АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1038/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шавула В.С. Доповідач - Григорченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2014 року
м. Дніпропетровськ

31 березня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів -Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Гасановій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

на рішення Ленінського районного суду
м. Дніпропетровська від 29 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 до Публічного
акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд», третя особа
Регіональне відділення Фонду
державного майна України по
Дніпропетровській області про
визнання гуртожитку таким, що не
підлягає приватизації, скасування
державної реєстрації права власності
на гуртожиток,

встановив:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
звернулися з позовом до суду, і просять
визнати гуртожиток на 30 кімнат площею
660 кв.м., що розташований за адресою
АДРЕСА_1, таким, що не підлягає
приватизації, визнати, що гуртожиток не
увійшов до Статутного фонду товариства
Публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд», скасувати
державну реєстрацію права власності
товариства на частину будинку, де
розміщено гуртожиток.

В обґрунтування позовних вимог
позивачі посилаються на те, що
збудована у 1952 році як гуртожиток
будівля, розташована за адресою:
АДРЕСА_1. Частина її приміщень, житловою
площею 660 кв.м. завжди
використовувалася для проживання
громадян, а інша під магазин та
санаторій-профілакторій. Вони,
співпозивачі, є мешканцями вказаного
гуртожитку, що на законних підставах
вселилися до нього, зареєстрували своє
постійне місце проживання. В продовж
всього часу вважали ПАТ
«Дніпровськпромбуд»
балансоутримувачем гуртожитку, аж до
поки відповідач не ініціював відносно
них судові процедури, спрямовані на їх
виселення,в ході яких дізналися, що
внаслідок приватизації, товариство
набуло право власності на частину
приміщень будівлі, а саме
санаторію-профілакторію.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 жовтня 2013 року
відмовлено відповідачам у задоволенні
позовних вимог.

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10
звернулися з апеляційною скаргою на
зазначене рішення суду, де ставлять
питання про скасування рішення та
ухвалення нового про задоволення
позовних вимог, посилаючись на те, що
рішення ухвалено з порушенням норм
матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, апеляційний суд
вважає, що скарга задоволенню не
підлягає зміні в частині обґрунтування
відмови у позові, згідно п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК
України, з ухваленням нового рішення в
цій частині з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що рішенням виконавчого комітету
Ленінської районної ради народних
депутатів № 497 від 12.09.1986 року,
розташований у будівлі по АДРЕСА_1,
житловою площею 660 кв.м., що складається
із 30 житлових кімнат, було визнано
переселенським житловим фондом (а.с.26).

Згідно наказу РВ ФДМУ по
Дніпропетровській області від 03.01.1997
«Про завершення приватизації АТ
«Дніпровськпромбуд» та акту передачі
нерухомого майна від 24.06.1998 року ПАТ
«Дніпровськпромбуд» набуло право
власності на нерухоме майно,
розташоване за адресою :АДРЕСА_1, як не
на об'єкт житлового фонду, а на
санаторій-профілакторій.

Правомірність набуття відповідачем
під час приватизації права власності
на спірне майно доведено рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 25.11.2009 року, ухваленим за
позовом Регіонального відділення
Фонду Державного майна України по
Дніпропетровській області до ВАТ
«Дніпровськпромбуд», третя особа КП
«ДМБТІ» Дніпропетровської обласної
ради про визнання права власності,
залишеним без змін постановою
Дніпропетровського апеляційного
господарського суду від 20.04.2010 року та
постановою Вищого Господарського Суду
України від 09.09.2010 року (а.с. 97-104).

Рішеннями господарських судів
встановлено, що рішенням
господарського суду Дніпропетровської
області від 04.02.09 р. у справі №ПР7/119-08 в
частині включення до статутного фонду
підприємства об'єкту нерухомості по
АДРЕСА_1 РВ ФДМУ по Дніпропетровській
області також було відмовлено в позові
до ВАТ «Дніпровськпромбуд» про
визнання недійсними акту оцінки
вартості майна орендного підприємства
«Дніпровськпромбуд», затвердженого
позивачем 28.07.1995 року, плану
приватизації орендного підприємства
«Дніпровськпромбуд» 07.08.1995 року, та
наказу від 31.08.1995 року №12/53-АО про
перетворення орендного підприємства у
відкрите акціонерне товариство
(а.с.97-104).

Співпозивачі по справі хоча свого часу
і отримали видані ВАТ
«Дніпровськпромбуд» ордери на право
проживання у кімнатах гуртожитку,
фактично вселилися та мешкають у
кімнатах відпочинку (а.с.6-13, 92-93)

Враховуючи зазначені обставини, суд
першої інстанції прийшов до висновку
про відмову у позові.

З такими висновками суду в повній мірі
погодитися не можна з наступних
підстав.

Позивачі звернулися з позовом до суду
та просили визнати гуртожиток, що
розташований за адресою АДРЕСА_1, таким,
що не підлягає приватизації, визнати,
що цей гуртожиток не увійшов до
Статутного фонду товариства
Публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд», скасувати
державну реєстрацію права власності
товариства на частину будинку, де
розміщено гуртожиток, оскільки
вважають, що вони мають право на
приватизацію приміщень, в яких
проживають та які вважають
гуртожитком.

Колегія суддів вважає, що позовні
вимоги є передчасними, та обраний
позивачами спосіб захисту своїх прав
не відповідає вимогам ч. 2 ст. 16 ЦК
України і не є ефективним засобом
правового захисту, з наступних підстав.

Частина перша статті 15 Цивільного
кодексу України (далі - ЦК України)
закріплює право кожної особи на захист
свого права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Положення
цієї статті базуються на нормах
Конституції України, які закріплюють
обов'язок держави забезпечувати
захист: прав усіх суб'єктів права
власності і господарювання (стаття 13),
захист прав і свобод людини і
громадянина судом (частина перша
статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16
ЦК України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Частиною другою цієї
статті визначено перелік основних
способів захисту цивільних прав і
інтересів, а саме: визнання права;
визнання правочину недійсним;
припинення дії, яка порушує право;
відновлення становища, яке існувало до
порушення; примусове виконання
обов'язку в натурі; зміна
правовідношення; припинення
правовідношення; відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; визнання
незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Отже, спосіб захисту цивільного права
чи інтересу, як визнання гуртожитку
таким, що не підлягає приватизації та
не увійшов до Статутного фонду
Публічного акціонерного товариства
«Дніпровськпромбуд», не передбачено
частиною першою статті 16 ЦК України, і
не може бути в даному випадку
ефективним засобом правового захисту,
оскільки відповідно до наданих доказів
спірні приміщення вже приватизовані та
є власністю ПАТ «Дніпровськпромбуд»
/а.с.14- 20, 188-195/.

Позовні вимоги щодо скасування
державної реєстрацію права власності
товариства на частину будинку, є
передчасними та можуть бути похідними
позовними вимогами від вимог щодо
визнання приватизації незаконною.

Однак з такими позовними вимогами
позивачі до суду не зверталися,
пояснивши в апеляційному суді, що вони
на теперішній час звернулися до
прокуратури, яка порушила кримінальну
справу за їхньою заявою щодо
незаконної приватизації гуртожитку.

Колегія суддів вважає, що
обґрунтування відмови у задоволенні
позову в рішенні суду першої інстанції
зводиться фактично до правомірності
набуття відповідачем під час
приватизації права власності на спірне
майно, яке доведено рішеннями
господарських судів, між тим
позивачами заявлені інші позовні
вимоги.

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає зміні в частині
обґрунтування відмови у позові.

Доводи апеляційної скарги, фактично
зводяться до незаконної приватизації
житлових приміщень відповідачем, та не
можуть бути підставою для задоволення
позовних вимог з викладених вище
підстав, оскільки з такими позовними
вимогами позивачі до суду не
зверталися.

Таким чином, апеляційний суд
вважає за необхідне апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду змінити в
частині обґрунтування відмови у
позові. В іншій частині рішення першої
інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України,
апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська від 29 жовтня 2013 року
змінити в частині обґрунтування
відмови у позові.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

СУДДІ: