Справа № 363/299/13 Головуючий у І
інстанції Рудюк О.Д.Провадження №
22-ц/780/2823/14 Доповідач у 2
інстанції МатвієнкоКатегорія 1
УХВАЛА

Іменем України

17 квітня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

Головуючого - судді : Матвієнко Ю.О.,

суддів Волохова Л.А.,
Сушко Л.П.,

при секретарі Микитенко
Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Вишгородського районного суду
Київської області від 28 лютого 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

В лютому 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з вищевказаним позовом та
просив ухвалити рішення про його
задоволення, посилаючись на те, що він
та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому
шлюбі з 17.11.2001 року по 17.03.2010 року, від
якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Під час перебування у
зареєстрованому шлюбі сторони
придбали майно, зареєстроване на праві
власності за ОСОБА_1, яке є їхньою
спільною сумісною власністю:
автомобіль Peugeot 407, 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі
(кузова, рами) НОМЕР_5 НОМЕР_6; автомобіль
Ford Transit Connect, д.н.з. НОМЕР_4; житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1 та земельну
ділянку площею 0,25 га за вищевказаною
адресою, на якій розташований будинок.

На початку 2013 року ОСОБА_2 дізнався
від свого сина про те, що ОСОБА_1
намагається продати спільне майно
подружжя, а саме будинок і земельну
ділянку, хоча до цього у них була
домовленість, що будинок залишиться
їхньому сину. Позивач не звертався
раніше до суду з позовом про поділ
майна подружжя, оскільки всім майном,
яке було придбано у шлюбі, сторони
користувались спільно і спору з
приводу цього не існувало.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2,
уточнивши позовні вимоги, просив суд
поділити їхнє спільне з ОСОБА_1 майно,
визнавши за кожним з них право
власності на ? частину будинку та
земельної ділянки, що розташовані за
адресою: АДРЕСА_1, та визнати за ним
право власності на автомобіль Peugeot 407,
2005 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, а за відповідачем - право
власності на автомобіль Ford Transit Connect,
д.н.з. НОМЕР_4, який знаходиться в її
користуванні.

Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 28 лютого 2014
року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
автомобіль Peugeot 407, 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частину будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
1/2 частину земельної ділянки за
адресою: Київська область,
Вишгородський район, село Литвинівка,
вул. Леніна, 221.

Визнано за ОСОБА_1 право власності
на автомобіль Ford Transit Connect, д.н.з. НОМЕР_4.

Визнано за ОСОБА_1 право власності
на 1/2 частину будинку за адресою:
АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 право власності
на 1/2 частину земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1.

Додатковим рішенням
Вишгородського районного суду
Київської області від 18 березня 2014 року
вирішено питання розподілу витрат по
сплаті судового збору та стягнуто з
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3441,00 грн.
судового збору та витрати по оплаті
правової допомоги у розмірі 4000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду,
ОСОБА_1 подала на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просила рішення
суду скасувати та ухвалити по справі
нове рішення про відмову в задоволенні
позову.

Заслухавши доповідь доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку
про відхилення апеляційної скарги
відповідача з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
що сторони по справі перебували у
зареєстрованому шлюбі в період з 17.11.2001
року по 29.09.2009 року, що підтверджується
копією рішення Вишгородського
районного суду Київської області від
18.09.2009 року (а.с.94).

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6).

Також встановлено, що на підставі
договору купівлі-продажу від 21.04.2003
року (а.с.124) ОСОБА_1 придбала житловий
будинок загальною площею 55,1 кв.м. з
надвірними будівлями, що знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до копії державного
акту на право власності на земельну
ділянку, виданого ОСОБА_1 на підставі
рішення 14 сесії ІV скликання
Литвинівської с/ради від 23.03.2005 р. за №
111, вона є власником земельної ділянки
площею 0,2500 га з цільовим призначенням
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с.134).

13.02.2009 року на підставі
довідки-рахунку від 29.10.2008 року на ім»я
ОСОБА_1 зареєстровано автомобіль Peugeot
407, д.н.з. НОМЕР_1, що підтверджується
копією свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу (а.с.8).

23.04.2007 року на підставі кредитного
договору, укладеного між ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_1, остання
придбала автомобіль Ford Transit Connect, 2004
року випуску, д.н.з НОМЕР_4.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що будинок та земельна ділянка по
АДРЕСА_1, а також автомобілі, є спільною
сумісною власністю сторін по справі,
оскільки придбані ними за спільні
кошти під час перебування у
зареєстрованому шлюбі.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки відповідно до ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно п. 18-2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року за № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» відповідно
до положень статей 81, 116 ЗК окрема
земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою, переходить це
право у розмірі частки права власності
у спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120 ЗК,
377 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Враховуючи вищевикладені правові
норми, законним та обґрунтованим є
висновок суду першої інстанції про
поділ спільного сумісного майна
подружжя шляхом визнання за кожним з
них права власності на ? частину
нерухомого майна (будинку та земельної
ділянки) та виділення кожному з них по
автомобілю з урахуванням тієї
обставини, яким автомобілем
користується кожна з сторін.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1
про те, що будинок був придбаний нею у
2003 році за особисті кошти і є її
особистою власністю, колегією суддів
відхиляються, оскільки дані
правовідносини регулюються КпШС
України в редакції 1969 року, ст. 22 якого
встановлювала презумпцію спільної
сумісної власності подружжя на майно,
нажите за час шлюбу. При цьому згідно
ст. 24 КпШС подружжю належить на праві
особистої власності майно, отримане
під час шлюбу, лише, якщо воно отримане
подружжям в дар або в порядку
успадкування. Таким чином, оскільки
спірний будинок було придбано ОСОБА_1
на підставі договору купівлі-продажу
від 21.04.2003 року під час перебування у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, цей
будинок є спільною сумісною власністю
сторін.

Доводи апеляційної скарги про те, що
земельна ділянка є особистою власністю
ОСОБА_1, оскільки була отримана нею у
власність шляхом приватизації, є
необґрунтованими, оскільки на даній
земельній ділянці знаходиться
житловий будинок, який є спільною
сумісною власністю сторін та належить
їм в рівних частках (по 1/2), в зв»язку з
чим частка ОСОБА_2, який не є власником
земельної ділянки, дорівнює його
частці в розташованому на земельній
ділянці будинку - ?.

Необгрунтованими є і доводи
апеляційної скарги про пропуск
позивачем строку позовної давності,
оскільки дане питання було предметом
перевірки суду першої інстанції, який
дав цим доводам належну оцінку,
пославшись на положення ч. 2 ст. 72 СК
України, відповідно до якої до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності. Судом встановлено, і колегія
суддів погоджується з такими
висновками суду, як неспростованими
відповідачем, що ОСОБА_2 про порушення
свого права (наміри ОСОБА_1 про
відчуження спільного сумісного майна)
дізнався на початку 2013 року, коли і
звернувся до суду з позовом, не
пропустивши таким чином встановленого
законом строку звернення з позовом до
суду.

Посилання апелянта на те, що судом не
було визначено дійсної вартості
автомобілів Peugeot 407, 2005 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, та Ford Transit
Connect, д.н.з. НОМЕР_4, які є предметом
поділу, законності та обґрунтованості
висновків суду щодо їхнього поділу не
спростовують, оскільки відповідно до
ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов»язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
свої вимог і заперечень, при цьому
ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції
жодних доказів на спростування того, що
визначена позивачем у позові вартість
автомобілів не відповідає їх дійсній
ринковій вартості.

Доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
процесуального права, як підставу для
скасування рішення суду, законності та
обґрунтованості рішення суду не
спростовують, оскільки відповідно до ч.
3 ст. 309 ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування рішення суду
лише, якщо ці порушення призвели до
неправильного вирішення справи,
натомість справа судом вирішена
правильно, відповідно до норм
матеріального права та з дотриманням
норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували
законність та обґрунтованість
ухваленого судом першої інстанції
рішення, апеляційна скарга ОСОБА_1 не
містить.

Оскільки судом першої інстанції
повно і всебічно з'ясовані всі
обставини справи, дана належна правова
оцінка доказам, висновки суду
відповідають фактичним обставинам
справи, а ухвалене рішення відповідає
вимогам матеріального і
процесуального права, підстави для
його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Вишгородського районного
суду Київської області від 28 лютого 2014
року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення та може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :