Провадження №22ц/790/3168/14
Головуючий 1 інстанції Єрмак Н.В.
Доповідач: Шевченко Н.Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі :

головуючого - Шевченко Н.Ф.

суддів - Черкасова В.В.,
Бобровського В.В.

при секретарі - Ткаченко Г.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м.Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Московського районного суду м.Харкова
від 18 березня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ
спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3
вказувала, що вона з відповідачем
перебувала у зареєстрованому шлюбі з 28
липня 2007 року по 25 лютого 2012 року. Під
час шлюбу сторони придбали
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що є
спільною власністю подружжя, яка
зареєстрована на ОСОБА_1 Ринкова
вартість спірної квартири приблизно
складає 320 000 грн. Після розірвання
шлюбу відповідач отримав новий паспорт
без відмітки про шлюб, на теперішній
час намагається продати квартиру без
її згоди та участі.

Тому, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею
право власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник
відповідача заперечував проти позову,
вказував, що 10 січня 2006 року, до
реєстрації шлюбу сторін, відповідачем
було укладено договір пайової участі в
будівництві житлового будинку, внески
за якими сплачувала мати ОСОБА_1 за
власні кошти, тому, спірна квартира не є
об'єктом права спільної сумісної
власності.

Рішенням Московського районного суду
м.Харкова від 18 березня 2014 року позов
задоволено. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1
право власності по ? частині квартири
АДРЕСА_1 у порядку розподілу спільного
майна подружжя.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення суду
першої інстанції з ухваленням нового
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити, судові витрати
покласти на позивача.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги посилається на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які приймали участь в судовому
засіданні, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів не вбачає підстав для
задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір по суті, суд першої
інстанції виходив з того, що спірна
квартира належить сторонам на праві
спільної сумісної власності, їх частки
є рівними, протилежного відповідач не
довів.

З таким висновком погоджується колегія
суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що
є у спільній сумісній власності, може
бути поділене між співвласниками за
домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. У разі поділу
майна між співвласниками право
спільної сумісної власності на нього
припиняється.

Судом встановлено та підтверджується
наявними в матеріалах справи доказами,
що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі з 28 липня 2007 року
по 25 лютого 2012 року (ас.7,8).

Під час шлюбу сторони придбали
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що є
спільною власністю подружжя, яка
зареєстрована на ОСОБА_1(а.с.64,78-80).

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(ст.ст. 60. 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК
України), відповідно до ч.2, ч.3 ст.325 ЦК
України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом. Статтею 69 СК України
передбачено право подружжя на поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до статей 70, 71 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором. Майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір пайової участі у будівництві
будинку по вул.. Салтівське шосе, 73В у
м.Харкові був укладений ще до шлюбу, а
саме 10 січня 2006 року не в інтересах
майбутньої сім'ї, що є підставою для
відмови у позові, - спростовуються
нормами чинного законодавства та
матеріалами справи, які свідчать про
те, що дійсно сам Договір укладений
ОСОБА_1 10.01.2006 року, ще до шлюбу, проте
всі кошти по виконанню умов договору
сплачені ОСОБА_1 у період шлюбу. Сама по
собі обставина, що кошти відповідно
квитанцій проплачувала мати
відповідача ОСОБА_4 не може свідчити
про те, що спірна квартира не є спільною
власністю подружжя, оскільки в
установленому порядку Договір на її
ім'я не переукладався, кошти вона
вносила від імені свого сина. Будь яких
доказів того, що сплачені нею кошти є її
особистою власністю суду не надано.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог та заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Посилання представника відповідача в
засіданні суду апеляційної інстанції
на договір дарування від 26.02.2012 року та
договір купівлі-продажу спірної
квартири від 19.04.2013 року відповідно
яких ОСОБА_1 вже не є власником цієї
квартири, правового значення при
вирішенні спору немає, оскільки
вказані договори не надавались до суду
першої інстанції та були предметом
дослідження цього суду.

Частиною 2 ст.303 ЦПК України визначено,
що апеляційний суд досліджує докази,
які судом першої інстанції були
досліджені з порушенням встановленого
порядку або в дослідженні яких було
неправомірно відмовлено, а також
нові докази, неподання яких до суду
першої інстанції було зумовлено
поважними причинами.

Представник відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_2 в засіданні апеляційного суду
не змогла надати будь-яких зрозумілих
пояснень чому вказані договори не були
представлені суду першої інстанції, а
також той факт, що ОСОБА_1 з лютого 2012
року не є власником спірної квартири,
при тому, що мати ОСОБА_1 - ОСОБА_4, яка
відповідно договору дарування від
26.02.2012 року отримала від сина спірну
квартиру в дар, у жовтні 2012 року
пред'явила до сина ОСОБА_1 та його
дружини ОСОБА_3 позов про визнання за
нею права власності на спірну квартиру
(а.с.130).

З огляду на зазначене колегія суддів
вважає, що доводи, викладені заявником
в апеляційній скарзі, висновків суду не
спростовують.

Рішення суду є законним і
обґрунтованим, постановлено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, ґрунтуючись на
усесторонньому, повному, об'єктивному
розгляді в судовому засіданні всіх
обставин справи в їх сукупності і
підстав для його скасування не має.

Колегія суддів , перевіряючи
законність і обґрунтованість рішення
суду 1 інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді 1 інстанції, визнає , що рішення
судом 1 інстанції ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, що відповідно до
ст. 308 ЦПК України є підставою для
відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303,304,307, 308, 313, 317, 319, 323, 324
ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Московського районного суду
м.Харкова від 18 березня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: