22-ц/772/886/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Федчишен С. А.Категорія:
53Доповідач: Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" квітня 2014 р. м. ВінницяКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Вінницької області у
складі:

головуючого:
Медвецького С.К.,

суддів:
Оніщука В.В., Панасюка О.С.,

при
секретарі Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці апеляційну
скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на
рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 07 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної
особи - підприємця ОСОБА_4 про стягнення
заробітної плати, зобов'язання видати
наказ про звільнення, проведення
розрахунку з працівником та видачу
трудової книжки, -

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 в
інтересах ОСОБА_3 звернувся в суд із
позовом до фізичної особи - підприємця
ОСОБА_5 про стягнення заробітної плати,
зобов'язання видати наказ про
звільнення, проведення розрахунку з
працівником та видачу трудової книжки.

Ухвалою Вінницького міського
суду Вінницької області від 21 січня 2014
року замінено первісного відповідача -
фізичну особу - підприємця ОСОБА_5 на
належного відповідача - фізичну особу -
підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4

Вимоги позову мотивовані тим, що з
01 лютого 2012 року ОСОБА_3 працював
найманим працівником - продавцем у
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить
ФОП ОСОБА_4, без укладення трудової
угоди та офіційного оформлення.

Домовленість про виконання
роботи було укладена між ОСОБА_3 та ФОП
ОСОБА_5 Позивач погодився працювати
продавцем у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1»
кожний день, без вихідних, з графіком
роботи з 10 до 22 години зі сплатою
щомісячно заробітної плати в сумі 3 000
грн.

З січня 2013 року заробітна плата
ОСОБА_3 не виплачувалась, а 14 серпня 2013
року йому було повідомлено, що в
магазині утворилась недостача на суму
близько 13 000 грн.

13 жовтня 2013 року ОСОБА_3 надіслав
відповідачу заяву про звільнення його
з роботи в зв'язку з невиконання
роботодавцем законодавства про працю,
на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, однак
відповідач відповіді не надав та не
провів з позивачем повний розрахунок.

Посилаючись на зазначені
обставини, представник позивача
ОСОБА_2, з урахуванням змінених та
уточнених позовних вимог, просив
зобов'язати фізичну особу - підприємця
ОСОБА_4 видати наказ про звільнення
ОСОБА_3 з посади продавця магазину
«ІНФОРМАЦІЯ_1» із формулюванням
причини звільнення: «Розірвання
трудового договору з працівником за
власним бажанням у зв'язку з
невиконанням власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю» - п. 3 ст. 38 КЗпП
України; зобов'язати відповідача
внести до трудової книжки ОСОБА_3 запис
про звільнення з посади продавця
магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1» із
формулюванням причини звільнення:
«Розірвання трудового договору з
працівником за власним бажанням у
зв'язку з невиконанням власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю» - п. 3 ст. 38 КЗпП
України; стягнути з ФОП ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 заробітну плату та
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за повних 13 місяців з 01 січня 2013
року по 01 лютого 2014 року в сумі 15 834 грн.;
стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
вихідну допомогу в сумі 3 654 грн.;
зобов'язати ФОП ОСОБА_4 виплатити
ОСОБА_3 грошову компенсацію за
невикористану щорічну відпустку;
визнати дії ФОП ОСОБА_4, які полягають у
вимаганні з ОСОБА_3 коштів в сумі 12 720
грн., протиправними; визнати дії ФОП
ОСОБА_4, які полягають у взятті в
заставу автомобіля НОМЕР_1, ключів від
нього та технічного паспорта, до
повернення ОСОБА_3 коштів в сумі 12 700
грн., протиправними; зобов'язати ФОП
ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 автомобіль
НОМЕР_1, ключі від нього та технічний
паспорт.

Ухвалою Вінницького міського
суду Вінницької області від 07 лютого 2014
року роз'єднано в окреме провадження
поєднані позивачем в одне провадження
позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 про
стягнення заробітної плати,
зобов'язання видати наказ про
звільнення, проведення розрахунку з
працівником та видачу трудової книжки
та позовні вимоги ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4
про визнання дій протиправними та
зобов'язання вчинити певні дії.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_3
до ФОП ОСОБА_4 про визнання дій
протиправними та зобов'язання вчинити
певні дії передано до канцелярії суду
для перерозподілу в порядку ст. 11-1 ЦПК
України.

Рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 07 лютого 2014
року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ФОП
ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати,
зобов'язання видати наказ про
звільнення, проведення розрахунку з
працівником та видачу трудової книжки
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 просить рішення суду
скасувати, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права та ухвалите
нове рішення, про задоволення позову.

Також в апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2 порушує питання про
визнання протиправними ухвалу
Вінницького міського суду Вінницької
області від 07 лютого 2014 року та
протокольні ухвали цього ж суду
постановлені під час розгляду справи 07
лютого 2014 року, а також постановити
окрему ухвалу щодо головуючого судді
за істотні порушення норм
процесуального права.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_2 підтримав апеляційну
скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги та просив рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши підстави апеляційної
скарги, вважає, що вона не задоволенню з
таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим; законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом; обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були дослідженні в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивачем не надано доказів на
підтвердження укладення трудового
договору та невиплату належної йому
заробітної плати.

Розглядаючи спір, судова колегія
вважає, що суд першої інстанції повно і
всебічно дослідив і оцінив обставини
по справі, надані сторонами докази,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин і закон, який їх
регулює.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що
трудовий договір є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплатити працівникові заробітну
плату і забезпечувати умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України
трудовий договір укладається, як
правило, в письмовій формі. Додержання
письмової форми є обов'язковим при
укладенні трудового договору з
фізичною особою.

Трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи (ч. 4 ст. 24 КЗпП
України).

Отже, законом передбачено, порядок
укладання трудового договору й
необхідні його умови, при прийнятті
відповідного працівника на роботу.

На обґрунтування позовних вимог,
представник позивача зазначав, що з 01
лютого 2012 року ОСОБА_3 працював
найманим працівником - продавцем у
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить
ФОП ОСОБА_4, без укладення трудової
угоди та офіційного оформлення.

Домовленість про виконання
роботи було укладена між ОСОБА_3 та ФОП
ОСОБА_5 Позивач погодився працювати
продавцем у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1»
кожний день, без вихідних, з графіком
роботи з 10 до 22 години зі сплатою
щомісячно заробітної плати в сумі 3 000
грн. та працював і отримував заробітну
плату.

Вирішуючи спір, суд першої
інстанції виходив із того, що доказів
того, що позивач працював у відповідача
суду надано не було.

При цьому місцевим судом було
встановлено, що у Хмельницькому
міському центрі зайнятості була
зареєстрована трудова угода, укладена
між ФОП ОСОБА_7 (р.н.о.к. - НОМЕР_2) та
найманим працівником ОСОБА_3 (р.н.о.к. -
НОМЕР_3) за № 5. Трудова угода була
зареєстрована 18 березня 2011 року та
знята з реєстрації - 15 жовтня 2013 року.
Записи внесені фізичною особою до
трудової книжки працівника були
затверджені підписом посадової особи
центру зайнятості та засвідчені
печаткою (а.с.76, 84).

Отже, в період з 18 березня 2011 року
по 15 жовтня 2013 року ОСОБА_3 перебував у
трудових відносинах з ФОП ОСОБА_7, і це
свідчить про те, що позивач був
працевлаштований в іншого роботодавця,
а не в ФОП ОСОБА_4

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України
працівник має право у визначений ним
строк розірвати трудовий договір за
власним бажанням, якщо власник або
уповноважений ним орган не виконує
законодавство про працю, умови
колективного чи трудового договору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
представник позивача зазначав, що
ОСОБА_3, будучи фактично допущений до
роботи, без оформлення трудової книжки
та наказу, сумлінно виконував трудові
обов'язки, однак власник не виконує
законодавство про працю, не
розраховується з ним та не видає
трудову книжку.

Разом з тим матеріалами справи
встановлено, що трудова книжка
позивача знаходиться у ФОП ОСОБА_7, у
якого ОСОБА_3 був працевлаштований з 18
березня 2011 року по 15 жовтня 2013 року
(а.с.20).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що
доказів на підтвердження укладення
трудового договору та невиплату
належної ОСОБА_3 заробітної плати суду
надано не було.

При цьому колегія суддів не приймає до
уваги показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, оскільки вони підтвердили лише
факт виконання позивачем певної роботи
у відповідача, однак на яких умовах
ОСОБА_3 працював і з ким у нього був
укладений трудовий договір пояснити не
змогли.

Із досліджених у судовому засіданні
матеріалів кримінального провадження
№ 0003294, а саме: протоколу
прийняття заяви про вчинення
кримінального правопорушення,
протоколу допиту потерпілого ОСОБА_3,
розписки, протоколів допиту свідків
ОСОБА_5, ОСОБА_11, ОСОБА_12 (а.с.7, 13, 14, 15, 21-23,
29-30, 32-34) вбачається, що позивач працював
у відповідача, однак на яких умовах це
не встановлено.

У судовому засіданні представник
відповідача зазначав, що позивач
періодично виконував певну роботу і з
ним зразу ж проводився розрахунок.

Разом з тим судом апеляційної
інстанції було встановлено, що ФОП
ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_7 співпрацювали, що
не заперечив представник відповідача,
а відтак роботодавець міг сам
визначати місце роботи свого
працівника.

Вимоги про стягнення належних
працівнику сум при звільненні та
видачу трудової книжки, позивач до ФОП
ОСОБА_7 не заявляв та не порушував
питання про залучення його до участі у
справі в якості відповідача.

Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України
залежно від обставин справи суддя чи
суд мають право постановити ухвалу про
роз'єднання кількох поєднаних в одному
провадженні вимог у самостійні
провадження, якщо їх спільний розгляд
ускладнює вирішення справи.

У змінених позовних вимогах
представник позивача, крім вимог про
звільнення працівника та стягнення
належних йому сум при звільненні
порушував питання про визнання дії ФОП
ОСОБА_4, які полягають у вимаганні з
ОСОБА_3 коштів в сумі 12 720 грн.,
протиправними; визнання дії ФОП ОСОБА_4,
які полягають у взятті в заставу
автомобіля НОМЕР_1, ключів від нього та
технічного паспорта, до повернення
ОСОБА_3 коштів в сумі 12 700 грн.,
протиправними; зобов'язання ФОП ОСОБА_4
повернути ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_1,
ключі від нього та технічний паспорт.

Судом першої інстанції зазначені
вимоги були роз'єднанні у самостійне
провадження.

У роз'ясненнях, які містяться у пункті 15
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 12 червня 2009 року № 2 Позовні
вимоги кількох осіб до одного й того ж
відповідача або позивача до кількох
відповідачів можуть бути об'єднані в
одне провадження, якщо ці вимоги
однорідні, зокрема такі, які

нерозривно пов'язані між собою, або від
вирішення однієї з них залежить
вирішення інших. Таке об'єднання не
допускається, коли відсутня спільність
предмета позову.

Роз'єднання кількох поєднаних в одному
провадженні вимог може мати місце лише
за умови, що їх сумісний розгляд
ускладнює вирішення справи. У разі
роз'єднання позовів підставою для
провадження щодо вимог, виділених у
самостійне провадження, є ухвала суду
про роз'єднання позовів і копія
пред'явленого позову.

На думку колегії суддів, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про необхідність роз'єднання у
самостійне провадження позовних вимог
які витікають із трудових
правовідносин та цивільних
правовідносин, так як ці вимоги
витікають з різних правовідносин.

Також безпідставними є вимоги
представника позивача про визнання
протиправними протокольних ухвал суду
першої інстанції від 07 лютого 2014 року,
оскільки ці ухвали були винесені
відповідно до вимог ст. 209 ЦПК України.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються, а відтак не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, які призвели
або могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ст. 211 ЦПК України суд,
виявивши під час розгляду справи
порушення закону і встановивши причини
та умови, що сприяли вчиненню
порушення, може постановити окрему
ухвалу і направити її відповідним
особам чи органам для вжиття заходів
щодо усунення цих причин та умов.

Рішення суду яке оскаржується,
відповідає вимогам статей 212 - 215 ЦПК
України, тому підстав для
постановлення окремої ухвали щодо
головуючого судді немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах
ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 07 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: /підпис/
С.К. Медвецький

Судді: /підпис/
В.В. Оніщук

/підпис/
О.С. Панасюк

З оригіналом вірно: