інстанції Кабанячий Ю.В.Провадження №
22-ц/780/2197/14 Доповідач у 2 інстанції
СавченкоКатегорія 18
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 квітня 2014 року
м.Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області в складі:

головуючого судді
Савченка С.І.,

суддів Даценко
Л.М., Олійника В.І.,

при секретарі
Черепинець А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» на рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 січня 2014 року у справі позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль», Реєстраційної служби
Бориспільського міськрайонного
управління юстиції про визнання
недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із вказаним вище позовом, який
мотивував тим, що із 1972 року він
перебував із ОСОБА_3 у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано у 1996 році. Не
дивлячись на розлучення, він з
відповідачкою ОСОБА_3 проживає однією
сім'єю до цього часу, що встановлено
рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 21 грудня 2012 року. Вказував, що 14
березня 2007 року вони за спільні кошти
придбали на ім'я відповідачки будинок
по АДРЕСА_1, який цим же рішенням
Бориспільського міськрайонного суду
визнано є їх спільною сумісною
власністю разом із ділянкою, на якій
будинок розташований. Посилався, що у
жовтні 2013 року йому стало відомо про
укладення 29 листопада 2007 року між
ОСОБА_3 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
договору іпотеки, за яким ОСОБА_3
передала банку в іпотеку придбані ними
будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1.
Поскільки земельна ділянка і будинок є
їх спільною сумісною власністю, то для
укладення договору іпотеки необхідна
була його нотаріально посвідчена
письмова згода на укладення правочину.
Проте такої згоди він не давав, а тому
договір іпотеки порушує його права на
майно.

У зв'язку із наведеним просив визнати
недійсним договір іпотеки, укладений 29
листопада 2007 року між ОСОБА_3 і банком,
припинити іпотеку будинку і земельної
ділянки площею 0,0968 га по АДРЕСА_1,
зобов'язати державного реєстратора
реєстраційної служби Бориспільського
міськрайонного управління юстиції
провести державну реєстрацію
припинення іпотеки будинку і земельної
ділянки площею 0,0968 га по АДРЕСА_1 та
зняти заборону на відчуження вказаних
будинку і земельної ділянки.

Рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 січня 2014 року позов задоволено в
повному обсязі.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення і неправильне застосування
судом норм матеріального і
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України судове
рішення має відповідати в тому числі на
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 3) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове
рішення не відповідає.

Судом встановлено і матеріалами справи
підтверджується, що на підставі
договору купівлі-продажу від 14 березня
2007 року відповідачка ОСОБА_3 придбала у
власність житловий будинок по АДРЕСА_1.
Земельна ділянка цього будинку площею
0,0968 га приватизована ОСОБА_3 у травні 2007
року, що стверджується державним актом
серії ЯЕ № 609614.

На забезпечення виконання зобов'язань
за генеральною кредитною угодою від 29
листопада 2007 року щодо повернення
кредиту в розмірі 1750000 грн. між
сторонами цієї угоди ОСОБА_3 і ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в цей же день 29
листопада 2007 року було укладено два
договори іпотеки, згідно яких ОСОБА_3 як
власник передала банку в іпотеку
належне її майно: житловий будинок і
земельну ділянку площею 0,0968 га по
АДРЕСА_1.

Також судом становлено, що рішенням
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 21 грудня 2012 року,
яке набрало законної сили, встановлено
факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 із 1996 року по 2012 рік, житловий
будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_1
визнано їх спільною власністю і
поділено між ними шляхом визнання
права власності на житловий будинок за
ОСОБА_2 та припинення права власності
на цей будинок ОСОБА_3

Вказані обставини підтверджуються
наявними у справі доказами.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції обгрунтовував свої висновки
тим, що укладений між ОСОБА_3 і ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» договір
іпотеки суперечить вимогам Циільного і
Сімейного кодексів України, поскільки
ОСОБА_2 як співласник переданого в
іпотеку майна не давав своєї згоди на
укладення договору іпотеки.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками,
оскільки суд у порушення вимог статей
213, 214 ЦПК України в достатньому обсязі
не визначився із характером спірних
правовідносин.

Ухвалюючи рішення про визнання
недійсними договорів іпотеки
житлового будинку і земельної ділянки
від 29 листопада 2007 року, суд першої
інстанції не звернув уваги на те, що на
момент їх укладання єдиним власником
як домоволодіння, так і земельної
ділянки була ОСОБА_3, а факт належності
спірного майна на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_3 і ОСОБА_2
встановлено лише рішенням
Бориспільського міськрайонного суду
Київської області від 21 грудня 2012 року,
а тому безпідставним є посилання суду
першої інстанції на недотримання форми
укладення договорів іпотеки у зв'язку
із відсутністю обов'язкової згоди
позивача ОСОБА_2 як співвласника майна
щодо передачі його в іпотеку.

Зазначені вище порушення, які допустив
суд першої інстанції, призвели до
неправильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального чи процесуального права.
Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції не відповідає матеріалам
справи, ухвалене з порушенням норм
матеріального права і підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Вирішуючи спір, колегія суддів вважає,
що позов не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

За змістом вказаних норм підставою
недійсності правочину є недодержання
стороною (сторонами) вимог щодо
відповідності змісту правочину ЦК
України та іншим актам цивільного
законодавства саме на момент вчинення
правочину.

Згідно вимог ст.ст.572,575 ЦК України
іпотека є видом забезпечення виконання
зобов'язання нерухомим майном, що
залишається у володінні і користуванні
іпотекодавця, згідно з яким
іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки.

Згідно ст.578 ЦК України та ст. 6 Закону
України «Про іпотеку» майно, що є у
спільній власності, може бути передане
у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх
співвласників.

Згідно із ч.1 ст.74 СК України, якщо жінка
та чоловік проживають однією сім'єю,
але не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі, майно,
набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при
виборі правової норми, що підлягає
застосуванню до спірних правовідносин,
суд зобов'язаний враховувати висновки
Верховного Суду України, викладені у
рішеннях за результатами розгляду заяв
про перегляд судового рішення з
підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст.335 цього
Кодексу.

При вирішенні спору колегія суддів
враховує правовий висновок, який
зробив Верховний Суд України на
засіданні Судової палати у цивільних
справах 16 травня 2012 року при розгляді
справи № 6-36цс 12, предметом якої був
спір про визнання недійсним договору
іпотеки. При розгляді цієї справи
Верховний Суд України зробив правовий
висновок, відповідно до якого
встановлення факту проживання
чоловіка та жінки однією сім'єю, як і
встановлення належності їм майна на
праві спільної сумісної власності на
підставі ст.74 СК України, пов'язується з
набранням законної сили рішенням суду,
яким такі юридичні факти встановлені, у
зв'язку із цим визнання недійсним
договору іпотеки, який був укладений до
цього, не впливає на зміст
правовідносин, які склалися у зв'язку з
укладенням договору іпотеки.

Судом встановлено, що як факт
проживання ОСОБА_2 і ОСОБА_3 однією
сім'єю, так і належніcть їм майна на
праві спільної сумісної власності,
встановлено рішенням Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 21 грудня 2012 року та встановлено, що
на момент укладення оспорюваних
договорів іпотеки від 29 листопада 2007
року єдиним власником предметів
іпотеки (домоволодіння і земельної
ділянки) була відповідачка ОСОБА_3, яка
вказала у обох договорах іпотеки, що
гарантує належність їй на праві
власності предметів іпотеки та
відсутність прав третіх осіб на це
майно (пункт 2.1.1 обох договорів).

Крім того, у підпункті «к» пункту 5.1
обох договорів іпотеки ОСОБА_3 вказала,
що у фактичних шлюбних відносинах вона
не перебуває.

Отже, наведене свідчить про
відсутність порушень вимог ст.203 ЦПК
України при укладенні оспорюваних
договорів іпотеки.

За таких обставин колегія суддів
вважає вимоги позивача про визнання
недійсними договорів іпотеки з підстав
порушення його прав, а саме відсутності
його нотаріально посвідченої згоди на
передачу майна в іпотеку, такими, що не
грунтуються на приписах закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задоволити.

Рішення Бориспільського
міськрайонного суду Київської області
від 15 січня 2014 року скасувати і
ухвалити нове.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2
до ОСОБА_3, Публічного акціонерного
товариства «Райффайзен Банк Аваль»,
Реєстраційної служби Бориспільського
міськрайонного управління юстиції про
визнання недійсним договору іпотеки.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді :