Справа № 1309/7169/12
Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/1610/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючої судді - Копняк
С.М.

суддів -
Мацея М.М., Монастирецького Д.І.

секретар -
Олексів О.А.

з участю апелянта -
ОСОБА_2

представника апелянта -
ОСОБА_3

відповідача -
ОСОБА_4

представника відповідача -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на
рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 18 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 у своїх інтересах та
в інтересах неповнолітніх дітей
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_9
з участю третьої особи органу опіки та
піклування Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання особи такою, що втратила
право на користування жилим
приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом про визнання
відповідача ОСОБА_4 таким, що втратив
право на користування житловим
приміщенням будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Залізничного
районного суду м.Львова від 18 грудня
2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 в
своїх інтересах та в інтересах
неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 - відмовлено.

Рішення суду оскаржила
позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної
скарги апелянт посилається на те, що
суд першої інстанції ухвалив рішення з
порушенням норм як матеріального, так і
процесуального права.

Зазначає, що у 2006 році
відповідачу було надано службове житло
- квартира, а на даний час це будинок
АДРЕСА_2, яке ними було приватизовано і
передано у власність їх дітям.

У 2010 році між апелянтом і відповідачем
виник житловий спір. Рішенням
Залізничного районного суду м.Львова
від 6 червня 2011 року був задоволений
позов відповідача про вселення в
будинок АДРЕСА_2 та про усунення
перешкод у користуванні житлом. Судове
рішення вступило в законну силу, і на
підставі виданого судом виконавчого
листа Залізничним відділом ДВС
Львівського МУЮ було відкрито
виконавче провадження, в ході якого 13
січня 2012 року відповідач був примусово
вселений в будинок. Однак, з того дня і
по даний час він в будинку не проживає,
там своїх речей не зберігає, квартплату
не сплачує і не оплачує комунальні
послуги, ці витрати несе виключно
апелянт, про що суду надані копії
відповідних квитанцій. При цьому
відповідачу ніхто не чинить перешкод у
користуванні цим житлом: він має ключі
від всіх замків на вхідних дверях,
виділили йому для проживання меншу
кімнату, в якій він міг би проживати.

Таким чином, на момент звернення
апелянта до суду відповідач не
проживав в будинку понад 6 місяців з
власної волі, не проживає в будинку по
даний час, не вчиняє будь-яких дій,
направлених на фактичне вселення та
проживання. Протягом останніх чотирьох
років він не вносить квартплату та не
оплачує комунальні послуги.

Згідно інформаційних довідок
комунального підприємства Львівської
обласної ради «Золочівське міжрайонне
бюро технічної інвентаризації»
відповідач на праві спільної сумісної
власності володіє квартирою АДРЕСА_1,
тобто службовим житлом, яке було в
подальшому приватизоване з його
участю, будинком в с.Пнятин
Перемишлянського району Львівської
області і 1/4 частиною будинку в
с.Холодновідка Пустомитівського
району Львівської області. В суді
відповідач заявив, що він постійно
проживає в своїй квартирі АДРЕСА_1.
Таким чином, він забезпечений житлом.

Просить рішення Залізничного
районного суду м.Львова від 18 грудня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги позивача
задоволити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта ОСОБА_2 та її представника
ОСОБА_3 в підтримання мотивів,
викладених в апеляційній скарзі,
заперечення відповідача ОСОБА_4 та
представника відповідача ОСОБА_5 в
заперечення мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, колегія суддів прийшла до
висновку про необхідність відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення в повній мірі відповідає даним
вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України
кожна сторона зобов»язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Обставини визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно положень ст.ст.57,64 ЦПК
України, доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інші обставини, які що мають
значення для вирішення справи.
Письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі.

Статтею 47 Конституції України
закріплено право кожного громадянина
України на житло. Ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Судом першої інстанції вірно
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що спірне житло,
яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2,
згідно технічного паспорта на будинок
складається з двох житлових кімнат,
житловою плою 33,73 кв.м., кухні площею 10,2
кв.м., з вигодами, загальною площею 54,61
кв.м. та згідно свідоцтва про право
власності на нерухоме майно №191176889,
виданого 12 червня 2008 року належить на
праві приватної власності
неповнолітнім дітям сторін - ОСОБА_6 та
ОСОБА_4 (а.с. 16-19), в інтересах яких
звернулась з позовом до суду позивачка.

В судовому засіданні також
встановлено, що в будинку АДРЕСА_2
зареєстрований також і відповідач
ОСОБА_4, як батько ОСОБА_10 та ОСОБА_4, що
стверджується довідкою ЛКП «Граніт»
№1752 від 16 серпня 2012 року (а.с.19).

Згідно акту ЛКП «Граніт» від 11
вересня 2013 року в будинку АДРЕСА_2
проживають: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_4,
ОСОБА_7, тимчасово проживають ОСОБА_11,
ОСОБА_2 та ОСОБА_8, однак на момент
складення акту проживали у Німеччині.
(а.с. 118).

Згідно ст.163 ЖК України у разі
тимчасової відсутності наймача або
членів його сім»ї на ним зберігається
займане жиле приміщення у випадках і в
межах строків установлених частиною
першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і
частиною четвертою ст.71 ЖК України.

Статтею 72 ЖК України встановлено,
що визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Виходячи з аналізу зазначених
правових норм, наймач може бути
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням з
підстав відсутності понад шість
місяців у цьому жилому приміщенні до
часу звернення з позовом, якщо він був
відсутній протягом цього строку підряд
без поважних причин і саме ці факти
повинні бути встановлені судом при
вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214
ЦПК України.

З матеріалів справи
вбачається, а саме з рішення
Залізничного районного суду м.Львова
від 06 червня 2011 року, що відповідача
ОСОБА_4 13 січня 2012 року вселено в
будинок АДРЕСА_2 та зобов»язано ОСОБА_2
не чинити останньому перешкоди у
користуванні спірною квартирою (
а.с.23-26).

В судовому засіданні
відповідач ОСОБА_4 пояснив, що на даний
час в будинку АДРЕСА_2 він не проживає
через те, що з боку позивача чиняться
перешкоди, а саме, в будинку проживає
велика кількість мешканців, в тому
числі і тих, які не зареєстровані там.
Однак, зв»язку з житлом він не втрачав,
був вселений в будинок за рішенням суду
і періодично в такому проживав. У
серпні-вресні 2013 року він проживав в
даній квартирі, оскільки позивач разом
з дітьми перебували у Німеччині. Він
приймає та бажає приймати участь у
вихованні своїх дітей, і проживати
разом з ними. Зазначає, що посилання
позивачки на те, що він забезпечений
житлом є хибним, оскільки він не є
власником цілої квартири АДРЕСА_1 і в
даній квартирі проживає його перша
дружина з дітьми. Що ж стосується
будинку в с.Пнятин Перемишлянського
району Львівської області, то він є
непридатний для проживання, а щодо
частини будинку в с.Холодновідка, то в
даний час щодо такої розглядається
спір в судовому порядку. За вище
переліченими адресами ні постійно, ні
тимчасово не проживає.

Отже, колегія суддів приходить до
висновку, що позивачем не надано суду
належних та допустимих доказів
відсутності без поважних причин
відповідача понад шість місяців у
спірному жилому приміщенні. В той же
час, з матеріалів справи вбачається, і
цього не заперечують сторони, що між
ним склалися неприязні стосунки, в тому
числі і з приводу користування спірним
житлом. Окрім того, орган опіки та
піклування в інтересах неповнолітніх
дітей, які є власниками спірного житла,
заперечував проти задоволення позову.

А відтак, колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення ухвалене судом в
межах заявлених позивачкою вимог і на
підставі наявних у справі доказів,
оцінених судом належним чином кожного
окремо на їх достовірність,
допустимість та достатність, взаємний
зв»язок у їх сукупності, встановлених
судом обставин справи. Висновки суду
ґрунтуються на аналізі зібраних у
справі доказів.

З висновками суду слід
погодитись, оскільки ним правильно
визначено характер спірних
правовідносин та встановлено дійсні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України. Доводи апеляційної скарги
позивача ОСОБА_2 висновків суду не
спростовують, а тому підстави для її
задоволення та скасування рішення
Залізничного районного суду м. Львова
відсутні.

Керуючись
ст.ст.209ч.3,303,304,307ч.1п.1,308,313,314ч.1п.1,315,317,319
ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 18 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
в касаційному порядку протягом 20-ти
днів до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ з дня набрання
ухвалою апеляційного суду законної
сили.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Мацей М.М.

Монастирецький Д.І.