інстанції Величко В.П.Провадження №
22-ц/780/1846/14 Доповідач у 2
інстанції Волохов Категорія 41
УХВАЛА

Іменем України

10 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О.,
Мельника Я.С.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 23 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач звернулась до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення.

Уточнивши позовні вимоги,
обґрунтовувала позов тим, що 15 червня
1990 року вона придбала житловий будинок
у АДРЕСА_1. Вказаний будинок позивач
придбала на підставі договору купівлі -
продажу пустуючого будинку для
сезонного проживання, що
зареєстрований в реєстрі за №74 та 15
грудня 2008 року отримала свідоцтво про
право власності на вищезазначений
житловий будинок за №1216.

Окрім цього зазначала, що у 2001-2002 роках
вона мала намір продати вказаний
житловий будинок і ОСОБА_1, мала намір
його придбати.

Однак відповідач звернулася до
позивача з проханням надати їй час для
знаходження коштів для придбання
даного житлового будинку з можливістю
тимчасового проживання у будинку до
оформлення договору купівлі - продажу.

Посилаючись на те, що вказаних коштів
відповідач не сплатила та продовжила
проживати у спірному будинку, позивач
просила виселити всіх мешканців
будинку в примусовому порядку,
оскільки останні ігнорують будь-які
звернення з цього приводу.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 23 січня 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено та виселено ОСОБА_1,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу,
в якій, просила рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити по
справі нове рішення про відмовити в
задоволені позову, з підстав
неправильного застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
а також з підстав неповного з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи та невідповідності висновків
суду фактичним обставинам справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді - доповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
дійшла висновку про те, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року „Про судове рішення у
цивільній справі" зазначено, що рішення
є законним тоді, коли суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до
статті 8 ЦПК, а також правильно
витлумачив ці норми. Обґрунтованим
визнається рішення, ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції відповідає
зазначеним вимогам закону.

Згідно ч. І ст.16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом

Встановлено, що 15 червня 1990 року
позивач на підставі договору купівлі -
продажу пустуючого будинку для
сезонного проживання, що
зареєстрований в реєстрі за №74
придбала житловий будинок, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с. 34 -
35 ).

15 грудня 2008 року позивач отримала
свідоцтво про право власності на
вищезазначений житловий будинок за
№1216 (а.с.4).

На підставі рішення Вороньківської
сільської ради Бориспільського району,
Київської області від 26 червня 2012 року
позивач отримала державний акт на
земельну ділянку, розміром, 0,2500 га, за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).

Згідно довідки про склад сім'ї від 07
серпня 2013 року ОСОБА_2 є власником
вказаного житлового будинку і особовий
рахунок відкрито на її ім'я ( а.с.7 ).

Згідно акту обстеження
матеріально-побутових умов проживання
сім'ї від 21 грудня 2012 року, окрім самої
відповідачки у будинку також мешкають
її чоловік та син (а.с.28).

Вбачається, що на неодноразові
звернення позивачки про виселення
відповідачі не реагують, що
підтверджується відповідними листами
реагування органів міліції (а.с.8-9).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК України та
ст. 150 ЖК України, які передбачають
право власника використовувати житло
для власного проживання, проживання
членів сім'ї, інших осіб і
розпоряджатися своїм житлом на власний
розсуд. Обмеження чи втручання в права
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно з ст.41 Конституції України, ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основних свобод,
ст. ст.316,317,319,321 ЦК України закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
па власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь - які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Гарантуючи захист
права власності, закон надає власнику
право вимагати усунення будь - яких
порушень його прав хоч би ці порушення
і не були поєднані з позбавленням
володіння.

Задовольняючи вказаний позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачі самоправно вселилися до
зазначеного будинку та незаконно
проживають в ньому, відмовляючись при
цьому добровільно виселитись.

Доводи апелянта, викладені в
апеляційній скарзі, не спростовують
висновків суду першої інстанції,
оскільки вони вже були предметом
розгляду в суді першої інстанції та їм
надано належну правову оцінку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається,
як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Згідно ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню. Обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та
враховуючи, що обставини справи судом
встановлені відповідно до наданих
пояснень сторін та письмових доказів,
що містяться в матеріалах справи,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення ухвалено з дотриманням
вимог матеріального і процесуального
права, а тому апеляційну скаргу слід
відхилити, а рішення суду першої
інстанції про задоволення позовних
вимог позивача залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 23 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:

Судді: