Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0602/1137/2012
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів Миніч Т.І.,
Павицької Т.М.

при секретарі Камінній
М.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог Дубрівська сільська рада
Баранівського району Житомирської
області про визнання права власності
на спадкове майно та за зустрічним
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
Дубрівської сільської ради
Баранівського району Житомирської
області про визнання права власності
на спадкове майно, встановлення факту
прийняття спадщини

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на рішення Баранівського районного
суду Житомирської області від 21 лютого
2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року ОСОБА_4
звернулась до суду з позовом, в якому
просила визнати за нею, як за
спадкоємцем за заповітом, право
власності на спадковий будинок АДРЕСА_1
належний, померлій ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5
Посилалась на те, що вона своєчасно
прийняла спадщину, однак своє право на
спадщину в нотаріальному порядку не
може оформити через відсутність
правовстановлюючих документів на
будинок.

У грудні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулись до суду із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1, Дубрівської
сільської ради Баранівського району
Житомирської області та просили
визнати за ними право власності в
розмірі по 1/2 частині за кожним на
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті батька
ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 та
матері ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3, на
підставі п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР ( в ред.1963р.)
та встановити факт прийняття ними
спадщини після смерті батьків.

Рішенням Баранівського районного
суду Житомирської області від 21 лютого
2014 року первісний позов ОСОБА_1
задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право
власності по спадкуванню за заповітом
на спадкове майно ОСОБА_5,яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Дубрівка
Баранівського району Житомирської
області , а саме на житловий будинок
АДРЕСА_1. В задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
Дубрівської сільської ради
Баранівського району Житомирської
області про визнання права власності
на спадкове майно, встановлення факту
прийняття спадщини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 просять рішення суду скасувати
та ухвалити нове, яким задовольнити їх
позовні вимоги в повному обсязі.
Зазначають, що суд дійшов суперечливих
висновків, зазначивши в рішенні про те,
що вони взагалі не мають права на
спадщину та те, що відмова в позові
обґрунтовується недоведеністю ними
позовних вимог щодо встановлення факту
прийняття спадщини. Вказують, що
ОСОБА_5 за життя не оформила право
власності на спірний будинок, а тому
не мала права його заповідати.
Наголошують, що факт прийняття ними
спадщини після смерті батьків
підтвердив у судовому засіданні свідок
ОСОБА_8, однак судом не було надано
правову оцінку його показанням.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст.303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом першої
інстанції та підтверджено матеріалами
справи спірний житловий будинок
АДРЕСА_1 було побудовано батьками
ОСОБА_5 у 1910 році, що підтверджується
записом у погосподарській книзі /а.с.98/.

Батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 помер
ІНФОРМАЦІЯ_2, мати - ОСОБА_7 померла
ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується
свідоцтвами про їх смерть /а.с.64,65/.

До 1992 року спірний будинок
значився як колгоспний двір /а.с.100/.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.13/.
Вона була останнім членом колгоспного
двору і до дня її смерті
погосподарський номер спірного
житлового будинку значився за нею, що
підтверджується довідками Дубрівської
сільської ради Баранівського району
№425 від 28.02.2012 року та №290-5 від 27.12.2013
року, виданими на підставі
погосподарських книг /а.с.100,107/.

За життя, а саме 22 червня 2009 року,
ОСОБА_5 склала заповіт на позивачку -
ОСОБА_1, яким на випадок своєї смерті
заповіла останній спірний житловий
будинок та все майно, де б воно не
знаходилось і з чого б воно не
складалось /а.с.15/.

Заповіт оскаржувався
відповідачами по справі - ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, які є рідними братом та сестрою
покійної ОСОБА_5, однак рішенням
Баранівського суду від 16 серпня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 9 жовтня 2013 року, в
задоволенні позову про визнання
заповіту недійсним відмовлено /а.с.30 -
32/.

Відтак, заповіт є чинним.

Спадкоємець за заповітом чи за
законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її /ч.1 ст.1268 ЦК України/.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України
визначено, що для прийняття спадщини
встановлюється строк у шість місяців,
який починається з часу відкриття
спадщини.

В установлений законом
шестимісячний строк, а саме 16 грудня 2009
року ОСОБА_1 звернулась до
Баранівської державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини після померлої заповідачки
ОСОБА_5 /а.с.12/.

Із заявами про прийняття спадщини
після померлої сестри ОСОБА_5 у
шестимісячний строк до нотаріальної
контори звернулись також відповідачі -
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 /а.с.14,16/.

Постановою нотаріуса
Баранівської районної нотаріальної
контори №803/02-11 від 14.12.2011 року ОСОБА_1
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом на
житловий будинок, що знаходиться в
АДРЕСА_1 у зв»язку з відсутністю
правовстановлюючого документа на
житловий будинок /а.с.77/.

Частиною ч. 1 ст. 1297 ЦК України
встановлено обов'язок спадкоємця
звернутися до нотаріуса за видачею
свідоцтва про право на спадщину на
нерухоме майно.

За змістом п. 23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» свідоцтво про право
на спадщину видається за письмовою
заявою спадкоємців, які прийняли
спадщину в порядку, установленому
цивільним законодавством. За наявності
умов для одержання в нотаріальній
конторі свідоцтва про право на
спадщину вимоги про визнання права на
спадщину судовому розглядові не
підлягають. Особа може звернутися до
суду за правилами позовного
провадження в разі відмови нотаріуса в
оформленні права на спадщину.

З урахуванням наведених положень
закону право на спадщину мають особи,
які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво
про право на спадщину видається за
письмовою заявою спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством. Отже, за наявності умов
у спадкоємця для одержання в
нотаріальній конторі свідоцтва про
право на спадщину, позовні вимоги про
визнання права на спадщину задоволенню
не підлягають.

Особа може звернутися до суду за
правилами позовного провадження в разі
порушення, невизнання або оспорювання
її прав, свобод чи інтересів, зокрема в
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину.

Встановивши, що ОСОБА_1 позбавлена
можливості в нотаріальному порядку
оформити свідоцтво про право на
спадщину, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про
задоволення позову.

Так, відповідно до п. 62 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
державними нотаріальними конторами
Української РСР, затвердженої наказом
Міністра юстиції Української РСР № 45/5
від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
виконавчими комітетами міських,
селищних, сільських Рад депутатів
трудящих, затвердженої наказом
Міністра юстиції Української РСР № 1/5
від 19 січня 1976 року, підтвердженням
належності будинку може служити
відповідна довідка виконавчого
комітету сільської Ради депутатів
трудящих, в якій, крім підтвердження
належності жилого будинку (частини
будинку) відчужувачу на підставі
запису в погосподарській книзі,
повинно бути також зазначено: дані про
склад будинку; розмір загальної жилої
площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням
належності жилого будинку (його
частини) певній особі є запис в
погосподарських книгах, ведення яких
на той час передбачалось наказами
Центрального статистичного управління
СРСР і було обов'язковим. Виникнення
права власності на жилі будинки,
споруди не залежало від державної
реєстрації цього права чи від
прийняття його до експлуатації.

Довідками Дубрівської сільської ради,
виданими на підставі погосподарських
книг підтверджено, що житловий будинок
АДРЕСА_1, побудований батьками ОСОБА_5 у
1910 році, значився за ОСОБА_5, як
колгоспний двір до 15.04.1991 року, а в
подальшому за нею значився
погосподарський номер на цей будинок
аж до її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.97,98,102/.

За цією ж адресою за померлою ОСОБА_5
рахувалась неприватизована земельна
ділянка розміром 0,59га, в тому числі для
будівництва та обслуговування
житлового будинку 0,25га та ведення
особистого селянського господарства -
0,34га /а.с.97/. Будинок складається із
коридора, кухні, кімнати та комори
загальною площею 57 кв.м. та
господарських споруд /а.с.93-96/.

Повно та всебічно з»ясувавши фактичні
обставини справи, правильно
застосувавши закон, який регулює
спірні правовідносини, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про задоволення первісного
позову, оскільки позивачка у зв'язку з
відсутністю у спадкодавця
правовстановлюючих документів на
спадкове майно позбавлена можливості
оформити спадщину у інший спосіб.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі
про те, що оскільки ОСОБА_5 за життя не
оформила право власності на спірний
будинок, тому не мала права його
заповідати, спростовуються
підтвердженням належності спірного
жилого будинку ОСОБА_5 згідно записів у
погосподарських книгах, про що
зазначено вище.

Колегія суддів також погоджується з
висновком суду першої інстанції про
відмову в задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1,
Дубрівської сільської ради про
визнання права власності на будинок,
встановлення факту прийняття спадщини.

Судом правильно встановлено, що
позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_2
та ОСОБА_3 /брат та сестра померлої
ОСОБА_5 вибули із спірного будинку
своїх батьків, віднесеного до
суспільної групи колгоспного двору:
ОСОБА_2 - у 1957 році згідно її пояснень, а
ОСОБА_3 - 01.09.1960 року - згідно довідки
Дубрівської сільської ради /а.с.100/.

Відповідно до ст. 126 ЦК УРСР (в ред.1963р.)
працездатний член колгоспного двору
втрачає право на частку в майні двору,
якщо він не менше трьох років підряд не
брав участі своєю працею і коштами у
веденні спільного господарства двору.

Відповідні роз»яснення викладені і в
пункті 6 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 22 грудня 1995 року № 20
"Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності", на що обґрунтовано послався
суд у своєму рішенні.

Відтак, позивачі за зустрічним позовом
втратили право на частку в майні
колгоспного двору.

Окрім того відповідно до ч.ч.1,2 ст. 563 ЦК
УРСР (в ред. 1963 року) в разі смерті члена
колгоспного двору спадкоємство в майні
двору не відкривається. Якщо після
смерті члена колгоспного двору інших
членів двору не залишається, до майна
двору застосовуються правила цього
розділу.

Тобто за правилами наведеної
норми закону, чинної на час смерті
батьків позивачів за зустрічним
позовом, спадщина у колгоспному дворі
не відкривалась. Вона відкривалась
лише тоді, коли помирав останній член
колгоспного двору.

Відтак, на час смерті спочатку
батька позивачів за зустрічним позовом
- ІНФОРМАЦІЯ_2, а потім матері -
ІНФОРМАЦІЯ_3, двір яких відносився до
суспільної групи колгоспників,
спадщина не відкривалась, оскільки
після смерті батька в колгоспному
дворі продовжували проживати члени
колгоспного двору - їх мати і сестра, а
після смерті матері - сестра ОСОБА_5,
останній член колгоспного двору.

Позивачі за зустрічним позовом
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як на підставу
задоволення позову, посилались на
норми ст. 549 ЦК УРСР (в ред.1963 р.), за якими
визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину, якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном або, якщо він подав
нотаріальному органові за місцем
відкриття спадщини заяву про прийняття
спадщини. А тому суд у своєму рішенні
надав оцінку обставинам та доказам,
пов"язаним із зазначеною нормою права.
Показання свідка ОСОБА_8 про факт
прийняття позивачами за зустрічним
позовом спадщини після смерті батьків,
на що є посилання в апеляційній скарзі,
не впливає на наслідки розгляду справи,
оскільки не є належним доказом в
контексті застосування правових
підстав , які поширюються на вказані
правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення на підставі наданих сторонами
та досліджених у судовому засіданні
доказів, повно і всебічно з"ясувавши
обставини, на які посилаються сторони
як на підставу своїх вимог і
заперечень. Підстав для скасування
рішення суду не вбачається.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 304, 307, 308,
313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Баранівського районного суду
Житомирської області від 21 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді