АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________
Справа № 642/4261/13.
Головуючий 1 інст.: - Клименко О.І.
Провадження №22-ц/790/3294/14.
Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: договірні.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
23 квітня 2014 року. Судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
головуючого - судді: -
суддів: - Бобровського
В.В., Черкасова В.В.,
при секретарі: - Ткаченко
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Ленінського районного суду м.
Харкова від 26 липня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 - про
стягнення заборгованості за договором
позики,

в с т а
н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернувся в
суд із вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог
зазначав, що 18 квітня 2005 року він та
ОСОБА_7 уклали договір позики,
посвідчений приватним нотаріусом
Харківського МНО ОСОБА_8, згідно з яким
ОСОБА_7 позичила у нього 26 250 грн., що
еквівалентно 5 000 доларів США, які
зобов'язалася повернути йому в строк
до 18 квітня 2008 року.

Пунктом 1.3 вказаного договору сторони
передбачили, що за неповернену у
визначений термін позику проценти
нараховуються на неповернуту суму
позики, виходячи з розміру 2 відсотки в
місяць і сплачуються щомісяця,
протягом п'яти днів після чергового
повного місяця користування позикою.

Відповідачка ОСОБА_7 умови договору
позики не виконала та в обумовлений
договором строк гроші йому не
повернула.

Сума неповернутого боргу станом на 18
травня 2013 року становить 39 965 грн., 2
відсотки річних становлять 48 757 грн. 30
коп., 3 проценти річних від
простроченої суми боргу становлять 6094
грн. 60 коп., а всього 94 816 грн. 90 коп.

Добровільно повернути борг ОСОБА_7
не бажає, що змушує його звернутися з
позовом до суду.

Посилаючись на вказані обставини та
ст. ст. 526, 527, 530, 625, 1046, 1047, 1049,1050 ЦК
України, ОСОБА_6 просив суд стягнути з
ОСОБА_7 на його користь заборгованість
за договором позики від 18 квітня 2005
року в розмірі 94 816 грн. 90 коп., судовий
збір в розмірі 948 грн. 16 коп.

Відповідачка ОСОБА_7, в особі свого
представника, позов не визнала.

При цьому посилалася на те, що
позивачем пропущено строк позовної
давності на звернення з позовом до суду
за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Ленінського районного суду
м. Харкова від 26 липня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням
суду, ОСОБА_6 подав на нього апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, просив скасувати
рішення суду та залишити його позов без
розгляду.

Ухвалою апеляційного суду
Харківської області від 10 вересня 2013
року апеляційна скарга ОСОБА_6
задоволена.

Рішення Ленінського районного суду
м. Харкова від 26 липня 2013 року
скасовано. Позовна заява ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за
договором позики залишена без
розгляду.

Ухвалою колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 12 березня 2014 року скасовано
ухвалу апеляційного суду Харківської
області від 10 вересня 2013 року, а справу
передано на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України, в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, судова колегія
визнає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд виходив з того, що позивач
пропустив строк позовної давності на
звернення до суду за захистом свої
порушених прав.

Такий висновок суду відповідає
нормам матеріального і процесуального
права.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші, тощо) або утриматися
від певних дій, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав,
встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема
договорів та інших правочинів ( ч. 2 ст.
509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України
передбачено, що позикодавець має право
на одержання від позичальника
процентів від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Розмір і порядок одержання процентів
встановлюються договором. Якщо
договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України. У разі відсутності
іншої домовленості сторін проценти
виплачуються щомісяця до дня
повернення позики.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом

З матеріалів справи вбачається, що
18 квітня 2005 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7
уклали договір позики, посвідчений
приватним нотаріусом Харківського МНО
ОСОБА_8, згідно з яким ОСОБА_7 позичила у
ОСОБА_6 26 250 грн., що еквівалентно 5000
доларів США та зобов'язалася повернути
суму грошей в національній валюті
еквівалентну 5000 доларам США на день
повернення в строк до 18 квітня 2008 року.

Пунктом 1.3 вказаного договору
сторони передбачили, що за неповернену
у визначений термін позику проценти
нараховуються на неповернуту суму
позики, виходячи з розміру 2 відсотки в
місяць і сплачуються щомісяця,
протягом п'яти днів після чергового
повного місяця користування позикою (а.
с. 3).

Відповідачка ОСОБА_7 свої
зобов'язання за договором позики від 18
квітня 2005 року не виконала та грошовий
борг ОСОБА_6 не повернула.

Відповідно до ст. ст. 256, 257, ч. 1 ст. 261
ЦК України позовна давність - це строк,
у межах якого особа може звернутися
до суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові.

26 липня 2013 року, до ухвалення судом
першої інстанції рішення у справі,
представник ОСОБА_7 - ОСОБА_9, подав до
суду заяву про застосування строку
позовної давності до позовних вимог
ОСОБА_6 (а. с. 19-20).

Кінцевий термін повернення позики
позичальником за договором позики
визначений 18 квітня 2008 року.

З позовом до ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості за договором позики
позивач ОСОБА_6 звернувся в суд 21
травня 2013 року ( а. с. 1).

Таким чином, термін звернення
позивача ОСОБА_6 до суду з вимогою про
повернення відповідачем ОСОБА_7 суми
позики за договором позики від 18 квітня
2005 року сплинув 18 квітня 2011 року.

Позивач ОСОБА_6 заяву про поновлення
строку на звернення з позовом до суду
за захистом свого порушеного права не
подавав. Доказів поважності причин
пропуску строку позовної давності до
суду не надав.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правомірно дійшов висновку
по відмову у задоволенні позову ОСОБА_6
у зв'язку з пропуском ним строку
позовної давності на звернення з
позовом до суду за захистом свого
порушеного права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6
про те, суд першої інстанції
безпідставно не залишив його позов без
розгляду за наявності поданої ним до
суду 26 липня 2013 року заяви про
залишення позову без розгляду, не
можуть бути прийняті до уваги колегією
суддів.

Згідно з ч. 1 ст. 304 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справи судом першої інстанції, з
винятками і доповненнями,
встановленими главою ЦПК України про
апеляційне провадження (глава 1
розділуV).

Позивач на стадії апеляційного
провадження не може подати заяву про
залишення позову без розгляду,
оскільки такий позов уже розглянутий і
судовий розгляд закінчений ухваленням
рішення суду (ч. 3 ст. 208 ЦПК України).
Позивач наділений правом на залишення
позову без розгляду лише в суді першої
інстанції до ухвалення рішення у
справі.

Згідно з ч. 8 ст. 193 ЦПК України вже
при розгляді справи в суді першої
інстанції під час судових дебатів не
можна подавати заяву по залишення
позову без розгляду.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що судове засідання у
справі у суді першої інстанції
розпочалося о 9 год. 00 хв. та закінчилося
о 9 год. 40 хв., а заява ОСОБА_6 про
залишення позову без розгляду
приєднано до справи 30 липня 2013 року (а.
с. 21-22, 30).

За таких обставин, колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду першої інстанції та залишення
позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення
заборгованості за договором позики без
розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги
ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків
суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319,
ст. 317 ЦПК України, судова колегія,

у х
в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -
відхилити.

Рішення Ленінського районного
суду м. Харкова від 26 липня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: