АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5014/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Шевчук О.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючої - Кравець
В.А.,

Суддів - Семенюк
Т.А., Музичко С.Г.

при секретарі - Круглику
В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 18 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, -

В С Т А Н О В И
Л А :

У вересні 2013 рокупредставник позивача
звернувся в суд із зазначеним позовом,
в якому, з урахуванням уточнених вимог,
просив стягнути з відповідача на
користь позивача заборгованість за
договором позики від 01.01.2011р. в розмірі
40 742,00 доларів США, що становить 323 371 грн.
28 коп., пеню в розмірі 26 889, 71 дол. США, що
становить 214 848, 28 грн., 697, 50 дол. США ,
еквівалент 5 573. 03 грн. - інфляційну
складову боргу, 3% річних 2681, 62 дол. США (21
426,14 грн.) моральну шкоду в розмірі 50 000
грн. та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
відповідач позичив у ОСОБА_1 грошові
кошти у розмірі 35 466,00 доларів США та
зобов'язався повернути їх до 30.06.2011 року
у розмірі 40 742 дол. США. Проте,
відповідач після настання строку свої
зобов'язання не виконав.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 18 лютого 2014 року - позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
борг за договором позики в розмірі 40 742
дол. США, що еквівалентно 323 371, 28 грн., 3%
річних від простроченої суми - 2 681,62 дол.
США, що становить 21 426 грн. 14 коп. та
судові витрати в розмірі 3 457 грн.

Представник позивача звернувся до
суду із апеляційною скаргою, в якій,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
та процесуального права, просив
скасувати рішення в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення з
відповідача пені за прострочення
виконання грошового зобов'язання та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання
грошового зобов'язання в розмірі - 12 222,60
дол. США, що еквівалентно - 97 658,57 грн.

Вказує на те, що суд неправильно
розтлумачив та застосував положення
ст.ст. 267,253,258 ЦК України, внаслідок чого
помилково вказав на закінчення строку
позовної давності щодо вимог про
стягнення пені, пов'язуючи їх зі
спливом одного року після виникнення
права на її стягнення, не взявши до
уваги положення ст. 549 ЦК України щодо
строків нарахування пені та її
правової природи.

В судовому засіданні апелянт скаргу
підтримав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А.,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав:

Задовольняючи позов частково, суд
виходив з того, що ОСОБА_2 взяті на себе
зобов'язання за договором позики не
виконав, заборгованість є непогашеною,
однак, позивачем пропущений строк
позовної давності щодо стягнення пені.

Проте, у повній мірі з таким
висновком суду погодитись не можна,
виходячи з наступного.

Умовами ст. 526 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно зі ст. 626, 530 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами, а якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його умов
може бути представлена розписка
позичальника або інший документ, який
посвідчує передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

За ст.1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Судом встановлено, що 14.04.2008 року, 20.12.2008
року, 04.02.2009 року, 11.03.2009 року, 30.04.2009 року,
17.06.2009 року,07.09.2009 року, 07.06.2010 року та
01.01.2011 року між сторонами по справі
укладались договори позики грошових
коштів (а.с. 76 - 93).

Згідно останнього договору від 01.01.2011
року ОСОБА_1 було передано відповідачу
грошові кошти в розмірі 35 466 доларів США
строком до 30.06.2011 року. Позичальник, в
свою чергу, прийняв на себе
зобов'язання повернути в обумовлені
угодою строки суму в розмірі 40 742 дол.
США (a.c. 92).

Відповідно до вимог статті 545 ЦК
України кредитор, прийнявши виконання
зобов'язання, повинен на вимогу
боржника видати йому розписку про
одержання виконання частково або в
повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові
борговий документ, кредитор, приймаючи
виконання зобов'язання, повинен
повернути його боржникові. У разі
неможливості повернення боргового
документа кредитор повинен вказати про
це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у
боржника підтверджує виконання ним
свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути
борговий документ або видати розписку
боржник має право затримати виконання
зобов'язання. У цьому разі настає
прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено
зобов'язання боржника виконати свій
обов'язок, а кредитора - прийняти
виконання особисто, якщо інше не
встановлено договором або законом, не
випливає із суті зобов'язання чи
звичаїв ділового обороту, а також право
кожної із сторін у зобов'язанні
вимагати доказів того, що обов'язок
виконується належним боржником або
виконання приймається належним
кредитором чи уповноваженою на це
особою, і ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Апеляційна інстанція звертає увагу на
те, що оригінал боргової розписки
знаходиться у позикодавця, що свідчить
про невиконання умов договору позики.

Таким чином, колегія суддів
погоджується з аргументованим
висновком суду першої інстанції про те,
що, підписавши розписку, ОСОБА_2
підтвердив те, що він отримав грошові
кошти від ОСОБА_1

Окрім того , судова колегія не
погоджується з висновком суду про
відмову у задоволенні позову в
частинні стягнення з відповідача пені
за прострочення виконання грошового
зобов'язання у зв'язку зі спливом
строку позовної давності з огляду на
таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК
України виконання зобов'язання
забезпечується, зокрема, неустойкою,
яка визначається як пеня та штраф і є
грошовою сумою або іншим майном, які
боржник повинен передати кредиторові у
разі порушення зобов'язання. Сплата
неустойки є правовим наслідком у разі
порушення зобов'язання (п. З ч. 1 ст. 611 ЦК
України).

Пеня - це санкція, яка нараховується з
першого дня прострочення й доки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України визначено,
що до вимог про стягнення неустойки
(штрафу, пені) застосовується позовна
давність в один рік.

Вирішуючи питання про стягнення пені,
суд безпідставно застосував строки
позовної давності на весь період
прострочення виконання відповідачем
своїх зобов'язань, оскільки пеня має
бути стягнута за один рік до дня
пред'явлення позову, тобто з 16.09.2012 року
до 10.09.2013 року за 359 днів у розмірі 96 053,22
грн. (40 742 дол. США * 30/365*359/100=12021,68 дол. США,
що еквівалентно за курсом НБУ на рівні
7,99 грн. за 1 долар США).

Отже, скасовуючи рішення в цій частині,
колегія ухвалює рішення про стягнення
з відповідача пені у межах строку
позовної давності в один рік.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Посилання представника ОСОБА_2 на те, що
кошти не передавались, а договір 01.01.2011
року укладено з метою сплати боргу за
попереднім договором від 14.04.2008 року не
заслуговують на увагу суду, оскільки
відповідно до договору, що є предметом
даної справи, позикодавець передав
грошові кошти, що є свідченням
укладення саме спірного договору
позики.

На підставі викладеного , колегія
приходить до висновку про скасування
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позову про стягнення з
відповідача пені за прострочення
зобов'язання та ухвалення нового
рішення в цій частині.

Керуючись 303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А
:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 18 лютого 2014 року в частині
відмови у задоволенні позову щодо
стягнення пені скасувати та ухвалити в
цій частині нове рішення, наступного
змісту.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 96
053,22 грн. пені за період з 16.09.2012 року до
10.09.2013 року.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 213
грн. судового збору.

В іншій частині рішення залишити без
зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:
Судді: