АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/8131/14
Головуючий у 1 інстанції - Юзькова
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

3 липня 2014 року
м.Київ

Колегія судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
м.Києва у складі:

Головуючого судді
Панченка М.М.

Суддів
Кирилюк Г.М., Вербової І.М.

При секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Києві
апеляційну скаргу релігійної громади
євангельських християн «Церква
Ковчег» на рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 6 травня
2014року у справі за позовом релігійної
громади євангельських християн
«Церква Ковчег» до ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Орган опіки та піклування
Шевченківської районної у м.Києві
державної адміністрації про визнання
недійсним договору купівлі-продажу 69/100
частин житлового будинку по АДРЕСА_1 в
частині прав та обов»язків покупця та
перевід прав та обов»язків покупця за
цим договором на релігійну громаду
євангельських християн «Церква
Ковчег»,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року позивач
релігійна громада євангельських
християн «Церква Ковчег» звернулась до
суду з позовом до відповідачів ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3,
ОСОБА_4 та Орган опіки та піклування
Шевченківської районної у м.Києві
державної адміністрації і, з
урахуванням уточнень до позову, просив
винести рішення, яким визнати
недійсним договір купівлі-продажу 69/100
частин житлового приватного будинку
по АДРЕСА_1, укладеного 8.07.1997 року між
ОСОБА_10, як покупцем, та ОСОБА_2, як
продавцем, інтереси якої представляла
ОСОБА_3.

Також позивач просив ухвалити
рішення, яким визнати його належним
покупцем зазначено частини будинку і
перевести на нього права та обов»язки
покупця за вище зазначеним договором
купівлі-продажу частини будинку /т.1 а.с.
3-5,196-198/.

Послався на те, що покупка відбулась
відповідачем ОСОБА_10, як членом
релігійної громади «Церква Ковчег» за
кошти цієї релігійної громади та в
інтересах громади з метою регулярного
проведення релігійної служби.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києва від 6 травня 2014року у
позові відмовлено за пропуском строку
позовної давності /т.2 а.с.43-47/.

В поданій апеляційній скарзі позивач
релігійна громада євангельських
християн «Церква Ковчег», посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 6 травня 2014
року та ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов у повному обсязі /т.2
а.с.57-62/.

Скаржник послався на доводи, викладені
в позовній заяві, які, на думку
позивача, не були враховані судом при
винесенні рішення.

Відносно застосування судом строків
позовної давності скаржник зазначав,
що позивачу про порушення свого права,
тобто, про те, що ОСОБА_10 продав спірне
житло, стало відомо лише 29.07.2013 року.

На думку позивача, оскільки в силу ст.71
ЦК УРСР, в редакції від 18.07.1963 року, яка
була чинною на час виникнення спірних
відносин, загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої
порушено (позовна давність),
встановлюється в три роки, тому,
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення учасників процесу, вивчивши
матеріали справи та обговоривши
апеляційну скаргу в межах заявлених
доводів, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Рішення суду першої інстанції про
відмову у позові належить скасувати
в частині правових підстав за
пропуском строку позовної давності, та
ухвалити нове рішення про відмову у
позові по суті позовних вимог.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обгрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону
ухвалене у справі рішення першої
інстанції не відповідає.

Як слідує з матеріалів справи,
ОСОБА_10, відповідно до договору
купівлі-продажу, укладеного 8.07.1997 року
за реєстраційним №4413-А/1441, на товарній
біржі «Українська біржа «Десятинна»,
придбав у ОСОБА_2, в інтересах якої
діяла ОСОБА_3, 69/100 часток приватного
житлового будинку по АДРЕСА_1 /т.1 а.с.22/.

Придбана частина будинку була
зареєстрована у Київському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації прав на нерухоме майно
4.08.1997року за №28122 на ім»я покупця
ОСОБА_10 /т.1 а.с.23/.

Інша 31/100 частка зазначеного
будинку, залишилась у власності ОСОБА_5,
а після його смерті перейшла у
власність третьої особи ОСОБА_3.

Вважаючи, що спірні 69/100 часток
указаного будинку фактично були
придбані позивачем Релігійною
громадою євангельських християн
«Церква Ковчег», останній звернувся з
цим позовом до суду і вимагає перевести
на нього права покупця за указаним
договором.

Позивач обґрунтовує свої вимоги,
посилаючись на ч.2 ст.58 ЦК України в
редакції 1963 року, яка була чинною на час
виникнення спірних відносин, згідно
якої, якщо угода укладена з метою
приховати іншу угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі, тобто, права і обов»язки покупця
мають перейти до позивача. А, згідно ч.1
ст.59 ЦК України, в редакції 1963 року,
угода визнана недійсною, вважається
недійсною з моменту її укладення.

Як на доказ своїх вимог позивач
посилається на те, що ОСОБА_10, на ім»я
якого фактично було придбано спірну
частину будинку, був членом релігійної
громади і, оскільки станом на 2007 рік,
релігійна громада не мала можливості
на своє ім»я придбати спірну частину
будинку для проведення релігійних
заходів, на загальних зборах громади
було вирішено придбати спірну частину
будинку на одного з членів громади. За
дорученням членів громади та за згодою
самого ОСОБА_10, указана частина будинку
була придбана на його ім»я.

В подальшому, після придбання
69/100 частин указаного будинку ОСОБА_10 та
його дружина були зареєстровані на
указаній житлоплощі і там же
здійснювались релігійні служіння.

Також, позивач посилається на те,
що на придбання частини будинку були
використані кошти релігійної громади
та релігійних корейських емісарів
«Церкви Ковчег», в той час, як сам
ОСОБА_10 не мав коштів для придбання
спірної частини будинку.

Відповідно до прикінцевих та
перехідних положень ЦК України в
редакції 2003 року, який набрав чинності
з 1.01.2004 року, Цивільний кодекс України
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.224 ЦК України, в
редакції 1963 року, яка була чинною на час
укладання договору, за договором
купівлі-продажу продавець
зобов»язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов»язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Відмовляючи у позові в частині
визнання угодою удаваною, суд першої
інстанції обґрунтовано послався на те,
після придбання спірної частини
будинку відповідач та його дружина
були зареєстровані на указаному житлі
і проживали в ньому.

При цьому, яку встановлено судом
першої інстанції, релігійна громада
«Церква Ковчег» користувалась спірним
приміщенням для відправлення своїх
релігійних потреб на підставі договору
оренди цього приміщення у його
власника ОСОБА_10. Тобто, зазначене
свідчить, що позивач користувався цим
приміщенням не як власник, а лише з
дозволу і на підставі договору оренди.

Доводи позивача відносно
відсутності у ОСОБА_10 коштів на
придбання частини будинку
спростовуються поясненнями свідка
ОСОБА_7, який пояснив, що в 2007 році
ОСОБА_10 отримував у нього позику для
придбання спірної частини будинку.

А свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили
суду, що вони є приятелями ОСОБА_10, від
якого їм, свідкам стало відомо, що
ОСОБА_10, для своїх потреб придбав
спірну частину будинку по АДРЕСА_1.

Крім того, продавець спірної
частини будинку ОСОБА_2 та її довірена
особа ОСОБА_3 не зазначали у своїх
поясненнях, що гроші за подану частину
будинку вони отримували не від ОСОБА_10,
а від іншої особи.

В судовому засіданні третя
особа ОСОБА_3, яка, під час укладання
договору купівлі-продажу, діяла від
імені продавця ОСОБА_2, зазначила, що
пошуком придбаної частини будинку
займався покупець ОСОБА_10 і він же
передавав гроші за придбану частину
будинку продавцю ОСОБА_2. При цьому,
участь у придбанні частини будинку
представники позивача - «Церкви
Ковчег» ніякої участі не брали.

Також, суд першої інстанції
врахував, що в 1997 році не існувало
будь-яких перешкод для придбання
спірного приміщення безпосередньо
позивачем - релігійною громадою
«Церквою Ковчег», що свідчить про те, що
позивач мав можливість придбати спірне
приміщення не використовуючи послуги
відповідача ОСОБА_10.

Таким чином, відмовляючи у
позові по суті, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, про
відсутність правових підстав для
визнання спірної угоди удаваною, та
визнання позивача покупцем спірної
частини будинку.

Між тим, дійшовши по суті
правильного висновку про відмову у
позові, суд, в той же час, застосував
строк позовної давності, відмовивши у
позові також і за цією правовою
підставою.

Відповідно до ст.71 ЦК України, в
редакції 1963 року, яка за змістом
відповідає ст.256 ЦК України в редакції
2003 року, строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність) встановлюється в три
роки.

Зазначене свідчить, що строк
позовної давності може
застосовуватись лише в разі, якщо право
позивача було порушено. А тому,
дійшовши висновку, що право позивача
релігійної громади «Церква Ковчег» не
порушено, суд не мав правових підстав
застосовувати для вирішення спору
позовну давність, як підставу для
відмови у позові, оскільки в даному
випадку виникає суперечливий підхід
суду до вирішення спору.

У зв»язку з цим, суд вважає
правомірним скасувати рішення в
частині посилання суду на пропуск
позивачем строку позовної давності, як
на правову підставі для відмови у
позові , а в решті рішення належить
залишити без змін, як ухвалене на повно
з»ясованих обставинах з дотриманням
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.307,308,309 ЦПК
України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу релігійної громади
євангельських християн «Церква
Ковчег» задовольнити частково.

Скасувати рішення Шевченківського
районного суду м.Києва від 6 травня 2014
року в частині застосування пропуску
строку позовної давності, як
мотивування правових підстав відмови у
позові, а в решті рішення залишити без
змін.

Рішення набирає чинності негайно, але
може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подачі
касаційної скарги до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий

Судді