22-ц/772/1263/2014Головуючий в суді першої
інстанції:ОСОБА_1Категорія: 37
Доповідач: Голота Л. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" квітня 2014 р. м. Вінниця Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області у складі:

головуючого: Голота Л.О.,

суддів: Міхасішин І.В.,
Стадник І.М.,

при секретарі: Куленко О.В.

за участю:апелянта ОСОБА_2,

представника апелянта ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від
23.05.2013 року та додаткове рішення від
17.06.2013 року по справі за позовом ОСОБА_6
до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання
договорів дарування недійсними,
витребування нерухомого майна з чужого
незаконного володіння, визнання права
власності на нерухоме майно, вселення, -

ВСТАНОВИЛА:

25.04.2013 року ОСОБА_6 звернулась у
Вінницький міський суд Вінницької
області з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про
визнання договорів дарування
недійсними, витребування нерухомого
майна з чужого незаконного володіння,
визнання права власності та вселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
укладаючи з ОСОБА_5 09.04.2008 року договір
дарування, позивачка насправді мала на
меті укладення договору довічного
утримання, оскільки в силу похилого
віку та за станом здоров»я потребує
сторонньої допомоги.

Посилаючись на те, що вищезазначений
правочин не відповідав її внутрішній
волі щодо правової природи й змісту
правочину, позивач просила визнати
договір дарування недійсним на
підставі ст.ст. 203, 229 ЦК України.
Дізнавшись згодом, що ОСОБА_5 того ж 2008
року подарував 17/20 часток житлового
будинку своєму сину ОСОБА_2, просила
визнати недійсним і цей договір
дарування , витребувати майно з чужого
незаконного володіння , визнати право
власності на 17/20 часток житлового
будинку по АДРЕСА_1 в м. Вінниці за
ОСОБА_6 та вселити її у дане житлове
приміщення.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 23.05.2013 року
позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено,
визнано договори дарування від 09.04.2008
року та укладеного у 2008 році
недійсними. Додатковим рішенням від
17.06.2013 року суд вирішив витребувати у
ОСОБА_2 17/20 частки будинковолодіння за
АДРЕСА_1 в м. Вінниці; визнати за ОСОБА_6
право власності на цю частку
будинковолодіння та вселити її у
спірне приміщення.

Не погоджуючись з рішенням та
додатковим рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення районного суду від 23.05.2013 року
та додаткове рішення від 17.06.2013 року і
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовити.

Судова колегія , заслухавши
суддю-доповідача, пояснення учасників
процесу, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
огляду на наступне.

Стаття 309 ЦПК України передбачає
вичерпний перелік підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення .

Підставами скасування рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 23.05.2013 року та додаткового
рішення від 17.06.2013 року на думку
колегії суддів є:

- неповне з»ясування районним судом
обставин справи,

- недоведеність обставин, що мають
значення для справи ;

- порушення та неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права .

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Оскаржувані рішення суду не
відповідають зазначеним вимогам
закону.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Із змісту позовної заяви
вбачається, що ОСОБА_6 просила визнати
недійсним договір дарування від 09.04.2008
року на підставі норм ст. 229 ЦК України,
тобто вважала, що вчинила цей правочин
під впливом помилки.

Суд першої інстанції, вийшовши за
межі позовних вимог, крім ст. 229 ЦК
України, застосував правові наслідки
удаваного правочину ( ст.235 ЦК України)
на які позивачка не посилалась.

Крім того, відповідно ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Визнаючи договори дарування
недійсними, судом першої інстанції не
були з'ясовані факти, які містять дані
договори, так як копії цих договорів до
матеріалів справи не додавались, їх
оригінали в судовому засіданні не
оглядались, а зміст резолютивної
частини рішення суду не містить дати
договору дарування, укладеного між
ОСОБА_5 та ОСОБА_2

Задовольняючи позовні вимоги
позивача районний суд виходив з того,
що оскільки спірний правочин вчинений
сторонами для приховування іншого
правочину, а тому договори дарування
слід визнати недійсними.

Проте, до такого висновку суд першої
інстанції дійшов в порушення норм
матеріального та процесуального права.

Колегією суддів встановлено, що на
підставі рішення виконкому Вінницької
міської ради від 11.12.2006 року № 2918 ОСОБА_6
видано свідоцтво про право власності №
2215 на частину домоволодіння від 21.12.2006
року, яке посвідчує, що 17/20 часток
домоволодіння по АДРЕСА_1 належить їй.
/а.с.6/

09.04.2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5
укладено договір дарування, згідно з
яким позивач подарувала, а відповідач
отримав у дар 17/20 часток домоволодіння
по АДРЕСА_1 в м. Вінниці. Зазначений
договір посвідчений Першою вінницькою
державною нотаріальною конторою та
зареєстрований у реєстрі за №
2-375./а.с.102/

15.10.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2
укладено договір дарування частки
будинку, згідно з яким « Дарувальник»
ОСОБА_5 передав у власність безоплатно
«Обдарованому» ОСОБА_2 17/20 часток
житлового будинку, розташованого в
АДРЕСА_1. Зазначений договір
посвідчений нотаріусом Першої
вінницької державної нотаріальної
контори та зареєстрований у реєстрі за
№ 2-1031. /а.с.66/

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин
помилилася щодо обставин, які мають
істотне значення, такий правочин може
бути визнаний судом недійсним. Істотне
значення має помилка щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,
таких властивостей і якостей речі, які
значно знижують її цінності або
можливість використання за цільовим
призначенням. Помилка щодо мотивів
правочину не має істотного значення,
крім випадків, встановлених законом. (
ч.1 ст.229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19
постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №
9 « Про судову практику розгляду справ
про визнання право чинів недійсними»
убачається, що правочин вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину, мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також що
вона має істотне значення.Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією із сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за
договором дарування одна
сторона(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій
стороні(обдарованому)безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК
України договір дарування вважається
укладеним, якщо сторони мають повну
уяву не лише про предмет договору, а й
досягли згоди про всі його істотні
умови.

Договір, що встановлює обов'язок
обдарованого вчинити на користь
дарувальника будь-яку дію майнового
або немайнового характеру, не є
договором дарування, правовою метою
якого є передача власником свого майна
у власність іншої особи без отримання
взаємної винагороди.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 є людиною похилого
віку./а.с.22/

Відповідно посвідчення серії НОМЕР_1
від 26.11.1999 року має право на пільги,
встановлені законодавством України
для ветеранів війни-учасників війни.
/а.с.5/

З виписки із медичної картки хворої від
05.06.2012 року вбачається, що ОСОБА_6 має
проблеми з зором. /а.с.100/

На підставі пояснень сторін, які не
були спростовані апелянтом
встановлено, що іншого житла позивачка
не має.

Відповідно довідки № 182 сільського
голови Новоміської сільської ради,
Тиврівського району, Вінницької
області від 26.03.2013 року на території
Новоміської сільської ради, у АДРЕСА_2
ніякого житла за ОСОБА_6 не рахується.
/а.с.7/.

З довідки № 218 від 11.04.2014 року за
підписом сільського голови Максименко
В.І. вбачається, що ОСОБА_6 протягом
останніх 10 років постійно проживає в
АДРЕСА_2 у будинку свого сина ОСОБА_5, зі
слів сусідів останніх 5 років , в
зимовий період , ОСОБА_6 за станом
здоров»я проживає в м. Вінниці. /а.с. 96/

Колегія суддів відхиляє заперечення
апелянта про те, що дана довідка не
відповідає дійсності та
спростовується інформацією від 07.03.2014
року за підписом того самого
сільського голови В.І. Максименко,
оскільки обставини зазначені у довідці
№ 218 не суперечать обставинам
зазначеним у інформації від 07.03.2014 року,
а є більш розширеними. /а.с.67/

Той факт, що позивачка вважала, що
укладає з сином договір довічного
утримання, та неодноразово
висловлювала думку, що не бажає нікому
нічого дарувати, підтвердили у
судовому засіданні як представник
позивача так і відповідач ОСОБА_5

Колегією суддів встановлено, що
укладення договору дарування між
позивачкою та ОСОБА_5 не є результатом
навмисних дій ОСОБА_5, так як він
укладаючи спірний договір довірився
сину, який і йому не роз'яснив наслідки
укладення цих договорів. У судовому
засіданні відповідач ОСОБА_5 пояснив,
що не міг все вірно роз'яснити матері,
щодо того, які договори укладаються,
так як сам до кінця не усвідомлював
наслідки укладених договорів.

Допитаний у судовому засіданні в
якості свідка ОСОБА_2 колегії суддів
пояснив, що спір виник внаслідок сварки
його батька ОСОБА_5 з дружиною свідка.
Ніяких договорів про довічне утримання
між сторонами не укладалось. У 2013 році
свідок служив в Криму. Майже весь 2013 рік
позивачка жила у спірному будинку в м.
Вінниці. Свідок неодноразово говорив
бабусі ( позивачу), що буде доглядати її.
Договір мали укладати відразу на нього,
однак з метою економії коштів вирішити
піти цим шляхом та укласти два договори
дарування. Позивачка підписуючи
договори знала, що саме вона підписує.

Колегія суддів приходить висновку, що
дані покази свідка не спростовують
обставин справи, та не доводять про
наявність волевиявлення позивачки на
укладення саме договору дарування.

На підставі наявних у справі доказів,
колегія суддів приходить висновку про
відсутність волевиявлення ОСОБА_6 під
час укладення нею договору на
безоплатну передачу у власність
відповідача ОСОБА_5 належної їй частини
будинку, яка є єдиним її житлом.
Позивачка, як особа похилого віку, яка
за станом свого здоров»я потребує
стороннього догляду та матеріальної
допомоги , погоджувалась на передачу
нерухомого майна у власність ОСОБА_5
лише за умови довічного утримання, й
укладаючи спірний договір, помилилась
щодо правової природи правочину, прав
та обов'язків , які виникають після його
укладення між нею і відповідачем
ОСОБА_5

Саме до цього зводяться правові
висновки, що викладені в Постанові
Верховного Суду України від 19.03.2014 року
в справі №6-9 цс13, яку суд зобов'язаний
враховувати при виборі правової норми,
що підлягає застосуванню до спірних
правовідносин відповідно до ч. 2 ст. 214
ЦПК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить висновку про задоволення
вимог позивача про визнання недійсним
договору дарування від 09.04.2008 року
відповідно до п.3 ст.203 та ст.229 ЦК
України.

Відповідно ч.2п.1 ст.216 ЦК України у разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину.

З роз'яснень , які викладені в пункті 10
постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №
9 « Про судову практику розгляду справ
про визнання право чинів недійсними»
убачається, що не підлягають
задоволенню позови власників майна про
визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача - з
підстав, передбачених ст. 388 ЦК.

Згідно п.3 ст.388 ЦК України, якщо майно
було набуте безвідплатно в особи, яка
не мала права його відчужувати, власник
має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить висновку про задоволення
позовної вимоги позивача про
витребування у ОСОБА_2 спірного майна.

На думку колегії суддів не підлягає
задоволенню вимога ОСОБА_6 про визнання
за нею права власності на 17/20 частки
будинковолодіння АДРЕСА_1 в м. Вінниці,
оскільки статтею 229 ЦК України, на
підставі якої договір дарування від
09.04.2008 року визнано недійсним, не
передбачено застосування такого
наслідку недійсності правочину.

Визнавши договір дарування від 09.04.2008
року недійсним та витребувавши спірне
майно у добросовісного набувача, суд
повернув сторони у попередній стан,
відповідно до якого ОСОБА_6 є власником
17/20 частки домоволодіння, яке
розташоване в АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право власності № 2215 на
частину домоволодіння від 21.12.2006 року, а
не на підставі рішення суду.

Не підлягають задоволенню і вимоги
про вселення ОСОБА_6 у спірне
приміщення з наступних підстав.

Одним із важливих показників охорони
прав та законних інтересів громадян на
житло є гарантованість захисту прав і
законних інтересів наймачів та
власників житла.

Захистом у суб'єктивному значенні слід
розуміти правові (юридичні) можливості
, надані окремому громадянинові для
поновлення порушених прав або прав, які
оспорюються. Способи захисту
цивільних прав та інтересів визначені
ч.2 ст.16 ЦК України. У даному переліку
такого способу захисту , як вселення не
зазначено. Відповідно до даної норми
суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.
Так, Житловим кодексом передбачена
можливість вселення у житло лише на
підставі ордера.

З огляду на обставини справи, порушене
право позивачки підлягає захисту у
інший спосіб, визначений пп..2 ч. 2 ст.16
ЦК України, а саме передбачений ст.391 ЦК
України, яким в подальшому і
скористалась ОСОБА_6, звернувшись до
суду з позовом про усунення перешкод в
користуванні власністю, шляхом
визнання особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням.
/а.с. 63/.

Укладений 07.06.2012 року договір про
надання телекомунікаційних послуг між
ПАТ « Укртелеком» та ОСОБА_6, а також
пояснення представника позивача та
відповідача ОСОБА_5 свідчать, що станом
на 2012 рік позивачка вважала себе
господинею спірного будинку та про
порушення своїх прав ще не знала. /а.с.
92-94/

Оскільки про своє порушене право
ОСОБА_6 дізналась лише у березні 2013
року, колегія суддів вважає, що строки
позовної давності нею пропущені не
були.

Згідно ст.88 ЦПК України, якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розміру задоволених вимог.

Колегією суддів позовні вимоги ОСОБА_6
задоволені частково.

При зверненні до суду позивачем
сплачено та документально
підтверджено сплату судового збору в
сумі 415 грн. /а.с.1,2/

Колегією суддів задоволенні позовні
вимоги позивачки немайнового
характеру, а отже пропорційно до
розміру задоволених вимог стягненню з
відповідача підлягає сума 229 грн.40 коп.(
розмір судового збору за подання до
суду позовної заяви немайнового
характеру до грудня 2013 року).

На підставі ст.ст. 203,229,388 ЦК України,
керуючись ст.ст. 303,304,307,309,314,316,317,319 ЦПК
України,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану
через представника ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 23.05.2013 року та
додаткове рішення від 17.06.2013 року
скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовну заяву ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Визнати недійсним договір дарування
17/20 часток домоволодіння, що
розташоване в АДРЕСА_1, укладений 09.04.2008
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 .

Витребувати у ОСОБА_2 17/20 частки
домоволодіння за АДРЕСА_1 в м. Вінниці,
належних ОСОБА_6 на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності № 2215 на частину
домоволодіння від 21.12.2006 року.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_2, в рівних
частинах на користь ОСОБА_6 витрати
понесені нею при сплаті судового збору
в сумі 229 грн.40 коп.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Голота Л.О.

Судді:
Стадник І.М.

Міхасішин І.В.