 74 коп. х 20
(кількість робочих днів у періоді) = 1094
грн. 80 коп., а всього 109 грн. 48 коп. + 5747
грн. 70 коп. + 1094 грн. 80 коп. = 6951 грн. 98 коп.,
але у межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 11, ч.
1 ст. 303 ЦПК України) до стягнення
належить 6914 грн. 90 коп.

Заперечення відповідача та її
представника проти позову і
апеляційної скарги апеляційний суд
відкидає, виходячи з такого:

- щодо дотримання ОСОБА_5 строку
звернення до суду вже зазначено вище,

- твердження про відсутність вини
відповідача у затримці остаточного
розрахунку з позивачем спростовується
даними постанови про притягнення
відповідача до відповідальності за ст.
41 ч. 1 КУАП, які в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК
України для вирішення цієї справи
мають преюдиціальне значення, змістом
листування позивача й відповідача, а
також змістом показань свідків ОСОБА_8
й ОСОБА_9,

- за встановлених та описаних вище
обставин справи сам по собі факт
депонування відповідачем
заборгованості по оплаті праці
позивачеві не свідчить про відсутність
вини відповідача у затримці
остаточного розрахунку з позивачем,

- твердження позивача про завдання їй
відповідачем моральної шкоди
внаслідок невиплати зарплати у
вказаний у позовній заяві спосіб
підтверджено копіями документів на а.с.
62-64 і останньою не спростовано.

З наведених підстав є хибними також і
висновки суду І інстанції.

Отож оскаржуване рішення в частині
відмови у задоволенні вимог про
стягнення заборгованості по оплаті
праці, середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди
підлягає скасуванню з постановленням
рішення про їх часткове задоволення.

В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України з
відповідача до бюджету належить стягти
судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. -
пропорційно до задоволеної частини
вимог і за ставками, встановленими п/п
п/п 1, 2, 8 п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України
«Про судовий збір».

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.
307, 309 ч. 1 п. 4, 314, 316 ЦПК України, ст.ст.
115-117, 233, 237-1 КЗпП України, суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити
частково, рішення Бахмацького
районного суду від 03 жовтня 2013 року в
частині відмови у задоволенні вимог
про стягнення заборгованості по оплаті
праці, середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні,
відшкодування моральної шкоди
скасувати і частково задовольнити дані
вимоги.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 2063 (дві тисячі
шістдесят три грн.) 11 коп.
заборгованості по оплаті праці, 6914
(шість тисяч дев'ятсот чотирнадцять)
грн. 90 коп. середнього заробітку за
затримку розрахунку при звільненні, 1500
(одну тисячу п'ятсот) грн. 00 коп. на
відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з фізичної особи-підприємця
ОСОБА_6 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.
судового збору до державного бюджету м.
Чернігова.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але воно
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:Судді: