Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2014 року
м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого
Рогу Дніпропетровської області в
складі:

Головуючого судді ; Водоп’янова С.М.

при секретарі ; Василенко С.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Кривому Розі за
участю представника відповідача
Публічного акціонерного товариства
«Євраз Суха Балка» - Безверхої Ірини
Іванівни, цивільну справу за позовом;

ОСОБА_7 до Публічного акціонерного
товариства «Євраз Суха Балка» про
стягнення недоплаченої заробітної
плати за час відпусток,-

В С Т А
Н О В И В :

В листопаді 2012 року, позивач звернувся
до Жовтневого районного суду міста
Кривого Рогу з позовом до Публічного
акціонерного товариства "Євраз Суха
Балка" про стягнення недоплаченої
заробітної плати за час відпусток з 01
січня 1995 року по 11 січня 2007 року.
Представник позивача уточнював
позовні вимоги, в остаточній редакції
від 17 березня 2014 року представник
позивача ОСОБА_8 просила стягнути з
відповідача на користь позивача
недоплачену заробітну плату за час
відпусток за період з 01 січня 1995 року по
11 січня 2007 рік в розмірі 531709 гривень 41
копійок.

На підтвердження заявлених вимог
позивач у своїй позовній заяві
зазначив, що з 29.08.1983 року по 11.01.2007 року
він - ОСОБА_7 працював машиністом
бурового устаткування 5 розряду з
повним робочим днем в підземних умовах
на Публічному акціонерному товаристві
«ЄВРАЗ СУХА БАЛКА», яке раніше мало
назви: «Рудоуправление им. XX
Партсьезда», Відкрите акціонерне
товариство «Суха Балка».

За час роботи у відповідача наказами
відповідача неодноразово
підвищувались тарифні ставки і
посадові оклади всім працівникам
підприємства, що підтверджуються
наказами по підприємству № 191 від
28.02.1995р., №462 від 28.06.1996р., №522 від 24.07.1997р.,
№312 від 25.04.2000р., № 1252 від 19.12.2001р., №637
від 29.07.2003р., №717 від 20.08.2003р., №391 від
21.04.2004р., №952 від 15.09.2004р., №83 від 24.01.2005р.,
№331 від 21.03.2005р., №92 від 31.01.2006р., №367 від
05.04.2006р., №1117 від 02.10.2006р., №23 від 05.01.2007р.,
№624 від 08.05.2007р., №1432 від 10.10.2007р., №103 від
22.01.2008р., №614 від 18.04.2008р., а також
Спільною постановою адміністрації і
профкомів відповідача від 29.12.1995р.

За період з 01.01.1995 року по 11.01.2007 року
йому неправильно виплачувалась
заробітна плата за час його відпусток,
а саме: без коригування заробітної
плати, включаючи премії та інші
виплати, що враховуються при
обчисленні середньої заробітної плати,
у випадках підвищення тарифних ставок
і посадових окладів у відповідних
розрахункових періодах за проміжок
часу до підвищення на коефіцієнт
підвищення, що призвело до недоплати
позивачу за весь період його роботи у
відповідача заробітної плати за час
відпусток.

16.02.2012 року ОСОБА_7 звернувся до
відповідача з заявою про проведення
перевірки правильності нарахування та
виплати середньої заробітної плати за
період його роботи у відповідача,
включаючи час основних та додаткових
щорічних відпусток та за результатами
проведеної перевірки здійснити
виплату донарахованої відкоригованої
заробітної плати, як у розрахунковому
періоді, так і в періоді, протягом якого
за ним зберігався середній заробіток. У
результаті здійсненої перевірки
позивачу було донараховано 3 134,49 грн.

Суму у розмірі 3 134,49 грн. 15.03.2012року
позивачу перераховано на його
банківську картку у ПАТ «Приватбанк».

12.07.2012року ОСОБА_7 звернувся до
відповідача із заявою, у якій зазначив,
що відповідач лише частково здійснив
виплату донарахованої заробітної
плати всупереч ПКМ №100 від 08.02.1995року та
просив у повному обсязі здійснити
виплату донарахованої відкоригованої
заробітної плати за період з 01.01.1995 року
по 11.01.2007 року.

У відповіді 31.07.2012 року відповідач
зазначив, що підстав для задоволення
заяви позивача від 12.07.2012 року не має.

Тому втретє ОСОБА_7 звернувся з заявою
до відповідача 31.07.2012 року, у якій
просив у повному обсязі здійснити йому
виплату: 1) донарахованої
відкоригованої заробітної плати, як у
розрахунковому періоді, так і в період
протягом якого за ним зберігався
середній заробіток за весь час його
роботи у період з 1995 року по 11.01.2007 року
на ПАТ «ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» відповідно до
Постанови Кабінету Міністрів №100

«Порядку обчислення середньої
заробітної плати» від 08.02.1995року, 2)
середнього заробітку за частину часу
затримки виплати недоплаченої
заробітної плати з дня звільнення - з
11.01.2007 року по день подання цієї заяви
відповідно до ст.ст. 116, 117 КЗпП України,
3) компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати відповідно до
індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги за період з
1995 року по 11.01.2007 року відповідно до ст.
34 Закону України «Про оплату праці».

У відповіді відповідача від 29.08.2012року
на заяву позивача від 31.07.2012року
відповідач зазначив, що підстав для
задоволення заяви немає.

Тому позивач просить суд стягнути з ПАТ
«ЄВРАЗ СУХА БАЛКА» на користь ОСОБА_7
недоплачену заробітну плату за час
його відпусток за період з 01.01.1995року по
11.01.2007 року у розмірі 1900 гривень 98
копійок, компенсацію втрати частини
заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати
відповідно до індексу зростання цін на
споживчі товари і тарифів на послуги за
період з 01.01.2000 року по 17.03.2014 року у
розмірі 7 000 гривень 98 копійок та
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільнені за період з
12.01.2007 року по 17.03.2014 року у сумі 522807
гривень 48 копійок без утримання
податків та обов'язкових платежів.

Представник позивача ОСОБА_8 та позивач
ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилися
заздалегідь надавши суду заяву про
розгляд справи за їх відсутності,
позовні вимоги підтримали повністю.

Представник відповідача ПАТ «Євраз
Суха Балка» Безверха І.І. позовні
вимоги не визнала в повному обсязі,
просила відмовити в задоволенні
позову.

Безверха І.І. пояснила, що при
звільненні позивачеві були виплачені
всі належні з підприємства суми, які
існували на момент звільнення. На час
звільнення спору про розміри належних
працівникові сум не було.

Заперечувала проти застосування
позивачем при розрахунку
заборгованості коефіцієнту 1,2 оскільки
підвищення згідно Наказу № 83 від 01
січня 2005 року відбулося не у випадках,
передбачених законом чи колективним
договором. Крім того, представник
відповідача наполягала на
застосуванні при визначенні
розрахунку Спільної постанови № 3 від 06
лютого 2012 року, якою визначено формулу
зменшення суми заборгованості при
застосуванні коефіцієнтів підвищення,
сума недоплати з урахуванням Спільної
постанови № 3 від 06 лютого 2012 року з
урахуванням строку позовної давності.

Суд вивчивши матеріали справи,
заслухавши представника відповідача в
справі та дослідивши письмові докази
долучені до справи, вважає, що у
задоволенні позовних вимог слід
відмовити у повному обсязі з наступних
підстав:

Позивач, реалізуючи своє суб'єктивне
право, звернувся до Відповідача з
заявою вх. № 1884 від 16.02.2012 р., про виплату
недоплаченої заробітної плати за час
відпусток.

Так, ПАТ «Євраз Суха Балка» з
врахуванням дії спільної постанови
генерального директора та
профспілкових комітетів №3 від 06.02.2012
року, та на підставі поданої Позивачем
заяви від 16.02.2012 року нарахувало йому
грошову суму у розмірі 3687,63 грн. та
15.03.2012 року виплатило після утримання
податків, суму у розмірі 3134,49 грн., що
підтверджується видатковим касовим
ордером від 15.03.2012 року.

Таким чином, Позивач отримав грошову
суму, при цьому вказавши, що претензій
відносно порушення порядку, затримки
строків виплати заробітної плати за
час відпусток, а також затримки
розрахунку при звільнені не має, що
підтверджується розпискою від 15.03.2012
року.

Представник позивача, подавши заяву
щодо уточнення позовних вимог від
19.03.2013 року, фактично йде в розріз з
волею самого позивача, який вже
погодився з сумою недоплати та заявив
про відсутність претензій щодо інших
позовних вимог.

Також суд відзначив, що Позивачем
подану ним заяву вх. № 1884 від 16.02.2012 року
та розписку від 15.03.2012 року не визнано
недійсними, як угоди між ПАТ «Євраз
Суха Балка» та ним особисто.

Суд вважає, вимоги про стягнення
компенсації втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати в даних правовідносинах не
може застосовуватися взагалі, виходячи
з наступного.

Питання компенсації втрати частини
заробітної плати у зв'язку з порушенням
строків її виплати відповідно до
індексу цін на споживчі товари і
тарифів на послуги врегульовано ст. 34
ЗУ «Про оплату праці», законом від 19
жовтня 2000 р. N 2050-Ш "Про компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати" та Постановою КМУ від 21 лютого
2001 р. N 159 «Про затвердження Порядку
проведення компенсації громадянам
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати»(за період з 01.01.2001р.)

Згідно з п. 1, 2 Положення № 1427, дія цього
Положення поширюється на підприємства,
установи та організації усіх форм
власності і господарювання і
застосовується в усіх випадках
порушення встановлених термінів
виплати заробітної плати, у тому числі
з вини власника або уповноваженого ним
органу (особи). Компенсація працівникам
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати (далі - компенсація)
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
заробітної плати, нарахованої
працівникові за період роботи,
починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс
цін на споживчі товари і тарифів на
послуги (далі - споживчі ціни) за цей
період зріс більш як на один відсоток.

Згідно з п. 4 Положення №1427, - сума
компенсації обчислюється як добуток
нарахованого, але невиплаченого
грошового доходу за відповідний місяць
(після утримання податків і
обов'язкових платежів) і приросту
індексу споживчих цін (індексу
інфляції) у відсотках для визначення
суми компенсації, поділений на 100.

Згідно з Постановою КМУ від 21 лютого 2001
р. N 159 «Про затвердження Порядку
проведення компенсації громадянам
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати», дія цього Порядку
поширюється на підприємства, установи
та організації всіх форм власності і
господарювання та застосовується у
всіх випадках порушення встановлених
термінів виплати грошових доходів, у
тому числі з вини власника або
уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати (далі - компенсація)
проводиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
грошових доходів, нарахованих
громадянам за період, починаючи з 1
січня 2001 року.

Компенсації підлягають грошові доходи
разом із сумою індексації, які
одержують громадяни в гривнях на
території України і не мають разового
характеру, в тому числі і заробітна
плата (грошове забезпечення).

Сума компенсації обчислюється як
добуток нарахованого, але
невиплаченого грошового доходу за
відповідний місяць (після утримання
податків і обов'язкових платежів) і
приросту індексу споживчих цін
(індексу інфляції) у відсотках для
визначення суми компенсації, поділений
на 100.

За таких обставин, для застосування
Закону України від 19 жовтня 2000 р. N 2050-Ш
"Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати", та Постанови КМУ
від 20 грудня 1997 р. N 1427 та Постанови КМУ
№159 від 21.02.2001р. є дотримання таких умов:

1) нарахування але невиплата
громадянину належних йому доходів
(заробітної плати);

2) порушення встановлених строків
їх виплати;

3) затримка виплати нарахованих
доходів один і більше календарних
місяців;

4) зростання цін на споживчі товари і
тарифи на послуги;

5) доходи не повинні носити разового
характеру.

В даному випадку порушення строків
виплати заробітної плати не було.
Ів:;5ітна плата Позивачеві за час
відпусток виплачувалася у строки
передбачені законодавством та
колективним договором, що не
оспорюється Позивачем, Існує лише факт
того, що підприємством було порушено
порядок визначення середнього
заробітку передбачений п. 10 ПКМУ №100,
для оплати часу відпусток, а не
порушено строки виплати нарахованої
заробітної плати. Спірні суми
заробітної плати за час відпусток
Позивачеві не були нараховані взагалі,
тобто наступна умова виплати
компенсації «нарахування але
невиплата громадянину належних йому
доходів (заробітної плати)» також не
виконується.

Оскільки, Позивачем заявлено вимогу
нарахування компенсації щодо
оспорюваної суми заробітної плати за
час відпусток, а не нарахованої, то вона
задоволенню не підлягає.

Вказаної позиції, також дотримується і
Верховний Суд України в Ухвалі від
11.01.2006 року копія додається, Вищий
адміністративний суд України в ухвалі
від 19.12.2012 року по справі К-10262/10 копія
додається.

На користь вказаного свідчать, також,
положення частини 4 ст. 60 ЦПК України, за
якою доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях. В даному випадку
грошові доходи, які є предметом спору,
не були нараховані взагалі, а
припущенням є те, що вони мали б бути
нараховані при надані кожної
відпустки.

Щодо обґрунтованості визначення
середньоденного заробітку та
стягненню середнього заробітку за
частину часу затримки розрахунку при
звільненні за період з 12.01.2007 року по
03.04.2014 року у сумі 526 887,36 грн., у
відповідності до ст.ст. 116,117 КЗпП
України.

Порядок визначення середньоденного
заробітку регулюється п.8 розділу 4 , та
абз. 2 пункту 4 розділу 3 «Порядку
обчислення середньої заробітної
плати» затвердженого 8 лютого 1995 року
ПКМУ №100.

Згідно з п. 8 ПКМУ №100 нарахування
виплат, що обчислюються із середньої
заробітної плати за останні два місяці
роботи, провадяться шляхом множення
середньоденного (годинного) заробітку
на число робочих днів/годин, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна (годинна)
заробітна плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів
розраховується діленням на 2 сумарного

числа робочих днів за останні два
календарні місяці згідно з графіком
роботи

підприємства, установи,
організації, встановленим з
дотриманням вимог

законодавства.

Згідно абз. 2 пункту 4 розділу 3 «Порядку
обчислення середньої заробітної
плати», при обчисленні середньої
заробітної плати за останні два місяці,
крім перелічених вище виплат (абз.1
пункту 4 розділу 3) , також не
враховуються виплати за час, протягом
якого зберігається середній заробіток
працівника (за час виконання державних
і громадських обов'язків, щорічної і
додаткової відпусток, відрядження
тощо) та допомога у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю.

Представник позивача, визначаючи
середньоденний заробіток, не врахував,
вказаних вимог ПКМУ №100, у зв'язку з чим
вказаний розрахунок є необґрунтованим.

Крім того, представником позивача
кількість днів затримки розрахована
виходячи з календарних днів, хоч вони
мають розраховуватися виходячи з
робочих.

Також, суд вважає що вимоги по
стягненню середнього заробітку за
частину часу затримки розрахунку при
звільненні за період з 12.01.2007 року по
03.04.2014 року у сумі 526 887,36 грн., у
відповідності до ст.ст. 116,117 КЗпП
України задоволенню не підлягають
виходячи з наступного.

При наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

Таким чином, для застосування
відповідальності, передбаченої
статтею 117 КЗпП України необхідна
наявність наступних умов:

1) порушення власником
(підприємством) строків розрахунку при
звільненні

(ст. 116 КЗпП України);

2) Відсутність спору про розмір
належних працівникові сум при
звільненні;

3) вина власника (підприємства).

Позивач звільнився з ПАТ «Євраз Суха
Балка» 11.01.2007 року. При звільненні
позивачеві були виплачені всі належні
з підприємства суми, які існували на
момент звільнення (були нараховані).
Позивач цього факту не спростовує,
тобто строки розрахунку з позивачем
встановлені ст. 116 КЗпП України
дотримано.

Позивачем, також, не доводиться факт
того, що на момент звільнення був спір
про розмір належних йому сум при
звільнені

Частина 2 ст. 117 КЗпП України визначає,
що при наявності спору про розміри
належних звільненому працівникові сум
власник або уповноважений ним орган
повинен сплатити зазначене в цій
статті відшкодування в тому разі, коли
спір вирішено на користь працівника.
Якщо спір вирішено на користь
працівника частково, то розмір
відшкодування за час затримки визначає
орган, який виносить рішення по суті
спору.

В поєднанні з нормами ч.3 ст. 116 КЗпП
України, умовою для застосування ч. 2 ст.
117 КЗпП України є наявність спору, про
розмір належних працівникові сум при
звільненні, який виник саме в момент
звільнення працівника та неправомірні
винні дії власника підприємства в
невиплаті цих спірних сум, про які
працівником заявлена вимога.

Як вказувалося вище, спірних сум на
момент звільнення не було, жодна із
сторін не оспорювала розмір належних
працівникові сум при звільнені.

Позивач звільнився 11.01.2007 року. Позов
про стягнення недоплаченої заробітної
плати за час відпусток подано в
листопаді 2012 року. При цьому, підставою
позову є порушення Відповідачем
законодавства про оплату праці, при
визначенні середнього заробітку, для
оплати часу відпусток, а не визначення
сум, належних працівникові при
звільнені.

Викладене, також, підтверджує
відсутність вини Відповідача саме в
несвоєчасному розрахунку чи
розрахунку не в повному обсязі,
оскільки вина, виходячи з підстав
позову, полягає в порушенні
законодавства про оплату праці при
визначенні :е:елнього заробітку, для
оплати часу відпусток.

Таким чином, позовна вимога про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні не
відповідає умовам відповідальності
власника, визначеним сг. 117 КЗпП України
та задоволенню не підлягає.

Крім того, у п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
роз'яснено, що у разі якщо працівникові
не були виплачені належні йому платежі
при звільнені, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а не при
проведенні його до розгляду справи по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у
зв'язку із виникненням спору про розмір
належних до виплати сум вимоги про
відповідальність за затримку
розрахунку підлягають задоволенню у
повному обсязі, якщо спір вирішено на
користь позивача або такого висновку
дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову
працівника суд визначає розмір
відшкодування за час затримки
розрахунку з урахуванням спірної суми,
на яку той мав право, частки, яку вона
становила у заявлених вимогах,
істотності цієї частки порівняно із
середнім заробітком та інших
конкретних обставин справи.

Таким чином суд вважає що при вирішенні
питання про стягнення середнього
заробітку має врахувати положення
викладені в п.20 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року№13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
щодо спірної суми, на яку Позивач мав
право, частки, яку вона становила у
заявлених вимогах, істотності цієї
частки порівняно із середнім
заробітком та інших конкретних
обставин справи, в т.ч. ту обставину, що
заборгованість підприємства
утворилася за весь час роботи позивача
та відсутність умислу підприємства в
невиплаті спірної суми позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст.
10-11, 60, 212-215 ЦПК України, 34 ЗУ «Про оплату
праці», Порядком обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.02.95 р. № 100, Постановою КМУ від 21
лютого 2001 р. N 159 «Про затвердження
Порядку проведення компенсації
громадянам втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати», Постановою Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», суд, -

В И Р І Ш
И В :

Відмовити у повному обсязі у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до
Публічного акціонерного товариства
«Євраз Суха Балка» про стягнення
недоплаченої заробітної плати за час
відпусток.

Судові витрати по справі віднести за
рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Жовтневий районний суд міста Кривого
Рогу протягом десяти днів з дня
виготовлення повного тексту цього
рішення суду.

Суддя: С. М. Водоп"янов