Справа № 1316/2967/12
Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський
Провадження № 22-ц/783/2289/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: позивачки ОСОБА_7,
адвоката ОСОБА_4, представника
відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2, адвоката
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 22 січня 2014
року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням
Пустомитівського районного суду
Львівської області від 22 січня 2014 року
задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5, з
участю третьої особи - органу опіки та
піклування Пустомитівської РДА, про
поділ майна подружжя.

Поділено майно, набуте за час шлюбу
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, виділивши у власність
ОСОБА_7 та ОСОБА_5, кожному по 1/2 ( одна
друга ) частці житлового будинку
АДРЕСА_1 Пустомитівського району
Львівської області загальною площею
195,3 кв.м та по 1/2 ( одна друга) частці
земельної ділянки площею 0,0963 га, яка
прилягає до даного будинку, припинивши
право спільної сумісної власності на
вказане майно,

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про визнання права
особистої власності на земельну
ділянку площею 0,0963 га та житловий
будинок житловою площею 96,3 кв.м.,
розташовані за адресою АДРЕСА_1
Пустомитівського району Львівської
області, відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову
у виді накладення арешту та заборони на
відчуження житлового будинку АДРЕСА_1
Пустомитівського району Львівської
області, вжиті судом відповідно до
ухвали Пустомитівського районного
суду Львівської області від 18 жовтня 2012
року.

Рішення суду оскаржив відповідач
ОСОБА_5.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним та
необґрунтованим. Апелянт стверджує, що
земельна ділянка площею 0,0963 га, що
знаходиться в с. Cолонка
Пустомитівського району, була придбана
ним виключно за його особисті кошти,
зокрема, завдаток за вказану земельну
ділянку був сплачений до одруження з
ОСОБА_7 Вказує, що будівництво
житлового будинку на земельній ділянці
в с. Солонка проводилось за рахунок
його коштів та з допомогою його родини.
Звертає увагу суду на те, що з 2007 року
він та ОСОБА_7 не проживають разом та не
ведуть спільного господарства, що
встановлено рішенням Залізничного
районного суду м. Львова від 08.10.2012 року
у справі за позовом про розірвання
шлюбу між ними.

Апелянт також вважає, що рішення
районного суду не відповідає вимогам
ст.ст. ст.212 ч.ч.3,4, 213 ч.3, 215 ч.3 ЦПК України.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні
первісного позову, а зустрічний позов -
задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, районний суд виходив з того, що
ОСОБА_5 та ОСОБА_7, перебуючи у шлюбі з
20.12.2002 року по 08.10.2012 року, за цей період
спільно придбали земельну ділянку
площею 0,0963 га, на якій у 2004 - 2008 роках
збудували житловий будинок загальною
площею 195,3 кв.м., а тому дане майно є
таким, що належить сторонам на праві
спільної сумісної власності, частки в
якому дружини та чоловіка є рівними і
яке підлягає поділу, виходячи із
рівності часток кожного співвласника.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції, так
як він дійшов до них з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданих відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
ОСОБА_7 просила провести поділ
спільної сумісної власності подружжя,
визнавши за нею право власності на
половину цього майна.

Районним судом встановлено, що ОСОБА_7
та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 20.12.2002
року, який розірваний 08.10.2012 року за
рішенням суду.

За час перебування у шлюбі сторони
набули у власність:

- земельну ділянку площею 0,0963 га в селі
Солонка Пустомитівського району за
договором купівлі-продажу від 10.09.2003
року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5;

- житловий будинок загальною площею 195,3
кв.м, який знаходиться по АДРЕСА_1
Пустомитівського району, будівництво
якого розпочате у 2004 році та який
згідно Свідоцтва про право власності
на нерухоме майно, виданого 29.02.2008року,
оформлений на праві власності за
ОСОБА_5

Відповідно до ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частка майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Аналогічно це питання врегульоване і
ст.372 ЦК України.

Згідно із ст.71 СК України майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом. При
цьому суд бере до уваги інтереси
дружини, чоловіка, дітей та інші
обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними. Речі для
професійних занять присуджуються тому
з подружжя, хто використовував їх у
своїй професійній діяльності. Вартість
цих речей враховується при присудженні
іншого майна другому з подружжя.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених ЦК України.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

Згідно роз'яснень, викладених у п.п. 23, 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №11 від 21.12.2007 року "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, з'ясовувати джерело і час його
придбання. Не належить до спільної
сумісної власності майно одного з
подружжя, набуте особою до шлюбу;
набуте за час шлюбу на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування; набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали одному з подружжя
особисто.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених законом.
Суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є
будь - які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їх представників,
допитаних як свідків, показань свідків,
письмових доказів, речових доказів,
зокрема звуко- і відеозаписів,
висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України
письмовими доказами є будь -які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяг із них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи.

Колегія суддів вважає, що ОСОБА_5 на
підставі належних та допустимих
доказів не доведено того, що спірне
майно не є спільною сумісною власністю
подружжя.

Неспроможними є доводи апелянта про те,
що спільне подружнє життя із
позивачкою він припинив у 2007 році,
оскільки ще у 2010 році він брав сімейну
путівку для себе та позивачки у м.
Трускавець.

Колегія суддів вважає безпідставними
твердження апелянта про те, що судом
першої інстанції порушено вимоги ст. 212
ЦПК України, так як оцінюючи зібрані по
справі докази, суд дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку,
внаслідок чого дійшов правильного
висновку про під ставність позовних
вимог ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 22 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: