Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
судова палата з розгляду цивільних
справ
Суддя 1-ї інстанції Маврешко В.В.
Суддя доповідач Бондар М.С
Є.у.№ 330/296/13
Справа № 22ц-778/1748/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

Коллегія судової палаті з цивільних
справ апеляційного суду Запорізької
області у складі:

головуючий - суддя: Бондар М.С., судді:
Подліянова Г.С., Дашковська А.В.

секретар - Мельник З.П.

при участі: прокурора - Занков А.В.

адвоката -

________________________________________________________________________
____________________

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за

апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Якимівського районного суду
Запорізької обалсті від 06.03.2014 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи - Орган опіки та піклування
Якимівської селищної ради Запорізької
облвсті, Прокуратура Якимівського
району Запорізької області про
позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_1, треті особи -
треті особи - Орган опіки та піклування
Якимівської селищної ради Запорізької
облвсті, Прокуратура Якимівського
району Запорізької області про
позбавлення батьківських прав,
посилаючись на те, що відповідач є
батьком неповнолітнього
ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1, але від здійснення
батьківських обов'язків щодо
матеріального забезпечення, фізичного,
духовного та морального розвитку сина
ухиляються.

Рішенням Якимівського районного суду
Запорізької області від 06.03.2014 року
позов задоволено.

У скарзі відповідач просив скасувати
зазначене рішення і ухвалити нове про
відмову у задоволенні позову, оскільки
на його думку суд неправильно з'ясував
обставини справи і неправильно
застосував норми матеріального права.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, колегія суддів судової палаті з
цивільних справ апеляційного суду
дійшла до висновку, що скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК апеляційний суд
скасовує рішення суду першої інстанції
й ухвалює нове рішення в зв'язку з
невідповідністю висновків суду
обставинам справи та неправильного
застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
батько дитини ухиляється від виконання
батьківських обов'язків відносно свого
малолітнього сина ОСОБА_3, він не
відвідує дитину, не цікавиться її
здоров'ям, вихованням та розвитком.

Проте, повністю погодитись з такими
висновками суду не можна.

Відповідно до ст.164 СК України
підставами для позбавлення
батьківських прав батьків є: якщо мати,
батько не забрали дитину з полового
будинку або з іншого закладу охорони
здоров'я без поважної причини і
протягом шести місяців не виявляли
щодо неї батьківського піклування;
ухиляються від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини;
жорстоко поводяться з дитиною; є
хронічними алкоголіками або
наркоманами; вдаються до будь-яких
видів експлуатації дитини; засуджені
за вчинення умисного злочину щодо
дитини.

Ухилення батьків від виконання
батьківських обов'язків є підставою
для покладення на них
відповідальності, встановленої
законом. Підставою для
відповідальності батьків є ухилення їх
від виконання батьківських обов'язків,
що включає наявність вини.

Отже, особа, яка подала позов про
позбавлення батьківських прав з
підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК
України, повинна довести, що батько
ухиляється від виконання своїх
обов'язків по вихованню дитини.

Судом правильно встановлено та
матеріалами справи підтверджено, що
сторони являються батьками
неповнолітнього ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після розірвання шлюбу в 2011 році, син
залишився проживати з матір'ю в
с.Якимівка.

За рішенням суду відповідач сплачує
аліменти на утримання хлопчика та
колишньої дружини.

Позивач в судовому засіданні покликав
суд позбавити відповідача
батьківських прав відносно їх сина
ОСОБА_3, оскільки він як батько не
цікавиться його життям та не приймає
участі у вихованні.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15,
16,18 Постанови від 30 березня 2007 року N 3
"Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
усиновлення і про позбавлення та
поновлення батьківських прав"
роз'яснює, що позбавлення батьківських
прав (тобто прав на виховання дитини,
захист її інтересів, на відібрання
дитини в інших осіб, які незаконно їх
утримують та інше), що надані батькам до
досягнення дитиною повноліття і
ґрунтуються на факті спорідненості з
нею, є крайнім заходом впливу на осіб,
які не виконують батьківських
обов'язків, а тому питання про його
застосування слід вирішувати лише
після повного, всебічного, об'єктивного
з'ясування обставин справи, зокрема
ставлення батьків до дітей.

Суд наголошує, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд може у виняткових випадках при
доведеності винної поведінки когось із
батьків або їх обох, з урахуванням її
характеру, особи батька і матері, а
також інших конкретних обставин справи
відмовити в задоволенні позову про
позбавлення цих прав, попередивши
відповідача про необхідність змінити
ставлення до виховання дитини (дітей) і
поклавши на органи опіки та піклування
контроль за виконанням ним
батьківських обов'язків.

Ухилення батьків від виконання своїх
обов'язків має місце, коли вони не
піклуються про фізичний і духовний
розвиток дитини, її навчання,
підготовку до самостійного життя,
зокрема: не забезпечують необхідного
харчування, медичного догляду,
лікування дитини, що негативно впливає
на її фізичний розвиток як складову
виховання; не спілкується з дитиною в
обсязі, необхідному для її нормального
самоусвідомлення, не надають дитині
доступу до культурних та інших
духовних цінностей; не сприяють
засвоєнню нею загальновизнаних норм
моралі; не виявляють інтересу до її
внутрішнього світу; не створюють умов
для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так
і в сукупності, можна розцінювати як
ухилення від виховання дитини лише за
умови винної поведінки батьків,
свідомого нехтування своїми
обов'язками (п.2 ч.1 ст.164 СК).

Отже, вирішуючи спір, суд має з'ясувати
у чому полягає винна поведінка
відповідача, свідоме нехтування ним
своїми обов'язками, чи вживалися до
нього заходи реагування.

Згідно із ст.10,60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.57 ЦПК України
фактичні дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Вирішуючи спір, суд виходив із пояснень
позивача, проте у порушення вимог
цивільного процесуального закону не
допитав його як свідка, а отже його
пояснення не є доказом у справі.

В апеляційній скарзі та поясненнях
батько дитини твердив на тому, що від
виконання своїх батьківських
обов'язків він не ухилявся, оскільки
неодноразово висловлював турботу про
сина, бажання спілкуватись з ним та
брати участь в його вихованні; виконує
обов'язок щодо утримання сина,
заборгованості зі сплати аліментів не
має; не перебуває на обліку в нарколога
чи психіатра, за місцем проживання
характеризується позитивно.

Додав, що позбавлений можливості
спілкуватися з дитиною та брати участь
у її вихованні через несприятливі
умови, які створює у цьому позивач.

Достовірність доводів суд перевіряв
шляхом допиту свідків.

Із пояснень ОСОБА_6,ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 слідує, що мати дитини відмовляє
відповідачу у побаченні з хлопчиком,
чим підтвердили доводи батька з цього
питання.

Згідно зі ст.153 СК України мати, батько
та дитина мають право на безперешкодне
спілкування між собою, крім випадків,
коли це право обмежене законом.

Мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою (ст.141 СК).

На батьків, котрі проживають окремо,
покладено обов'язок брати участь у
вихованні дитини і мають право на
особисте спілкування з нею. Той із
батьків, з ким проживає дитина, не має
права перешкоджати тому з батьків, хто
проживає окремо, спілкуватися з
дитиною та брати участь у її вихованні,
якщо таке спілкування не перешкоджає
нормальному розвиткові дитини (ст. 157
СК).

Нормами ч.5 ст.19 СК України передбачено,
що при розгляді судом спорів щодо
участі одного з батьків у вихованні
дитини обов'язковою є участь органу
опіки та піклування.

Орган опіки та піклування подає суду
письмовий висновок щодо розв'язання
спору на підставі відомостей,
одержаних у результаті обстеження умов
проживання дитини, батьків, інших осіб,
які бажають проживати з дитиною, брати
участь у її вихованні, а також на
підставі інших документів, які
стосуються справи.

При цьому суд може не погодитися з
висновком органу опіки та піклування,
якщо він є недостатньо обґрунтованим,
суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК
України).

Відповідним органом опіки та
піклування було надано висновок про
доцільність позбавлення відповідача
батьківства.

Сам висновок мотивований виходячи зі
слів матері дитини, тобто заявника, а
отже на думку суду не є об'єктивним
(а.с.29).

Суд звертає увагу і на те, що батько
дитини характеризується позитивно, він
не допускає не моральної поведінки. На
утримання хлопчика своєчасно і в
повному обсязі сплачує аліменти
(а.с.28,27).

З урахуванням місця проживання дитини
разом з позивачем, а також викладеного,
суд не може констатувати, що
невиконання батьківських обов'язків
про які йдеться в позові, було свідомим
та умисним (п.2 ч.1 ст.164 СК).

Окрім того, Сімейний Кодекс України
визначає, що дитина має право на
належне виховання, якому кореспондує
передбачений ст.150 СК України
обов'язок батьків на виховання
дитини та її розвиток.

Суд нагадує, що виховання - це
діяльність, спрямована на розвиток
особистості дитини, підготовку його до
життя, прищеплення їй певних навичок
поведінки, особистісних якостей.

Водночас, суд наголошує, що в процесі
виховання враховуються особливості
духовного і морального світу дитини. Її
вік, індивідуальний фізичний та
розумовий розвиток.

У цій справі, на час звернення до суду,
дитині було 3 повних роки.

Законодавчо встановлений принцип
повної рівності обох батьків у сфері
виховання дітей, і жоден із них не має
будь-яких переваг.

Форми та методи виховання дітей
узгоджуються батьками (ст.151 СК).

Як видно, питання щодо виховання дитини
вирішується батьками спільно.

Цей обов'язок кореспондує батькам
разом вирішувати й узгоджувати, як
слідує виконувати батьківські
обов'язки, які форми і методи виховання
застосовувати для розвитку дитини
(як-то: скільки часу, в якому місці і в
які дні тижня дитина має проводити з
батьком, який проживає окремо, у які
вихідні (святкові) дні вона буде
залишатися з ним, хто забиратиме її з
дитсадочку та інше).

Цілеспрямованість названих дій має
бути направлена перш за все на
забезпечення фізичного, духовного,і
морального і розумового розвитку
дитини.

Судом з'ясовано, що позивач та
відповідач проживають окремо.
Водночас, вони дійшли порозуміння, що
хлопчик буде проживати разом з матір'ю.

Отже, на цьому відрізку часу, батько
надав й довірив саме матері більшу
можливість здійснювати процес
виховання їх трирічної дитини, що
свідчить про його прагнення досягти
згоду з питань процесу виховання та
форм його застосування у дусі вікового
розвитку дитини на цій стадії.

Водночас, наведе показує й те, що
позивач та відповідач фактично дійшли
спільності щодо участі кожного із них у
вихованні й утриманні дитини. До
органів опіки і піклування з приводу
відхилення від виконання батьківських
обов'язків стосовно порядку участі у
вихованні дитини не зверталися.

Із матеріалів справи не убачається, що
батько дитини порушує спільні
домовленості з позивачем щодо
відвідування дитсадочка та його участь
у вихованні сина за місцем проживання
матері за наявності у останньої нової
сім"ї.

Заявниця, у судовому засіданні
апеляційного суду, на питання суду про
зміну режиму відвідування дитсадочка
категорично не погоджувалась з тим щоб
відповідач забирав сина після занять.
Вона заперечувала й те, щоб батько, у
неї дома, у вечерні часи, для сина
проводив казкочитання.

З огляду на викладене, позивач не
переконав суд в тому, що відповідач
самоусунувся від виховання дитини.

Поза увагою суду залишилася й
прецедентна практика Європейського
суду з прав людини, відповідно до якої
питання позбавлення батьківських прав
мають ґрунтуватись на оцінці
особистості заявника та його
поведінці. Факт оскарження заявником
заяви про позбавлення батьківських
прав також міг свідчити про його
інтерес до сина (справа "Хант проти
України" від 7 грудня 2006 року).

Позбавляючи ОСОБА_1 батьківських прав,
суд першої інстанції у порушення
ст.213,214 ЦПК України на зазначене уваги
не звернув.

Окрім того, судом не мотивовано
висновку про обрання крайнього заходу
щодо відповідача, не надано належної
оцінки висновку органу опіки та
піклування по суті, з урахуванням того,
що цей висновок зроблений лише на
підставі поданих документів з боку
позивача.

Беручи до уваги наведене, колегія
вважає, що скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.309,313,314,315,317 ЦПК України,
судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Якимівського районного суду
Запорізької області від 06.03.2014 року у
цій справі скасувати та ухвалити нове
рішення.

В задоволенні заявлених у цій справі
вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення судової колегії може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий: Судді: