Провадження № 2/344/502/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді
Польської М.В.

при секретарі c/з
Дзюбак Х.Б..

з участю представників позивача
ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення
боргу та процентів за договором
позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області з позовом
до ОСОБА_6 про стягнення боргу за
договором позики в розмірі 74 756.16 грн.,
судових витрат.

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали в повному
обсязі та просили його задовольнити,
посилаючись на те, що 01.06.2009 року
позивач надав за розпискою відповідачу
суму 5800 євро, терміном повернення всієї
суми до 31.06.2010 року, проте кошти
відповідачем не повернуто.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, пояснив, що
ОСОБА_6 працювала у ОСОБА_5, при
виявленій недостачі товару вона під
тиском написала розписку позивачу,
тому такий договір не є укладеним.
Просив в задоволенні позовних вимог
відмовити, застосувавши також
пропущення строку позовної давності.

Представник позивача подав клопотання
визнати строки звернення до суду такі,
що пропущено з поважних причин,
оскільки ще 24.09.2010 року позивач
звернувся до суду за захистом своїх
прав, через заміну складу суду цивільна
справа перереєстровувалась до іншому
складу суду розгляду декілька раз, а в
подальшому ухвалою від 27.02.2013 року було
залишено позов без розгляду за неявки
позивача, однак як стверджує
представник позивача неналежно
повідомленого про розгляд справи.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку про задоволення
позову частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.06.2009 року
ОСОБА_5 надав за розпискою ОСОБА_6 суму
5800 євро, терміном повернення всієї суми
до 31.06.2010 року (а.с.46).

За вимогами ст.1046 ЦК України за
договором одна сторона (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики).

Факт підписання відповідачем
розписки, свідчить про отримання
позичальником всієї грошової суми.

Доводи представника позивача про те, що
ОСОБА_6 працювала у ОСОБА_5, і при
виявленій недостачі товару вона під
тиском написала розписку позивачу,
тому такий договір не є укладеним, не є
підтвердженими жодним доказом зі
сторони відповідача. При цьому суд
також зазначає, що такий договір позики
не оспорювався ОСОБА_6 протягом всього
часу розгляду цивільної справи
№0907/2-3303/2011 року за позовом ОСОБА_5
поданого ще 24.09.2010 року. Не підтверджено
також той факт, що існували трудові
відносини між сторонами і укладався
договір про матеріальну
відповідальність працівників, в тому
числі про виявлені недостачі з вини
відповідача (як пояснив представник
були тяжкі обставини відповідача
пов'язані зі смертю чоловіка, а тому їй
необхідні були гроші). Будь-які докази
по справі неможуть підтверджуватись
тільки припущеннями.

Як слідує зі ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) у строк та в
порядку, що встановлені договором.

Оскільки, примірник оригіналу розписки
позикодавець ОСОБА_5 надав до справи як
доказ неповернення позики, суд дійшов
висновку, що позика не повернута.

Однак, суд приходить до висновку, що
позовна вимога підлягає до задоволення
в частині стягнення основної суми
боргу, що становить 62147 грн. (5800х10.715 по
курсу), та 3% річних, оскільки відсотки
не обумовлені розпискою, в сумі 5593.23
грн. (62147х3%х3), а не суми нарахованої
позивачем (від суми боргу з
інфляційними нарахуваннями).

Так, згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов»язання на вимогу кредитора
зобов»язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Проте, суд не вбачає обґрунтованою
вимогу по сплаті інфляційних втрат,
оскільки як зазначено п.18 постанови
Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів,що
виникають із кредитних правовідносин»
за змістом статті 552, частини другої
статті 625 ЦК інфляційне нарахування на
суму боргу за порушення боржником
грошового зобов'язання, вираженого в
національній валюті, та три проценти
річних від простроченої суми полягає у
відшкодуванні матеріальних втрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
та отриманні компенсації (плати) від
боржника за неправомірне користування
утримуваними ним грошовими коштами,
належними до сплати кредиторові, тому
суд має виходити з того, що ці кошти
нараховуються незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за невиконання або
неналежне виконання зобов'язання. Дане
роз'яснення в частині інфляційних
втрат застосовується по аналогії і до
даних правовідносин позики.

Оскільки договір позики укладений не в
національній валюті, підстав для
стягнення інфляційних витрат немає.

Що стосується клопотання про
поновлення строку позовної давності,
то такий строк слід поновити, оскільки
частиною першою ст. 265 ЦК встановлено,
що залишення позову без розгляду не є
підставою для зупинення перебігу
позовної давності. Підстави для
залишення позову без розгляду
встановлені ст. 207 Цивільного
процесуального кодексу України. Норми
ст. 207 ЦПКУ мають певні спільні підстави
для залишення позову (позовної заяви)
без розгляду, причому ці підстави
стосуються недоліків при поданні
позову або неналежних дій
(бездіяльності позивача у певних
випадках). З огляду на викладене, метою
цієї норми є перш за все запобігання
зловживання правом, тобто подання
необґрунтованого або неналежно
обґрунтованого позову, з метою
штучного подовження строку позовної
давності.

Судом оглянуто в судовому засіданні
цивільну справу №2-9918/2010 (в подальшому
перереєстровано за №0907/2-3303/2011 року), з
якої підтверджено, що позов ОСОБА_5
подав ще 24.09.2010 року, судові засідання
призначалися, однак не відбувалися
через обрання та призначенням
головуючого судді на посаду іншого
суду, така заміна складу суду була
неодноразово. Ухвалою
Івано-Франківського міського суду від
27.02.2013 року було залишено позов без
розгляду за неявки позивача в
засідання 05.12.2012 року (відсутнє
повідомлення про вручення) та 27.02.2013
року (а.с.52). Отже, позов поданий
позивачем в 2010 році не був
необґрунтований, з метою штучного
подовження строку позовної давності, а
тому такий строк звернення до суду слід
визнати таким, що пропущено з поважних
причин, та підлягає поновленню.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного
процесуального кодексу кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України
(ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання, а також
право на захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання,
оспорювання суб'єктивного права є
підставою для звернення кожної особи
до суду за захистом свого особистого
права із застосуванням відповідного
способу захисту.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено,
що кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом та
ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

З огляду на викладене, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги про
стягнення з відповідача
заборгованості за договором позики є
обґрунтованими та підлягають
задоволенню.

За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, тому з відповідача слід
стягнути на користь позивача 3441 грн.
судового збору.

На підставі вищенаведеного, відповідно
до ст. 15, 16, 265, 1049 ЦК України, керуючись
ст.ст. 10,60,88, 209, 212- 215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительки АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5,
жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
- НОМЕР_2, заборгованість за договором
позики в сумі 67740,23 (шістдесят сім тисяч
сімсот сорок гривень 23 копійки) грн.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительки АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5,
жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
- НОМЕР_2, витрати за надання правової
допомоги в розмірі 2000 грн.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
жительки АДРЕСА_2, ідентифікаційний
номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5,
жителя АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер
- НОМЕР_2, судові витрати по сплаті
судового збору в сумі 747,56 грн .

В задоволенні решти заявлених вимог -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

Довідка: повний текст рішення
виготовлено 15 квітня 2014 року.

Суддя
Польська М.В.