Єдиний унікальний номер 260/9571/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2997/2014
Головуючий 1 інстанції Олещенко Л.Б.
Доповідач Биліна Т.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

головуючого судді
Пономарьової О.М.,

суддів Биліни Т.І.,
Новосьолової Г.Г.,

при секретарі Мишко Д.О.,

за участю

позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 24 лютого
2014 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до Ленінської районної у м.
Донецьку ради, в особі голови ради -
Беляєва Олега Миколайовича про
встановлення недостовірності
інформації, її спростування, захист
честі та гідності, та відшкодування
шкоди,

В С
Т А Н О В И В :

Рішенням Ленінського районного
суду м. Донецька від 24 лютого 2014 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Ленінської районної у м. Донецьку ради,
в особі голови ради - Беляєва Олега
Миколайовича про встановлення
недостовірності інформації, її
спростування, захист честі та гідності,
та відшкодування шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення норм
процесуального та матеріального права,
просить скасувати рішення Ленінського
районного суду м. Донецька від 24 лютого
2014 року і ухвалити нове, яким
задовольнити у повному обсязі її
позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної
скарги ОСОБА_1 зазначила, що
відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що змінив правову базу позовної
заяви та відмовив у задоволені її
вимог по спростуванню інформації
наданої відповідачем, яка порушила її
честь і гідність та матеріальні і не
матеріальні права 3-місячного ОСОБА_5 та
7 річної ОСОБА_8.

Позивач ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2 в судовому засіданні доводи
апеляційної скарги підтримали, просили
її задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
підтвердження чого знаходяться на
аркушах справи 172-174. Зважаючи на
положення ч.2 ст.305 ЦПК України, така
неявка не є перепоною для розгляду
справи.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб
присутніх в судовому засіданні,
дослідивши матеріали цивільної справи,
та перевіривши наведені в скарзі
доводи, апеляційний суд вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду позивачка ОСОБА_1
зазначила, що вважає недостовірною
поширену відповідачем інформацію, яка
принижує її честь та гідність, а саме:
«ОСОБА_1 квартиросьемщик в
двухкомнатной квартире, где прописана
она, ее дочь и четверо ее внуков…» -
рассказал председатель Ленинского
райисполкома Донецка Олег Беляев.
«…-дочь нигде не работает, но получает
пособие на двух маленьких детей в
размере 4 603 грн. Прибавьте пенсию
ОСОБА_1 в размере 1700 грн. и выйдет, что
эта семья в состоянии оплатить
коммунальные услуги. Другое дело, что
дочь не хочет делится с матерью
деньгами. Но это уже их внутрисемейные
проблемы. А заявление о продаже почки -
это шантаж чистейшей воды». Зі слів
Беляєва О.М. витікає, що вказаний ним
дохід сім'я отримує щомісячно. Крім
того в загальну суму доходу Беляєв О.М.
зарахував грошові кошти, які є
особистою власністю малолітніх дітей.
В обґрунтування своїх доводів у якості
доказів наведено опубліковані
Інтернет - видавництвами інтерв'ю
Беляєва О.М., яке він, як зазначила
остання, надав телеканалам ICTV, Інтер, 1+1.

Судом першої інстанції встановлено, що
із інтерв'ю, опублікованого Інтернет
видавництвами, на які посилається
позивач, текст інтерв'ю, яке було надано
Беляєвим О.М. телеканалам ICTV, Інтер, 1+1,
викладено стисло, що фактично не
відповідає дослівному змісту інтерв'ю.

Вказаного висновку суд першої
інстанції дійшов після відтворення в
судовому засіданні запису програм
телеканалів ICTV, Інтер, 1+1 за 19 серпня 2013
року. Беляєвим О.М., який є головою
ленінської районної у м. Донецьку ради,
було надано кореспондентам інтерв'ю з
приводу листа ОСОБА_1 до органів влади.
Репортаж вийшов під назвою: «продам
нирку за борги». При цьому, як
вбачається зі змісту інтерв'ю наданого
Беляєвим О.М., останній зазначив
наступне - «решение вопроса о продаже
почки в сложившейся ситуации является
неадекватным. Доход семьи позволяет
погашать реструктуризированный долг,
т.е. без ущерба для семьи, учитывая, что
их доход составляет 6380 грн., тем более,
что в семье есть еще двое других
совершеннолетних членов семьи, которые
не работают. Выселять их никто не
собирается, так как в семье двое
маленьких детей».

Апеляційний суд вважає висновки суду
обґрунтованими і такими, що
підтверджуються матеріалами справи та
вимогами закону.

Перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах визначених ст. 303 ЦПК України, суд
приходить до висновку, що апеляційна
скарга задоволенню не підлягає з
наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що факт поширення недостовірної
інформації, яка принижує честь та
гідність позивачки, а також завдає їй
моральної шкоди, не знайшов свого
підтвердження.

Статтею 269 ЦК України визначено, що
особисті немайнові права належать
кожній фізичній особі від народження
або за законом. Особисті немайнові
права фізичної особи не мають
економічного змісту.

Види особистих немайнових прав,
перелік яких не є вичерпним, визначений
статтею 270 ЦК України.

Одними із таких прав є право на повагу
до гідності та честі особи та право на
недоторканість ділової репутації.

Конституція України визначає честь і
гідність людини найвищою соціальною
цінністю, а також право кожного на
повагу до його гідності (ст.ст.3,28).

Статтею 297 ЦК України визначено, що
кожен має право на повагу до його
гідності та честі. Гідність та честь
фізичної особи є недоторканними.
Фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Відповідно до ч.1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Згідно ст.32 Конституції України
кожному гарантується судовий захист
права спростовувати недостовірну
інформацію про себе і право вимагати
будь-якої інформації, а також право
вимагати відшкодування матеріального
і морального збитку, заподіяного
використовуванням і розповсюдженням
такої недостовірної інформації.

Разом із цим Конституцією України
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя (ст.34
Конституції України).

Стаття 9 Конституції України
передбачає, що чинні міжнародні
договори, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, є
частиною законодавства України.

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод (далі
-Конвенція), ратифікованої Україною,
передбачено право кожного на свободу
вираження поглядів. Це право включає
свободу дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Із змісту цієї норми випливає, що
свобода слова, преси, як захисника
інтересів громадськості, критики
представників держави, висловлення
своєї думки в процесі обговорення
питань, що становлять громадський
інтерес, є однією з найважливіших
свобод людини.

Втрутитись у процес реалізації цієї
норми національна влада може лише у
випадках, передбачених ч.2 ст.10
Конвенції, зокрема, якщо це передбачено
законом, направлено на захист
репутації або прав інших осіб і є
необхідним в демократичному
суспільстві.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про
інформацію" ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
наклепу, є висловлювання, які не
містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Якщо особа
вважає, що оціночні судження або думки
принижують її гідність, честь чи ділову
репутацію, а також інші особисті
немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи у
тому самому засобі масової інформації
з метою обґрунтування безпідставності
поширених суджень, надавши їм іншу
оцінку. Якщо суб'єктивну думку
висловлено в брутальній, принизливій
чи непристойній формі, що принижує
гідність, честь чи ділову репутацію, на
особу, яка таким чином та у такий спосіб
висловила думку або оцінку, може бути
покладено обов'язок відшкодувати
завдану моральну шкоду.

В рішенні Європейського суду з прав
людини у справі "Лінгенс проти Австрії"
суд розрізняє факти та оціночні
судження. Існування фактів можна
довести, а правдивість критичного
висловлювання не підлягає доведенню.
Вимога доводити правдивість
критичного висловлювання є неможливою
для виконання і порушує свободу на
власну точку зору, що є фундаментальною
частиною права, захищеного статтею 10
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 1 від
27.02.2009 року "Про судову практику у
справах про захист гідності та
честі фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи" відповідно до статті 277 ЦК
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів відповідача, не можна
перевірити на предмет їх відповідності
дійсності ( на відміну від перевірки
дійсності фактів) і спростувати, що
відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав
людини при тлумаченні статті 10
Конвенції.

Аналіз зазначеного національного
законодавства та ст.10 Конвенції і
практики її застосування свідчать про
те, що межі свободи вираження думок
залежать від їх змісту та від того, чим
займається особа, стосовно якої ці
думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі,
гідності та ділової репутації від
певних висловлювань допустимий лише
при дотриманні свободи думки і слова,
вільного вираження своїх поглядів та
переконань, закріплених в ст.34
Конституції України, а необхідність
обмежувати вираження думок є менш
гострою стосовно публічних осіб.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з
того, що нею не доведено факту
приниження відповідачем її честі та
гідності, оскільки у висловлюванні
відповідача не міститься
недостовірної інформації, а виражені
його судження, а відтак відсутні
підстави для задоволення позову.

Таким чином законодавець визначає, що
позивач повинен довести у суді, що
відповідач поширив проти нього
інформацію, яка є недостовірною.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що ствердження позивача
про невідповідність інформації
наданої Беляєвим О.М. телеканалам ICTV,
Інтер, 1+1 існуючим обставинам, на
підставі стисло викладеного тексту
інтерв'ю є оціночним судженням.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України
моральна шкода полягає, зокрема, у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Доводи апеляційної скарги, що
зазначеним інтерв'ю Беляєва О.М.
позивачці заподіяна моральна шкода -
недоведені.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
„Про судову практику в справах про
відшкодування моральної шкоди" -
відповідно до загальних підстав
Цивільно-правової відповідальності,
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, причинного зв'язку з
протиправними діями заподіювача і вини
останнього.

Ствердження, що Беляєв О.М. розповсюдив
інформацію про персональні дані
малолітніх дітей: 3 місячного ОСОБА_5 та
7 річної ОСОБА_8 -неспроможні, оскільки
надана ним інформація не містила
конкретизації.

Відповідно до вимог, передбачених ч.1
ст.60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши юридичну оцінку обставин
справи та повноту їх встановлення,
апеляційний суд вважає, що судом першої
інстанції правильно встановлені
правовідносини, що склалися між
сторонами і їм надана належна оцінка, в
судовому рішенні повно відображені
обставини, що мають значення для
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до помилкового
судового рішення.

Оскільки апеляційним судом не
встановлено порушень судом першої
інстанції при розгляді цієї справи
вимог матеріального чи процесуального
законів або неправильної оцінки
досліджених по справі доказів, то
підстав для задоволення апеляційної
скарги і скасування судового рішення
немає.

Помилкове посилання суду першої
інстанції на ст.ст.46, 47-1 Закону України
Про інформацію, які мали місце в
редакції закону від 02.12.2010 року не
спростовує правильність висновків
суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Донецька від 24 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили цією ухвалою.

Головуючий:
О.М. Пономарьова

Судді:
Т.І. Биліна

Г.Г. Новосьолова