Справа № 347/274/14-ц
Провадження № 22-ц/779/973/2014
Головуючий у 1 інстанції Гордій В.І. В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Ясеновенко Л.В.,

секретаря
Вилки І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та
інтересах малолітньої дитини ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та
піклування Косівської районної
державної адміністрації про визнання
права користування житловим будинком
та зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні житлом за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського
районного суду від 14 березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Косівського районного суду
від 14 березня 2014 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_2, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
малолітньої дитини ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: орган опіки та піклування
Косівської районної державної
адміністрації про визнання права
користування житловим будинком та
зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні житлом.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
посилається на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
неповне з'ясування судом обставин
справи, які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
та неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
У зв'язку з цим, просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити повністю та стягнути з
відповідача судові витрати.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує тим, що
після одруження з сином відповідача -
ОСОБА_5, вона з 18.07.1987 року, як його
дружина, перейшла проживати до нього в
житловий будинок по АДРЕСА_1, в якому
постійно проживала аж до ІНФОРМАЦІЯ_1,
тобто до народження дитини. Саме як
член сім'ї відповідача вона впродовж
багатьох років проживала в її будинку
та вела спільне господарство. Зокрема,
дані обставини підтверджуються
довідкою Пістинської сільської ради
від 23.12.2013 року за №46 та актом сільської
ради від 10.01.2014 року за №30, з яких
слідує, що позивач фактично проживала у
господарстві ОСОБА_4, а після
народження дитини перейшла проживати
до своєї матері ОСОБА_6 Також, з довідок
Пістинської сільської ради вбачається,
що позивач має на утриманні
неповнолітню дитину ОСОБА_3 і при цьому
не має у власності житлового
приміщення. Одночасно, у спірному
житловому будинку зареєстровані і
проживають її діти ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
онучка ОСОБА_9 ОСОБА_4 в ході розгляду
справи дала пояснення про те, що після
народження дитини вона не впустила і не
впустить проживати позивача у свій
житловий будинок. Факт проживання у
спірному будинку до народження дитини
був підтверджений також показами
свідків ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_11 та
ОСОБА_12

Суд першої інстанції не врахував, що за
власні кошти позивача у 2005 році було
виготовлено технічну документацію і
проведено газифікацію спірного
житлового будинку та по сьогоднішній
день саме нею здійснюється оплата за
спожитий газ у цьому господарстві.

При цьому, сама по собі наявність чи
відсутність прописки не може бути
підставою як для визнання права
користування житловим приміщенням за
особою, яка вселилася, так і для відмови
у цьому, а тому неправомірним є
посилання суду на відсутність у
позивача реєстрації у спірному
будинку, що не дає їй права на
користування житлом.

Таким чином, відповідачем порушуються
не тільки її права але і права її
малолітньої дитини, що суперечить
вимогам ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК
України та ст.18 ЗУ "Про охорону
дитинства".

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта, заперечення відповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам щодо законності та
обґрунтованості.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із
того, що позивач проживала в будинку
відповідача без згоди власників даного
будинку, а тому вона не була
зареєстрована за вказаною адресою і не
набула права користування житловим
будинком, оскільки вона не була членом
сім'ї ОСОБА_4, вони не вели спільного
господарства, не мали спільного
бюджету.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 18.07.1987 року одружилася з ОСОБА_5
та перейшла проживати до його батьків
по АДРЕСА_1. ОСОБА_5 помер у 2005 році,
однак за згодою з власником будинку
ОСОБА_13 позивач продовжувала деякий
час проживати за вказаною адресою.

Згідно свідоцтва на право
особистої власності на жилий будинок
від 16.08.1989 року, спірний будинок належав
ОСОБА_13 (чоловік відповідача) на
підставі рішення виконавчого комітету
Косівської районної ради №61 від 12.04.1989
року.

ОСОБА_13 помер ІНФОРМАЦІЯ_2, а
житловий будинок з господарськими
будівлями і спорудами, що знаходяться
по АДРЕСА_1, згідно заповіту
посвідченого Пістинською сільською
радою 14.04.2008 року, успадкувала його
дружина ОСОБА_4, яка згідно витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності з 06.09.2013 року являється
власником спірного житлового будинку,
з якою позивач не погоджувала
можливість продовження проживання у
цьому будинковолодінні.

Таким чином, єдиним власником
житлового будинку по АДРЕСА_1 являється
ОСОБА_4 Згідно довідки Пістинської
сільської ради №2216 від 30.12.2013 року,
разом з ОСОБА_4 проживають
ОСОБА_7,ОСОБА_8 (внуки власника) та
ОСОБА_9 (правнучка власника).

В той же час, ОСОБА_2 з 01.02.1988 року
зареєстрована по АДРЕСА_2 і ніколи у
спірному будинку зареєстрована не
була.

Право власності має абсолютний
характер, зміст якого складає
правоможність власника володіти,
користуватися та розпоряджуватися
належним йому майном.

Згідно із ч.1 ст.319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

На підставі ч.1 ст.321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни,
які мають у приватній власності
будинок (частину будинку), квартиру,
користуються ним (нею) для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд:
продавати, дарувати, заповідати,
здавати в оренду, обмінювати,
закладати, укладати інші не заборонені
законом угоди.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Відповідно до частини 2
цієї статті, за згодою власника
будинку (квартири) член його сім'ї
вправі вселяти в займане ним жиле
приміщення інших членів сім'ї. На
вселення до батьків їх неповнолітніх
дітей згоди власника не потрібно.
Згідно частин 3, 4 цієї статті, члени
сім'ї власника будинку (квартири)
зобов'язані дбайливо ставитися до
жилого будинку (квартири). Повнолітні
члени сім'ї власника зобов'язані брати
участь у витратах по утриманню будинку
(квартири) і прибудинкової території та
проведенню ремонту. Спори між
власником та членами його сім'ї про
розмір участі в витратах вирішуються в
судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку
(квартири) належать особи, зазначені в
частині другій статті 64 цього Кодексу.
Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. У разі
відсутності угоди між власником
будинку (квартири) і колишнім членом
його сім'ї про безоплатне користування
жилим приміщенням до цих відносин
застосовуються правила, встановлені

статтею 162 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_2 зазначає, що вона,
як член сім'ї її чоловіка, має право і
після його смерті користуватися тими ж
правами у спірному будинку.

Однак, як встановила колегія
суддів, сторони не проживали однією
сім'єю і не вели спільного
господарства.

Згідно ст.64 ЖК України, до членів сім'ї
наймача належать дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім'ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач

та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з
урахуванням ч.1 ст.405 Цивільного кодексу
України, члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням в
обсязі, визначеному відповідно до
угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм
свідчить про те, що право члена сім'ї
власника будинку (квартири)
користуватися цим житлом існує лише за
наявності у власника права приватної
власності на це майно.

Виникнення права членів сім'ї власника
будинку на користування цим будинком
та обсяг цих прав залежить від
виникнення у власника будинку права
власності на цей будинок, а відтак -
припинення права власності особи на
будинок припиняє право членів її сім'ї
на користування цим будинком.

Отже, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2
не являється членом сім'ї відповідача,
оскільки вона була дружиною її сина,
який помер ще в 2005 році. На той час
будинок належав ОСОБА_13 (чоловік
відповідача), який не заперечував проти
проживання ОСОБА_2 Починаючи з 06.09.2013
року (реєстрація нерухомого майна) саме
ОСОБА_4 наділена правом власності та
може дозволяти або відмовляти іншим
особам проживати в будинку, що належить
їй на праві власності.

У зв'язку з відсутністю
договірних відносин з власником
будинку та смертю її чоловіка, позивач
втратила право користування цим
будинком, оскільки її права похідні від
прав померлого чоловіка, членом сім'ї
якого вона була.

Власник будинку може вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння, оскільки
принцип непорушності права приватної
власності означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його права.

На думку колегії суддів також не
вбачається інших правових підстав для
проживання позивача та її
неповнолітньої доньки у спірному
будинку. Те що у спірному будинку
продовжують проживати діти позивача не
має значення для правильного вирішення
справи, оскільки вони являються
повнолітніми і відповідач дозволила їм
там проживати. Крім того, як пояснив
ОСОБА_8 його мати ОСОБА_2 тривалий час з
ними не проживала, а його вихованням
займалась ОСОБА_4

Доводи апелянта про те, що за її
власні кошти у 2005 році було виготовлено
технічну документацію і проведено
газифікацію спірного житлового
будинку не мають значення для
правильного вирішення справи, оскільки
не стосуються предмету спору, а доказів
постійної оплати комунальних послуг за
спожитий газ нею надано не було. При
цьому, сама по собі оплата за спожитий
газ не підтверджує сімейні стосунки
між сторонами.

Колегія суддів також звертає
увагу, що згідно наданих доказів,
ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 на
даний час проживають по АДРЕСА_2 у
матері позивача, тобто за місцем її
реєстрації, а тому не позбавлені житла.

Враховуючи вищенаведене, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов законного та обґрунтованого
висновку, відмовляючи у задоволенні
позову ОСОБА_2, яка діє в своїх
інтересах та інтересах малолітньої
дитини ОСОБА_3 про визнання права
користування житловим будинком та
зобов'язання не чинити перешкод у
користуванні житлом.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції обставини справи з'ясовано
всесторонньо і повно та ухвалено
рішення з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
обґрунтованості якого доводи
апеляційної скарги не спростовують.

Керуючись ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Косівського районного суду від
14 березня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Л.В. Ясеновенко