Справа № 1311/1438/12
Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/783/1301/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

Головуючого
судді Мікуш Ю.Р.

Суддів:
Ніткевича А.В., Павлишин О.Ф.

Секретар Гацій
І.І.

З участю: представника позивачів
ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 у
власних інтересах та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5 на рішення
Кам»янка-Бузького районного суду
Львівської області від 21 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5
до ОСОБА_3, третьої особи Служби у
справах дітей Кам»янка - Бузької
держадміністрації Львівської області
про усунення перешкод у користуванні
квартирою,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням
Кам»янка-Бузького районного суду
Львівської області від 21 листопада 2013
року позов задоволено.

Вирішено усунути ОСОБА_6, ОСОБА_5
перешкоди у користуванні квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 та її
доньки ОСОБА_5.

Рішення суду оскаржила відповідачка
ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В апеляційній скарзі зазначає, що
вважає рішення суду необґрунтованим,
незаконним, ухваленим з грубим
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Суд неповно з»ясував обставини справи,
не дослідив та не дав належної оцінки
доказам, які наявні в матеріалах
справи.

Стверджує, що вона з дочкою проживає у
спірній квартирі протягом десяти років
і цього не заперечили позивачі, цей
факт перевірений судом.

Протягом всього часу проживання у
квартирі ними проводились роботи по
благоустрою квартири та утримання її у
належному стані, систематично
проводилася оплата за комунальні
послуги.

Зазначає, що ч.4 ст.9, ст. 109 ЖК України
передбачено, що ніхто не може бути
виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування жилим приміщенням інакше
як з підстав і в порядку, передбаченому
законом.

Статтею 116 Житлового кодексу України
передбачені підстави виселення осіб
без надання іншого житлового
приміщення, однак судом не здобуто
будь-яких доказів на підтвердження
того, що відповідачами порушено права
позивачів як співвласників квартири та
створювалися перешкоди у користуванні
квартирою з боку відповідачів, а намір
власника використовувати дану
квартиру для проживання своїх членів
сім»ї не є підставою для виселення.

Зазначає, що прийнятим судом рішенням
порушені права дитини гарантовані
Декларацією прав дитини проголошеною
Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року.
Також вважає помилковим висновок суду
про порушення законних прав та
інтересів позивачів як власників на
свій розсуд володіти та користуватися
належним їм майном, оскільки позивачі
не довели суду наявність цих прав та
факт їх порушення.

Просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення відповідачки
ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 на
підтримання доводів апеляційної
скарги, заперечення з приводу
апеляційної скарги представника
позивачів ОСОБА_2, вивчивши матеріали
цивільної справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що
відповідачка ОСОБА_3 разом із
неповнолітньою дочкою ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована у спірній
квартирі АДРЕСА_1 з 19.09. 2002 року
постійно. (а.с.26). тобто є належним
користувачем квартири.

Позивачам по справі ОСОБА_6 та ОСОБА_5
спірна квартира належить на підставі
свідоцтв про право на спадщину від 30
грудня 2004 року та від 06 лютого 2006 року .

Вирішуючи спір по справі та
задовольняючи позов, суд виходив із
вимог норм Цивільного кодексу України
зазначаючи, що відповідачі порушують
право власності позивачів на житло та
ухвалив рішення про усунення перешкод
у користуванні квартирою шляхом
виселення відповідачів ОСОБА_3 та її
неповнолітню дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1
із займаної ними спірної квартири.

Однак, відповідачі по справі ОСОБА_3 та
її донька ОСОБА_5, яка народилася у 2002
році у спірній квартирі і
зареєстрована у ній правомірно за
місцем проживання матері, набули право
користування на житло у відповідності
до ст. 65 Житлового кодексу України.

Відповідно до вимог ст. 65 Житлового
кодексу України наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім»ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення
як члени сім»ї наймача, набувають
рівного з іншими членами сім»ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами,
наймачем та членами його сім»ї, які
проживають з ним, не було іншої угоди
про порядок користування жилим
приміщенням.

Позивачами не представлено жодних
доказів того, що відповідачка чинить їм
перешкоди у проживанні квартирою, а
відповідно вони у ній не можуть
проживати.

Статтями 109, 116, 168 ч.4 Житлового кодексу
України передбачені підстави
виселення із займаного жилого
приміщення. Однак, позивачами не
представлено доказів, які є підставами
для виселення відповідачки по
вищенаведених нормах права.

Задовольняючи позовні вимоги
позивачів як нових власників квартири,
суд виходив із вимог ст. 319 ч.1 ЦК
України, яка гласить, що власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд та
вимог ст.321 ч.1 , 391 ЦК України.

Однак, судом не звернуто увагу на той
факт, що ст. 170 ЖК України зазначає, що
при переході права власності на жилий
будинок (частину будинку, квартиру) в
якому знаходиться здане в найом жиле
приміщення, до іншої особи договір
найму зберігає силу до закінчення
зазначеного в ньому строку.

Якщо договір найму укладено без
зазначення строку, новий власник
будинку (квартири) вправі вимагати його
розірвання у випадку і в порядку,
передбачених статтею 168 цього кодексу.

Позивачами не дотримано вищенаведених
норм та вимог Житлового кодексу
України, а судом не звернуто уваги на
ці вимоги та постановлено рішення суду
з порушенням норм матеріального права.

Статтею 309 ч.1 п.4 ЦПК України
зазначено,що підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в своїх
інтересах та інтересах неповнолітньої
ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.

Рішення Кам»янка-Бузького районного
суду Львівської області від 21
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення згідно якого
відмовити ОСОБА_6, ОСОБА_5 у задоволенні
позову про виселення ОСОБА_3 та
неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 із
квартири АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі двадцяти
днів з дня набрання рішенням законної
сили.

Головуючий
Ю.Р.Мікуш

Судді
А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин