Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1942/14
Головуючий у 1-й інстанції: Кіяшко В.О.
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Свинаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до Петро-Михайлівської
сільської ради, ОСОБА_4 про визнання
права власності в порядку спадкування
на земельну ділянку, зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права
власності на земельну ділянку в
порядку спадкування за заповітом,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 06 березня 2014
року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із вищевказаним позовом і просила
визнати за нею право власності в
порядку спадкування за законом на
земельну ділянку
сільськогосподарського виробництва,
площею 4,4171 га, розташовану на території
Петро-Михайлівської сільської ради,
Вільнянського району, Запорізької
області, яка залишилася після померлої
ІНФОРМАЦІЯ_1 року матері ОСОБА_8 В
обґрунтування своїх вимог зазначала,
що протягом шести місяців подала до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини, проте нотаріус
відмовив їй в оформленні спадкових
прав через відсутність оригіналу
Державного акту про право власності на
землю. Відповідач ОСОБА_4, яка також
являється донькою померлої, спадщину
не прийняла, а її позов про визначення
додаткового строку для прийняття
спадщини залишений без задоволення.

Заперечуючи проти позову, у вересні 2013
року ОСОБА_4 звернулася до суду із
зустрічним позовом, в якому просила
визнати за нею право на спадщину на
спірну земельну ділянку як за
спадкоємцем за заповітом від 25 червня
2002 року, посилаючись на те, що фактично
прийняла спадщину після смерті матері
ОСОБА_8, оскільки протягом шести
місяців розпорядилася спадщиною -
здала землю в оренду.

Рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 06 березня 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4
задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право
власності в порядку спадкування за
заповітом на земельну ділянку
сільськогосподарського призначення в
розмірі 4,4171 га, розташовану на
території Петро-Михайлівської
сільської ради Вільнянського району
Запорізької області.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення її позову і відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові і
задовольняючи зустрічний позов про
визнання за ОСОБА_4 права на спадщину за
заповітом, суд першої інстанції
виходив з того, що остання фактично
прийняла спадщину, звернувшись в
шестимісячний строк до суду з
відповідним позовом, після задоволення
якого розпорядилася спадковим майном,
здавши спірну земельну ділянку в
оренду. ОСОБА_3 хоч і подала в
нотаріальну контору заяву про
прийняття спадщини протягом шести
місяців, проте права на спадкування не
набула, оскільки спадкодавець ОСОБА_8
за життя склала заповіт, яким належну
їй земельну ділянку заповіла ОСОБА_4

Проте погодитися з такими висновками
суду не можна, оскільки суд дійшов їх з
порушенням норм матеріального і
процесуального права, вони не
ґрунтуються на зібраних у справі
доказах.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців). Спадкування
здійснюється за заповітом або за
законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини. Для прийняття
спадщини встановлюється строк у шість
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

За змістом ст. 1272 ЦК України якщо
спадкоємець протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, не подав заяву про прийняття
спадщини, він вважається таким, що не
прийняв її. За письмовою згодою
спадкоємців, які прийняли спадщину,
спадкоємець, який пропустив строк для
прийняття спадщини, може подати заяву
про прийняття спадщини нотаріусу за
місцем відкриття спадщини. За позовом
спадкоємця, який пропустив строк для
прийняття спадщини з поважної причини,
суд може визначити йому додатковий
строк, достатній для подання ним заяви
про прийняття спадщини.

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року
померла мати сторін ОСОБА_8, після
смерті якої залишилося спадкове майно,
в тому числі і земельна ділянка для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
площею 4, 4171, га на території
Петро-Михайлівської сільської ради
Вільнянського району, Запорізької
області, що належала спадкодавцю на
підстав Державного акту на право
власності на землю 1У-ЗП № 013894 від 24
квітня 2003 року (а.с.6,25).

За життя ОСОБА_8 склала заповіт,
посвідчений 25 червня 2002 року
секретарем Петро-Михайлівської
сільської ради, яким право на земельну
частку (пай), розміром 5,65 га, заповіла
ОСОБА_4 Місце розташування земельного
паю в заповіті не зазначені (а.с.41).

Після отримання Державного акту про
право власності на землю у 2003 році
ОСОБА_8 заповіт не змінювала.

Спадкоємцями за законом за ст.ст. 1261, 1266
ч.1 ЦК України являються доньки
померлої ОСОБА_3, ОСОБА_4, між якими
фактично виник спір, і спадкоємці за
правом представлення онуки померлої
ОСОБА_5 , ОСОБА_6, мати яких ОСОБА_9 -
донька спадкодавця померла у
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а також онука ОСОБА_7,
мати якої ОСОБА_10 - донька спадкодавця
померла у ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Спадкоємці за правом представлення
ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на спадщину померлої
бабусі не претендують, просили
розглянути справу у їх відсутність і
задовольнити позов ОСОБА_3, про що
направили суду першої інстанції
відповідні заяви (а.с.105,106). Належним
чином повідомлена про слухання справи
спадкоємиця ОСОБА_7 до суду першої і
апеляційної інстанції не з'являлася, з
будь-якими вимогами щодо розподілу
спадкового майна після померлої ОСОБА_8
ні до нотаріальної контори, ні до суду в
установленому законом порядку не
зверталася.

Ніхто із спадкоємців разом із
спадкодавцем на час відкриття спадщини
не проживав, малолітнім, неповнолітнім,
недієздатним або обмежено дієздатним
не являвся.

Відповідач ОСОБА_4 у вересні 2009 року до
перебігу шестимісячного строку
позивалася до спадкоємців за правом
представлення ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про
визнання права на спадщину за законом
після померлих батьків ОСОБА_11 і
ОСОБА_8, і рішенням суду першої
інстанції від 13 жовтня 2009 року її позов
був задоволений з визнанням права
власності, в тому числі і на спірну
земельну ділянку (а.с.84-85).

Згодом, 28 травня 2013 року вказане судове
рішення було переглянуто судом
апеляційної інстанції за апеляційною
скаргою ОСОБА_3 і скасоване з
ухваленням нового - про відмову у
позові (а.с.9-10).

Позивач ОСОБА_3 у відповідності з
вимогами ст.ст.1269,1270 ЦК України
протягом шести місяців з часу
відкриття спадщини подала нотаріусу
заяву про її прийняття (а.с.25).

Постановою державного нотаріуса
Вільнянської державної нотаріальної
контори від 3 жовтня 2012 року у видачі
свідоцтва про право на спадщину їй
відмовлено через не надання оригіналу
правовстановлюючих документів на
спадкову земельну ділянку, у зв'язку з
чим у жовтні 2012 року вона звернулася до
Вільнянського районного суду з
позовом до ОСОБА_4 про визнання права
власності на землю, який заочним
рішенням від 1 листопада 2012 року був
задоволений (а.с.56, 37). Пізніше, 23 липня
2013 року вказане судове рішення було
скасоване судом апеляційної інстанції
за апеляційною скаргою ОСОБА_4 з
ухваленням нового - про відмову у
задоволенні позову. Відповідно до
висновків, викладених у рішенні
апеляційного суду, на момент ухвалення
заочного рішення від 1 листопада 2012
року було чинним інше судове рішення,
яким вже було визнане право власності
на спірну земельну ділянку за ОСОБА_4
(а.с.87-89).

Відповідач ОСОБА_4 в порядку,
передбаченому ст.ст.1269,1270 ЦК України до
нотаріуса не зверталася, заяву про
прийняття спадщини не подавала, а її
позов про визначення додаткового
строку для подання відповідної заяви
рішенням Вільнянського районного суду
Запорізької області від 3 грудня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 11 лютого 2014 року, залишений без
задоволення (а.с.126-129, 130-131).

Постановою державного нотаріуса
Вільнянської державної нотаріальної
контори від 27 червня 2013 року ОСОБА_4
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину як такій, що спадщину
не прийняла (а.с.66).

Дійшовши висновку про те, що ОСОБА_4
фактично вступила в управління
спадковим майном після смерті матері
ОСОБА_8, а тому як спадкоємиця за
заповітом набула права власності на
спірну земельну ділянку, суд першої
інстанції виходив з того, що вона
протягом шести місяців звернулася до
суду з позовом про визнання права на
спадщину, після задоволення якого
розпорядилася спадковим майном,
уклавши договір оренди.

Проте, суд першої інстанції у
порушення вимог ст. ст. 14, 214 ЦПК України
не звернув уваги на те, що згодом це
судове рішення було скасоване судом
апеляційної інстанції і внаслідок
скасування воно втратило й властивості
законної сили рішення як акта
правосуддя - загальнообов'язковість,
виконуваність, преюдиційність,
виключність та реалізованість.

Діючим Цивільним кодексом України
(ст.ст.1268-1270) чітко визначений спосіб
здійснення спадкоємцями права на
спадкування. У передбачений законом
спосіб ОСОБА_4 із заявою про прийняття
спадщини до нотаріальної контори не
звернулася, постійно на час відкриття
спадщини разом із спадкодавцем не
проживала, у визначенні додаткового
строку для подання заяви про прийняття
спадщини рішенням суду їй було
відмовлено.

За таких обставин звернення ОСОБА_4
протягом шести місяців до суду з
позовом про визнання права на спадщину,
який рішенням апеляційного суду
залишений без задоволення, передача
спірної земельної ділянки в оренду не
свідчить про прийняття нею спадщини.

Посилання суду першої інстанції як на
приюдиційний факт на рішення
апеляційного суду від 23 липня 2013 року,
яким ніби-то встановлений факт
прийняття ОСОБА_4 спадщини, являється
безпідставним. Предметом доказування в
тій справі був не факт прийняття
спадщини ОСОБА_4, а набуття ОСОБА_3 права
на спадкування після померлої матері.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Пленумом Верховного Суду України в п. 7
Постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про
судове рішення у цивільній справі"
роз'яснено, що оскільки обставини,
встановленні судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ лише в тому разі,
коли в них беруть участь ті самі особи
або особа, щодо якої встановлено ці
обставини, чи їх правонаступники
(частина третя статті 61 ЦПК), то в інших
випадках - ці обставини встановлюються
на загальних підставах.

Таким чином, оскільки в справі, що
переглядається апеляційним судом, крім
сестер ОСОБА_3 і ОСОБА_4 приймають
участь і інші особи - спадкоємці за
правом представлення, територіальна
громада в особі Петро-Михайлівської
сільської ради, факт прийняття ОСОБА_4
спадщини після смерті матері підлягав
доказуванню на загальних підставах.

Не ґрунтуються на вимогах закону і
висновки суду першої інстанції про те,
що заповітом від 25 червня 2002 року
ОСОБА_8 розпорядилася на випадок своєї
смерті на користь ОСОБА_4 спірною
земельною ділянкою.

Як вбачається із заповіту ОСОБА_8
заповіла ОСОБА_4 право на земельну
частку (пай), розміром 5, 65 га, проте
індивідуальні або родові ознаки в
розумінні ст.ст.184, 190 ЦК України в ньому
не визначені (а.с.41).

Через рік після складення заповіту
ОСОБА_8 була виділена земельна ділянку
в натурі, про що вона отримала
Державний акт про право власності на
землю (а.с.6), проте в установленому
законом порядку вказаний заповіт не
змінювала.

Зважаючи на те, що в тексті заповіту
ОСОБА_8 не визначені індивідуальні або
родові ознаки земельного паю, з часу
отримання державного акту про право
власності на землю ОСОБА_8 як власник
права на земельну частку (пай) набула
статусу власника конкретної земельної
ділянки, тобто змінився як предмет
права власності так і статус його
власника, проте зміни до свого
розпорядження на випадок своєї смерті
щодо нового предмету власності ОСОБА_8
не внесла, висновок суду першої
інстанції про те, що вказаним заповітом
охоплюється і спірна земельна ділянка
не ґрунтується на законі.

Довідка Петромихайлівської сільської
ради № 266 від 14 травня 2013 року про те, що
ОСОБА_8 на підставі відповідного
сертифікату мала право на земельну
частку (пай) у розмірі 5,65 умовних
кадастрових гектарів із земель
колективної власності ВАТ
„Петромихайлівське", а після поділу
землі в натурі отримала у власність 4,
4171 га (а.с.90), не являється підставою для
визнання за ОСОБА_4 як за спадкоємцем за
заповітом права на конкретну земельну
ділянку.

Доводи відповідача ОСОБА_4 про те, що
судом вже вирішений спір між нею і
ОСОБА_3 щодо спадкової земельної
ділянки і є таке, що набрало законної
сили рішення апеляційного суду, яким
останній відмовлено у праві на
спадщину (а.с.87-89), а тому провадження в
справі підлягає закриттю, являються
неспроможними.

Як встановлено судом, пред'являючи
позов у цій справі до територіальної
громади в особі Петромихайлівської
сільської ради і до ОСОБА_4 про визнання
права на спадкування, ОСОБА_3 послалася
на нові обставини, а саме: на скасування
судового рішення від 13 жовтня 2009 року,
яким за відповідачем визнавалося право
на спадщину. Вказані обставини в тій,
іншій справі, не були підставами позову
ОСОБА_3, оскільки взагалі не були їй
відомі. Зважаючи на те, що в справі, що
переглядається, позивачем змінені як
підстави позову, так і склад осіб,
правила ст.ст.122 ч.2 п.2, 205 ч.1 п.2 ЦПК
України не можуть бути застосовані.

Викладене свідчить про те, що при
ухваленні судового рішення суд першої
інстанції допустився порушень як норм
матеріального, так і процесуального
права, а тому оскаржуване рішення на
підставі ст.309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового - про
задоволення позову ОСОБА_3 і відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню
понесені нею судові витрати зі сплати
судового збору у суді першої і
апеляційної інстанції в загальній сумі
459, 40 грн. (а.с.1,154).

Керуючись ст. ст.307, 309, 313,314,317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вільнянського районного суду
Запорізької області від 06 березня 2014
року по цій справі скасувати і ухвалити
нове рішення, яким позов ОСОБА_3
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право на спадщину
після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_8 на земельну ділянку для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, площею 4, 4171, га на
території Петро-Михайлівської
сільської ради Вільнянського району,
Запорізької області, що належала
спадкодавцю на підстав Державного акту
на право власності на землю 1У-ЗП № 013894
від 24 квітня 2003 року, виданого
Вільнянської районною державною
адміністрацією, і зареєстрованого в
книзі записів державних актів на право
власності на землю за №73.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 459,
40 грн. (чотириста п'ятдесят дев'ять
гривень 40 коп.) компенсації судових
витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: