Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Маляренко І.Б.
Провадження № 22ц/782/1072/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.,

Суддів: Борисова Є. А.,
Луганської В.М.

За участю секретаря:
Аліханян Г.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Луганської міської ради

на рішення Ленінського районного суду
м. Луганська від 20 листопада 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до Управління
комунальним майном Луганської міської
ради про визнання права на
приватизацію, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням задоволено
позовні вимоги ОСОБА_2 Суд визнав

за нею право на приватизацію квартири
АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі Луганської
міської ради ставиться питання про
скасування рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 20
листопада 2013 року як такого, що не
відповідає вимогам матеріального і
цивільного процесуального права, і
ухвалення нового рішення про відмову у
задоволенні позову.

Обговоривши доводи
апеляційної скарги, заслухавши
доповідача, пояснення осіб, що брали
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає скаргу такою, що підлягає
задоволенню.

Так, статтею 213 ЦПК України
встановлено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим, тобто
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, повинен вирішити справу
згідно із законом, ухваливши рішення на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції встановив, що
ОСОБА_2 з 20.04.2006 року

зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.

З довідки, виданої МКП «Жилсервіс»
26.02.2013 року, вбачається, що ОСОБА_2
дійсно проживає на АДРЕСА_1 та займає 1
кімнату, розміром 17.30 кв.м. зі складом
сім'ї у дві особи.

Посилаючись на те, що дана
кімната є єдиним місцем її проживання,
позивачка з

метою приватизації житлового
приміщення за адресою АДРЕСА_1,
звернулась до Управління ЖКГ
Луганської

міської ради із заявою про передачу у
приватну власність житлового
приміщення у

гуртожитку.

У приватизації даної кімнати
позивачці було відмовлено із
посиланням на те, що

вона раніше брала участь у
приватизації квартири АДРЕСА_1. При
цьому було зазначено, що при
приватизації

вищезазначеної квартири у позивачки
залишились невикористанні житлові
чеки на суму

1,68 грн., що складає 9,33 кв.м. загальної
площі, і при передачі позивачці у
власність

кімнати, яку вона займає зараз, з
урахуванням використаної
приватизованої площі,

загальна площа буде перевищувати
встановлену Законом санітарну та
номінальну вартість

житлових чеків.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції з урахуванням положень
Закону

України «Про приватизацію державного
житлового фонду», рішення
Конституційного

Суду України від 10.06.2010 року щодо
офіційного тлумачення положення п.5 ст.
5

Закону України «Про приватизацію
державного житлового фонду» (справа
про

безоплатну приватизацію житла) дійшов
висновку, що тільки повне використання

житлових чеків є фактом реалізації
один раз права на безоплатну
приватизацію житла,

передбаченого п. 5 ст. 5 ЗУ «Про
приватизацію житлового фонду»,
приватизація загальної

площі в кількох квартирах (будинках)
державного житлового фонду в межах
встановленої

санітарної норми та номінальної
вартості житлового чека не є повторною,
а тому вимоги позивачки є
обґрунтованими.

Проте суд не взяв до уваги
наступного.

На підставі рішення Луганської
міської ради від 24.12.2008 року № 46/5 «Про

надання згоди на передачу об'єктів
житлового фонду у комунальну власність

територіальної громади м. Луганська»
та відповідно до Акту
приймання-передачі об'єктів

житлового фонду у комунальну власність
територіальної громади м. Луганська -

гуртожиток, розташований за адресою:
АДРЕСА_1, було передано у комунальну
власність територіальної громади м.
Луганська.

Частиною 1 статті 60 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»

встановлено, що територіальним
громадам сіл, селищ, міст, районів у
містах належить

право комунальної власності на рухоме
і нерухоме майно, доходи місцевих
бюджетів,

інші кошти, землю, природні ресурси,
підприємства, установи та організації,
в тому

числі банки, страхові товариства, а
також пенсійні фонди, частку в майні
підприємств,

житловий фонд, нежитлові приміщення,
заклади культури, освіти, спорту,
охорони

здоров'я, науки, соціального
обслуговування та інше майно і майнові
права, рухомі та

нерухомі об'єкти, визначені відповідно
до закону як об'єкти права комунальної

власності, а також кошти, отримані від
їх відчуження.

Статтею 18 Житлового кодексу України
передбачено, що управління житловим

фондом здійснюється власником або
уповноваженим ним органом у межах,

визначених власником.

Частиною 5 статті 60 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні»

визначено, що органи місцевого
самоврядування від імені та в
інтересах

територіальних громад відповідно до
закону здійснюють правомочності щодо

володіння, користування та
розпорядження об'єктами права
комунальної власності.

Таким чином, судом не було вирішене
питання про притягнення до участі у
справі Луганської міської ради як
власника гуртожитку.

Оскаржуючи рішення суду, Луганська
міська рада надала суду апеляційної

інстанції довідку МКП «Центрожилком»
№ 373 від 13.02.2014 року, згідно з якою

гуртожиток за адресою: АДРЕСА_1

знаходиться на балансі міського
комунального підприємства
«Центрожилком».

Відповідно до частини першої
статті 5 Закону України "Про
забезпечення

реалізації житлових прав мешканців
гуртожитків" основною умовою для
реалізації права

позивачів на приватизацію житлових
приміщень у гуртожитку є перехід
будинку

гуртожитку у власність територіальної
громади та прийняття місцевою радою
рішення

про передачу цих приміщень у власність
мешканців гуртожитку.

Згідно з ч.1 статті 1 Закону України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" його дія
поширюється на громадян, які не мають
власного житла, більше п'яти років на
законних підставах зареєстровані за
місцем проживання у гуртожитках та
фактично проживають у них.

Оскільки Закон України "Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків" не містить
визначення терміна "законні підстави",
то в такому разі необхідно
застосовувати положення житлового
законодавства, а саме положення статті
129 Житлового кодексу України та пункту
10 розділу II Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів Української РСР від
03.06.1986

N208 (далі - Положення), відповідно до яких
єдиною підставою для вселення в

гуртожиток є спеціальний ордер, що
видається адміністрацією
підприємства, установи,

організації на підставі рішення про
надання жилої площі в гуртожитку.

Отже, Закон України "Про забезпечення
реалізації житлових прав мешканців

гуртожитків" поширюється лише на
громадян, які поселились у гуртожиток
на підставі спеціального ордера.

Із копії ордеру № 12 від 20.04.2006
року вбачається, що ордер видано ОСОБА_2
на право заняття ліжко-місця у
гуртожитку, розташованому за адресою
АДРЕСА_1.

Згідно з ч. 2 ст. 9 ЖК України,
громадяни мають право на приватизацію
квартир (будинків) державного
житлового фонду або придбання їх в
житлових кооперативах, на біржових
торгах, шляхом індивідуального
житлового будівництва або отримання у
власність на інших підставах,
передбачених законодавством України.

Пунктом 4 Постанови Ради
міністрів Української PCP від 3 червня 1986
року № 208 «Про затвердження Примірного
положення про гуртожитки»
визначається, що гуртожитки
підрозділяються на два види: для
проживання одиноких громадян (жилі
приміщення знаходяться у спільному
користуванні кількох осіб, які не
перебувають у сімейних стосунках); для
проживання сімей (жилі приміщення, що
складаються з однієї чи кількох кімнат,
перебувають у відособленому
користуванні сімей).

У гуртожитках, призначених для
проживання одиноких громадян, при
необхідності, з дозволу виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів можуть
бути виділені приміщення для
проживання сімей. Ці приміщення
повинні розташовуватися в окремих
під'їздах (секціях) жилого будинку.

Відповідно до наданої апелянтом
довідки Ф-3 МКП «Центрожилком» № 263 від

13.02.2014 року ОСОБА_2 (наймач) займає
ліжко-місце у кімнаті АДРЕСА_1 та
зареєстрована за вказаною адресою з
20.04.2006 року, а її чоловік ОСОБА_7 - з 28.09.2011
року.

Згідно зі ст.1 закону України «
Про приватизацію державного житлового
фонду» приватизація державного
житлового фонду (далі - приватизація) -
це відчуження квартир (будинків),
житлових приміщень у гуртожитках,
призначених для проживання сімей та
одиноких осіб, кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
два і більше наймачів, та належних до
них господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв іт.ін.)

Позивачка не надала суду доказів
того, що нею було отримано документа,
який надавав би їй остаточне право
користування кімнатою, де вона мешкає.

Також вона не надала суду доказів
того, що її чоловіка ОСОБА_7 було
вселено до спірної кімнати з
дотриманням встановленого порядку.

Крім того сам факт його вселення і
реєстрації не свідчить про те, що
позивачка автоматично придбала право
користування кімнатою в цілому.

Згідно ж з роз'ясненнями
Міністерства з питань
житлово-комунального господарства
України від 25 січня 2010 року № 11/12-607
приватизація ліжко-місць мешканцями
гуртожитків не передбачена

За таких обставин і в силу вимог
ст. 309 ЦПК України рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Луганської
міської ради - задовольнити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Луганська від 20 листопада 2013
року - скасувати і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до Управління комунальним
майном Луганської міської ради про
визнання права на приватизацію -
відмовити.

Рішення набирає чинності
негайно, але протягом 20 днів може бути
оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: