АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/2794/14
Справа № 643/6010/13-ц
Категорія: "трудові"
інстанції: Марченко О.М.
Доповідач: Бурлака І. В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака
І.В.

Суддів: Карімової
Л.В., Яцини В.Б.,

при секретарі:
Кривошеіної О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою Державного
підприємства заводу «Електроважмаш»
на рішення Московського районного суду
м. Харкова від 19 вересня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до Державного
підприємства заводу «Електроважмаш»
про поновлення на роботі та виплату
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з зазначеним та в подальшому
уточненим позовом до Державного
підприємства заводу «Електроважмаш». В
обґрунтування своїх вимог посилався на
те, що на підставі наказу № 921 - К з 15.08.2011
року він працював у відповідача на
посаді майстра стрижневої дільниці до
цеху № 111 сталевого литва та
термообробки. 25.03.2013 року за наказом №
388-К його звільнено з займаної посади на
підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважав
звільнення незаконним. Зазначив, що
відповідачем порушено порядок
накладення дисциплінарного стягнення,
а саме дисциплінарне стягнення не
оголошено в наказі, не повідомлено йому
під розписку. Вказав, що його невихід на
роботу 11.03.2013 року та 12.03.2013 року вчинено
з поважних причин та завчасно
погоджено в усній та письмовій формі,
про що відповідача належним чином
повідомлено. Так, 12 березня був
відсутній, оскільки допомагав своїй
матері проходити медичний огляд. З 09.00
до 11.00 знаходився в суді, потім займався
кремацією та похованням померлого
онука. Зазначив, що між ним та
відповідачем була домовленість, що він
має право вільно піти з роботи на 2 дні.
Крім того, з наказом про звільнення та
нарахування грошових коштів
заздалегідь його не ознайомлено, копію
наказу йому не вручено. Просив поновити
його на роботі на посаді майстра
стрижневої дільниці цеху № 111
сталевого литва та термообробки
Державного підприємства заводу
«Електроважмаш», скасувати наказ № 388 -
К від 25.03.2013 року; стягнути з Державного
підприємства заводу «Електроважмаш»
на його користь середній заробіток за
час вимушеного прогулу; зобов'язати
Державне підприємство заводу
«Електроважмаш» відшкодувати йому
моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Рішенням Московського районного
суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено частково;
поновлено ОСОБА_2 на посаді майстра
стрижневої дільниці цеху № 111
сталевого литва та термообробки;
допущено негайне виконання рішення в
цій частині; стягнуто з Державного
підприємства заводу «Електроважмаш»
на користь ОСОБА_2 середню заробітну
плату за весь час вимушеного прогулу з
26.02.2013 року по 18.09.2013 року включно в сумі
18565,40 грн., 1000,00 грн. в рахунок
відшкодування моральної шкоди та на
користь держави 344,10 грн. судового
збору.

Не погоджуючись з рішенням суду
Державне підприємство заводу
«Електроважмаш» подав апеляційну
скаргу, в якій просив скасувати рішення
і ухвалити нове, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог. При цьому
посилався на неповне з`ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи; на недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; на
невідповідність висновків суду
обставинам справи; на порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Вважав, що суд не надав належної оцінки
доказам, проігнорував наданий акт
перевірки Територіальної державної
інспекції з питань праці в Харківській
області та документи перевірок інших
органів; що відпустка без збереження
заробітної плати надавалася ОСОБА_2
тільки на 11.03.2013 року; що відсутність
ОСОБА_2 на робочому місці 12.03.2013 року є
прогулом, оскільки він не погодив
заздалегідь свою відсутність на
робочому місці; що жодних доказів
підтвердження заподіяння йому
моральної шкоди не надано.

Справа судом розглядалася
неодноразово.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
з'явившихся осіб, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню, рішення суду першої
інстанції - скасуванню. При цьому
судова колегія виходить з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
ОСОБА_2 надавалася відпустка без
збереження заробітної плати на 11.03.2013
року та 12.03.2013 року, його звільнення є
незаконним.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Статтею 25 Закону України «Про
відпустки» від 15.11.1996 року із змінами та
доповненнями передбачено підстави
надання працівникові відпустки без
збереження заробітної плати в
обов'язковому порядку. Зокрема,
відпустка без збереження заробітної
плати за бажанням працівника надається
в обов'язковому порядку: матері або
батьку, який виховує дітей без матері (в
тому числі й у разі тривалого
перебування матері в лікувальному
закладі), що має двох і більше дітей
віком до 15 років або дитину-інваліда, -
тривалістю до 14 календарних днів
щорічно; чоловікові, дружина якого
перебуває у післяпологовій відпустці, -
тривалістю до 14 календарних днів;
матері або іншим особам, зазначеним у
частині третій статті 18 та частині
першій статті 19 цього Закону, в разі
якщо дитина потребує домашнього
догляду, - тривалістю, визначеною в
медичному висновку, але не більш як до
досягнення дитиною шестирічного віку,
а в разі якщо дитина хвора на цукровий
діабет I типу (інсулінозалежний), - не
більш як до досягнення дитиною
шістнадцятирічного віку; матері або
іншій особі, зазначеній у частині
третій статті 18 цього Закону, для
догляду за дитиною віком до 14 років на
період оголошення карантину на
відповідній території; ветеранам
війни, особам, які мають особливі
заслуги перед Батьківщиною, та особам,
на яких поширюється чинність Закону
України «Про статус ветеранів війни,
гарантії їх соціального захисту», -
тривалістю до 14 календарних днів
щорічно; особам, які мають особливі
трудові заслуги перед Батьківщиною, -
тривалістю до 21 календарного дня
щорічно; пенсіонерам за віком та
інвалідам III групи - тривалістю до 30
календарних днів щорічно; інвалідам I
та II груп - тривалістю до 60 календарних
днів щорічно; особам, які одружуються, -
тривалістю до 10 календарних днів;
працівникам у разі смерті рідних по
крові або по шлюбу: чоловіка (дружини),
батьків (вітчима, мачухи), дитини
(пасинка, падчірки), братів, сестер -
тривалістю до 7 календарних днів без
урахування часу, необхідного для
проїзду до місця поховання та назад;
інших рідних - тривалістю до 3
календарних днів без урахування часу,
необхідного для проїзду до місця
поховання та назад; працівникам для
догляду за хворим рідним по крові або
по шлюбу, який за висновком медичного
закладу потребує постійного
стороннього догляду, - тривалістю,
визначеною у медичному висновку, але не
більше 30 календарних днів; працівникам
для завершення санаторно-курортного
лікування - тривалістю, визначеною у
медичному висновку; працівникам,
допущеним до вступних іспитів у вищі
навчальні заклади, - тривалістю 15
календарних днів без урахування часу,
необхідного для проїзду до
місцезнаходження навчального закладу
та назад; працівникам, допущеним до
складання вступних іспитів в
аспірантуру з відривом або без відриву
від виробництва, а також працівникам,
які навчаються без відриву від
виробництва в аспірантурі та успішно
виконують індивідуальний план
підготовки, - тривалістю, необхідною
для проїзду до місцезнаходження вищого
навчального закладу або закладу науки
і назад; сумісникам - на термін до
закінчення відпустки за основним
місцем роботи; ветеранам праці -
тривалістю до 14 календарних днів
щорічно; працівникам, які не
використали за попереднім місцем
роботи щорічну основну та додаткові
відпустки повністю або частково і
одержали за них грошову компенсацію, -
тривалістю до 24 календарних днів у
перший рік роботи на даному
підприємстві до настання
шестимісячного терміну безперервної
роботи; працівникам, діти яких у віці до
18 років вступають до навчальних
закладів, розташованих в іншій
місцевості, - тривалістю 12 календарних
днів без урахування часу, необхідного
для проїзду до місцезнаходження
навчального закладу та у зворотному
напрямі. За наявності двох або більше
дітей зазначеного віку така відпустка
надається окремо для супроводження
кожної дитини. Працівникам, які
навчаються без відриву від виробництва
в аспірантурі, протягом четвертого
року навчання надається за їх бажанням
один вільний від роботи день на тиждень
без збереження заробітної плати.

Відповідно до ст. 26 цього Закону за
сімейними обставинами та з інших
причин працівнику може надаватися
відпустка без збереження заробітної
плати на термін, обумовлений угодою між
працівником та власником або
уповноваженим ним органом, але не
більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України
до застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_2 працював у відповідача з 15.08.2011
року на посаді майстра стрижневої
дільниці до цеху № 111 сталевого литва
та термообробки. Матеріали справи
свідчать про те, що за неналежне
виконання своїх обов'язків ОСОБА_2
двічі оголошено догану.

Наказом від 25.03.2013 року № 388 - К
його за згодою профспілкового комітету
підприємства звільнено на підставі п. 4
ст. 40 КЗпП України за прогул, вчинений 12
березня 2013 року без поважних причин. Із
акту від 25 березня 2013 року, який
складено в день звільнення ОСОБА_2
вбачається, що ОСОБА_2 з наказом
ознайомлено 25.03.2013 року, проте він
відмовився його отримувати,
підписувати та запропонував
відправити наказ поштою, однак трудову
книжку, а в подальшому наказ отримав.
Виплати, нараховані ОСОБА_2 в сумі 2340,34
грн., сплачено йому у день звільнення. З
29.11.2013 року ОСОБА_2 перебуває на обліку
як безробітний в Харківському міському
центрі зайнятості. Йому сплачується з
листопада 2013 року по теперішній час
соціальна допомога по 540,00 грн.
щомісячно. Як вбачається з матеріалів
справи ОСОБА_2 надавалася відпустка за
згодою сторін на один день, тобто на
11.03.2013 року без збереження заробітної
плати за сімейними обставинами та з
інших причин. Із акту перевірки
додержання суб'єктами господарювання
законодавства про працю та
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування № 20-01-553/0443, яке
провадилося за заявою ОСОБА_2,
вбачається, що порушень трудового
законодавства не виявлено, про що
повідомлено Департамент інноваційного
розвитку промисловості і транспортної
інфраструктури, постійну комісію з
питань забезпечення прав людини,
свободи слова та інформації та
спеціальну міліцію за заявами ОСОБА_2

Із матеріалів справи вбачається, що
13.03.2013 року, 14.03.2013 року ОСОБА_2 було
рекомендовано надати пояснення та
документи, які б підтверджували
поважність його відсутності на
робочому місці 12.03.2013 року. Із пояснень
ОСОБА_2, наданих відповідачу вбачалося,
що він був в Московському районному
суді м. Харкова. Проте із наданої
судової повістки вбачається, що він
знаходився в суді з 09.30 до 10.40, як і
представник відповідача, яка поїхала
до суду о 09.20 та о 11.00 повернулася на
підприємство. Інших пояснень своїй
відсутності на робочому місті з
поважних причин та належних документів
ОСОБА_2 не надав.

Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України
передбачено, що прогулом є відсутність
працівника на роботі більше трьох
годин протягом робочого дня без
поважних причин. У разі вчинення
працівником прогулу без поважних
причин роботодавцю надано право
застосовувати у відношенні винних осіб
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення. Пунктом 8 цієї
статті передбачено, що не допускається
звільнення працівника з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
в період перебування працівника у
відпустці.

Пунктом 3.1.2. Правил внутрішнього
трудового розпорядку ДП завод
«Електроважмаш» передбачено, що
працівник зобов'язаний дотримуватися
дисципліни праці та правил
внутрішнього розпорядку (вчасно
приходити на роботу, дотримуватися у
точності і без порушень режиму
робочого часу, використовувати весь
робочий час виключно для виробничої
роботи та службових обов'язків, не
займатися сторонніми справами та
розмовами, не ходити без діла та не
відволікати від роботи інших
працівників, своєчасно та точно
виконувати розпорядження
адміністрації і т.п.).

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача пояснила, що
відпустка без збереження працівнику
надається за згодою начальника цеху №
111, а потім з його резолюцією цю заяву
працівник відносить до табельниці.

ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції
пояснив, що він писав 5 заяв. Проте, в
подальшому уточнив, що першу заяву він
написав 04.03.2013 року, другу - 05.03.2013 або
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, дві заяви - 11.03.2013
року, разом - 4 заяви. Його робочий день
тривав з 07.00 до 15.30. 12 березня 2013 року він
був відсутній на робочому місці,
оскільки з 07.00 до 09.00 - відвів мати на
перев'язку до лікарні; з 09.30 до 10.40 -
знаходився в суді; з 10.40 - звертався до
бюро ритуальних послуг, до дільниці КП
«Жилкомсервіс» щодо сплати
комунальних послуг за місцем
проживання. Вважав, що його відпустили
на 2 дні, оскільки в своїх заявах він
саме про ці дні і просив керівництво.

Проте, із матеріалів справи вбачається,
що 04.03.2013 року ОСОБА_2 писав першу заяву
на надання відпустки без збереження
заробітної плати на 11.03.2013 року та 12.03.2013
року за сімейними обставинами, але за
якими не вказав, тому йому відмовлено у
зв'язку з відсутністю такої можливості.
ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_2 написав
доповідну керівництву заводу щодо
поведінки ОСОБА_3 відносно нього, яка не
є за своїм змістом заявою. Дві інші
заяви ОСОБА_2 написав 11.03.2013 року з
проханням надати йому відпустку тільки
на 11.03.2013 року без збереження
заробітної плати за сімейними
обставинами, а саме у зв'язку з тяжкою
хворобою його матері ОСОБА_4, смертю
онука ОСОБА_5 та тяжким станом його
родичів, які зареєстровані в журналі
реєстрації особистих заяв, (а. с. 71, 114).
Із заяв вбачається, що після узгодження
з начальником цеху його заяву
задоволено, надано ОСОБА_2 відпустку
без збереження заробітної плати на
11.03.2013 року. Із судової повістки
вбачається, що 12.03.2012 року ОСОБА_2
знаходився в суді з 09.30 до 10.40. Із
зміно-добового завдання на 12.03.2013 року
вбачається, що ОСОБА_2 був відсутній на
робочому місті. Із листа
непрацездатності вбачається, що ОСОБА_2
хворів з 16.03.2013 року по 22.03.2013 року. Із
наданих медичних документів хворої
ОСОБА_4 вбачається, що його мати -
пенсіонерка, ІНФОРМАЦІЯ_1, знаходилася
на стаціонарному лікуванні в
Харківській міській клінічній лікарні
з 07.02.2013 року по теперішній час,
потребує подальшого стаціонарного
лікування, а ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, як пояснив ОСОБА_2, є
сином його племінниці, у якої є близькі
родичі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не
заперечував, що 11.03.2013 року він писав
заяву про надання йому відпустки на
11.03.2013 року. Причини не знаходження на
робочому місті більше трьох годин
12.03.2013 року, які він вказав в позові та
які зазначав в суді апеляційної
інстанції різняться, ніякими доказами
не підтверджуються, тому до цих
пояснень судова колегія відноситься
критично і бере до уваги тільки ті
пояснення, які підтверджені належними
та допустимими відповідно до ст. ст. 58, 59
ЦПК України доказами.

У зв'язку з чим, судова колегія вважає,
що підстав вважати, що відпустка без
збереження заробітної плати
надавалася на підставі ст. 25 Закону
України «Про відпустки» від 15.11.1996 року
із змінами та доповненнями, не має,
оскільки вона надавалася за сімейними
обставинами на один день за згодою
сторін, а відсутність ОСОБА_2 на
робочому місці 12.03.2013 року є прогулом,
так як на цей день він відпустки не
просив, а поважність його відсутності в
цій день на робочому місці
підтверджено тільки протягом 1 часу 10
хвилин.

Ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції на зазначене та вимоги
закону уваги не звернув та дійшов
помилкового висновку щодо задоволення
позову ОСОБА_2

За таких обставин рішення суду
підлягає скасуванню з відмовою в
задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.
1 ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Державного
підприємства заводу «Електроважмаш» -
задовольнити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 19 вересня 2013 року -
скасувати і в задоволенні позову
ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий суддя:
Судді: