Справа №521/3218/13-ц
Провадження №2/521/1113/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року

місто Одеса

Малиновський районний суд місто Одеси
у складі:

головуючого судді -
Плавича І.В.,

при секретарі -
Мазинській І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності, за
самостійним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права власності, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - ОСОБА_4, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні вказаного складу суду
знаходиться на розгляді цивільна
справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності, за
самостійним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права власності, третя
особа, яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - ОСОБА_4.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги сторона
первісного позивача ОСОБА_2 вказувала,
що на підставі відповідних
правовстановлюючих документів
власником 5/20 ідеальну частку будинку
за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер, після
чого відкрилась спадщина у вигляді
вказаного майна. Як пояснювала позивач
ОСОБА_2, вона є єдиним спадкоємцем за
заповітом померлого.

ОСОБА_2 пояснювала, що реалізуючи
власні цивільні права та законні
інтереси, з метою належного оформлення
спадкових прав, вона звертались до
компетентної нотаріальної контори із
заявою про прийняття спадщини, але
питання спадкування даного ідеальної
частки садиби залишилось невирішеним.
У зв'язку з цим ОСОБА_2 звернулась до
суду, в якому, уточнивши заявлені
вимоги, остаточно просила суд визнати
за нею право власності на 5/20 ідеальну
частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за заповітом після
померлого ОСОБА_5

Із самостійним позовом до суду
звернулась ОСОБА_3, в обґрунтування
якого свідчила, що спірне майно було
набуте у власність ОСОБА_5 в період
шлюбу, у зв'язку з чим 5/20 ідеальна
частка будинку за адресою: АДРЕСА_1 є
спільною сумісною власністю
колишнього подружжя. У зв'язку з цим
ОСОБА_3, уточнивши заявлені вимоги,
остаточно просила суд визнати за нею
право власності на 1/2 від спірного
майна в порядку поділу спільного майна
подружжя.

Згідно ухвали Малиновського районного
суду міста Одеси від 07 листопада 2013
року, відповідні вимоги були об'єднані
в одне провадження для спільного
розгляду в рамках цивільної справи
№521/3218/13-ц.

Представник ОСОБА_6 у судове засіданні
з'явилась, заявлені вимоги підтримала,
проти задоволення вимог ОСОБА_3
заперечувала.

Представник ОСОБА_3 у судове засіданні
з'явився, заявлені вимоги підтримав,
проти задоволення вимог ОСОБА_6
заперечував.

Третя особа ОСОБА_7 у судове засідання
не з'явився, але надав суду заяву про
підтримання позову ОСОБА_3,
заперечення проти позову ОСОБА_8 та
розгляд справи за його відсутності.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явився, повідомлявся судом про
розгляд даної цивільної справи,
причини неявки суду не відомі.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх
сукупності, прийнявши до уваги
обставини спору та пояснення сторін,
дослідивши представлені суду та
забезпечені письмові докази, надавши
правовідносинам, що виникли між
сторонами належну правову оцінку, суд
прийшов до висновку про задоволення
позову ОСОБА_6 та відмову в задоволенні
вимог ОСОБА_3 - з наступних підстав.

Під час розгляду справи й на підставі
наявних в останній доказів судом
встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 16 січня 1986 року,
посвідченого старшим державним
нотаріусом П'ятої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_9,
реєстровий №3-С-66, 5/20 ідеальна частка
будинку за адресою: АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_5

ОСОБА_5 зробив заповідальне
розпорядження щодо належного йому
майна на випадок смерті, склавши 22
червня 2001 року заповіт на користь
ОСОБА_2, що був посвідчений державним
нотаріусом П'ятої одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_1,
зареєстрований в реєстрі за №3-1944.

На момент смерті ОСОБА_5 перебував у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, про що
свідчить свідоцтво про укладення шлюбу
серії НОМЕР_1, виданим Іллічівським
відділом ЗАГС міста Одеси від 16 липня
1988 року, актовий запис №490 від 16 липня
1988 року.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є
перехід прав та обов'язків (спадщини)
від фізичної особи, яка померла
(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК
України, спадкування здійснюється за
заповітом або за законом. Як наводить
ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини
входять усі права та обов'язки, що
належали спадкодавцеві на момент
відкриття спадщини і не припинилися
внаслідок його смерті. З огляду на ст.
1223 ч.1 ЦК України, право на спадкування
мають особи, визначені у заповіті.

Згідно ст. 1228 ч.ч.1,2 ЦК України, вкладник
має право розпорядитися правом на
вклад у банку (фінансовій установі) на
випадок своєї смерті, склавши заповіт
або зробивши відповідне розпорядження
банку (фінансовій установі). Право на
вклад входить до складу спадщини
незалежно від способу розпорядження
ним.

При цьому в силу ст. 1258 ЦК Україна,
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Як регламентує ст. 1261 ЦК України, у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки.

З викладеного випливає, що ОСОБА_2 є
спадкоємцем за заповітом померлого
ОСОБА_5, а ОСОБА_4, ОСОБА_7 - спадкоємцями
померлого ОСОБА_5 за законом першої
черги.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_3 не
є спадкоємцем ОСОБА_5, але перебувала з
ним у шлюбі до ОСОБА_2 та є матір'ю
ОСОБА_7

Відповідно до ст. 1268 ч.ч.1,3,5 ЦК України,
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. При цьому, спадкоємець,
який постійно проживав разом із
спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він
не заявив про відмову від неї. Разом з
тим, незалежно від часу прийняття
спадщини вона належить спадкоємцеві з
часу відкриття спадщини.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась
спадщина до належного йому майна у
вигляді 5/20 ідеальної частки садиби.
Приймаючи до уваги матеріали справи,
зокрема документи, що складають
спадкову справу до майна померлого
ОСОБА_5, факт прийняття ОСОБА_2 спадщини
після померлого ОСОБА_5 визнаються
доведеними суду.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, укладений 27
жовтня 1973 року, був розірваний на
підставі рішення Іллічівського
районного суду міста Одеси від 20 червня
1985 року. При цьому реєстрація
розірвання шлюбу була здійснена лише 23
грудня 1987 року.

Як зазначалось, договір
купівлі-продажу, на підставі якого
померлий ОСОБА_5 став власником
спірного майна був укладений 16 січня 1986
року.

В силу ст. 44 КпШС УРСР (в редакції від 20
червня 1969 року), шлюб вважається
припиненим з моменту реєстрації
розлучення в органах запису актів
громадянського стану.

Як передбачала ст. 22 ч.ч.1,2 КпШС УРСР (в
редакції від 20 червня 1969 року), майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Згідно ст. 23 КпШС УРСР (в редакції від 20
червня 1969 року), майном, нажитим за час
шлюбу, подружжя розпоряджається за
спільною згодою. При укладенні угод
одним з подружжя вважається, що він діє
за згодою другого з подружжя. Для
укладення угод по відчуженню спільного
майна подружжя, що потребують
обов'язкового нотаріального
засвідчення, згода другого з подружжя
повинна бути висловлена у письмовій
формі.

Як встановлювала ст. 29 КпШС УРСР (в
редакції від 20 червня 1969 року), якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності.

У зв'язку з викладеним суд з'ясував, що
за життя спадкодавця ані ОСОБА_5, ані
ОСОБА_3 не ініціювалось вирішення
питання щодо визнання спірного майна
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та його поділу.
Відповідна вимога заявлена ОСОБА_3 лише
в квітні 2013 року, тобто майже через 26
років після реєстрації розірвання
шлюбу з померлим.

До того ж при розгляді справи суд
встановив, що фактичні шлюбні
відносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_3
припинені до розірвання шлюбу в
судовому порядку 20 червня 1985 року. В
матеріалах справи присутній особистий
лист ОСОБА_5 до ОСОБА_2 від 11 травня 1985
року, в якому ОСОБА_5 свідчить, що більше
року з дружиною спільно не живе.

Виходячи з викладено та з огляду на те,
що ОСОБА_5 на теперішній час немає серед
живих, суд не вбачає обґрунтованим
виключення 1/2 частки зі спадкового
майна та відмовляє ОСОБА_3 в
задоволенні відповідної вимоги.

Згідно ст. 328 ч.ч.1,2 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. При цьому, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

З урахуванням позовних вимог, що
розглядаються в рамках даної цивільної
справи, ввесь обсяг наведених обставин
свідчить про обґрунтованість визнання
за ОСОБА_2 права власності на 5/20
ідеальну частку спірної садиби.

Згідно ст. 182 ч.ч.1,2 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обмеження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість і правочинів щодо
нерухомості є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

За викладених обставин, задовольняючи
даний позов, суд вбачає доцільним
довести до відома заінтересованих
осіб, що рішення суду в частині
визнання права власності на нерухоме
майно, яке у встановленому
процесуальним законом порядку набрало
законної сили, підлягає обов'язковій
державній реєстрації та є підставою
для внесення таких відомостей до
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно згідно положень Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обмежень».

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212,
213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 5/20
ідеальну частку будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про визнання права власності -
відмовити.

Рішення суду в частині визнання права
власності підлягає державній
реєстрації.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий: