Єдиний унікальний номер 269/3329/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2480/2014
Єдиний унікальний номер 269/3329/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2480/2014
Головуючий у 1 інстанції Любченко С.Д.
Доповідач Гусєв В.В.
Апеляційний суд Донецької області в
головуючого судді
суддів
Гусєва В.В., Халаджи О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Совєтського
районного суду міста Макіївки
Донецької області від 24 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права спільної сумісної
власності подружжя на майно та поділ
спільного майна подружжя, -
У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 з зазначеним
позовом, посилаючись на те, що з 05
грудня 2007 року по 20 червня 2013 року він
перебував у шлюбі з відповідачкою. До
укладання шлюбу ОСОБА_2 належала
квартира АДРЕСА_1. За час шлюбу,
внаслідок його особистих затрат та
капітального ремонту вартість
вищевказаної квартири значно
збільшилась, у зв*язку з чим, позивач
просив визнати за ним право власності
на 1/2 частину цієї квартири. Крім того,
під час шлюбу з відповідачкою було
придбано та побудовано: в спальній
кімнаті: шафи-купе вартістю 5000 гривень,
кришталева люстра «Богемія» вартістю
3600 гривень, бра з кришталю «Богемія»
вартістю 1600 гривень, у вітальні:
шафи-купе вартістю 6500 гривень,
кришталева люстра «Богемія» вартістю
5000 гривень, м*які меблі (диван, крісло)
вартістю 1600 гривень, у передпокої
шафа-купе з підвіскою вартість 2000
гривень, придбаний автомобіль SSANG-YONG,
KORANDO C200DI, 2012 року, вартістю 200000 гривень,
побудований гараж НОМЕР_3 в гаражному
кооперативі "Жигулі" Ханженково
поділити майно придбане у шлюбі
сторонам не вдалося, тому він просить
визнати за ним право власності на 1/2
частину вищевказаної квартири та
поділити майно набуте ним під час шлюбу
загальною вартістю 319800 гривень,
виплативши йому половину з вказаної
суми, а саме 159900 гривень.
Рішенням Совєтського районного
суду міста Макіївки Донецької області
від 24 січня 2014 року позов ОСОБА_1
задоволено частково.

Майно, набуте під час
зареєстрованого шлюбу, а саме
автомобіль SSANG YONG KORANDO C200DI,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року
випуску, визнано об*єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та поділено наступним чином: визнано за
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину зазначеного автомобіля за
кожним.

Майно, набуте під час
зареєстрованого шлюбу, а саме
шафу-купе, вартістю 5000 гривень,
шафу-купе вартістю 6500 гривень, м*які
меблі (диван, крісло) вартістю 1600
гривень, шафу-купе з підвіскою вартістю
2000 гривень визнано об*єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та поділено в натурі: виділено ОСОБА_1,
визнавши за ним право власності на
майно набуде під час зареєстрованого
шлюбу, а саме: шафу-купе вартістю 6500
гривень, м*які меблі (диван, крісло)
вартістю 1600 гривень, загальною
вартістю майна 8100 гривень; виділено
ОСОБА_2, визнавши за нею право власності
на майно набуде під час
зареєстрованого шлюбу, а саме:
шафу-купе вартістю 5000 гривень,
шафу-купе вартістю 2000 гривень,
загальною вартістю майна 7000 гривень. В
інший частині позовних вимог
відмовлено.

З рішенням суду не погодився
позивач ОСОБА_1 та подав апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та постановити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги в повному обсязі. Апелянт
посилається на те, що суд не прийняв до
уваги його доводи про те, що за час
шлюбу, внаслідок проведених ним
власними силами та за власні кошти
ремонтні роботи, вартість квартири
позивачки значно збільшилась на 58500
гривень ( за договором дарування
оцінена 6596 гривень), а тому він має
право на ? її частини. Судом при поділу
автомобіля не було враховано його
бажання залишити автомобіль
відповідачу, а йому сплатити 100000
гривень компенсації. Не було враховано
бажання позивача про залишення меблів
відповідачу, оскільки воно було
виготовлено по індивідуальним
розмірам.

В судовому засіданні апеляційного
суду позивач ОСОБА_1 підтримав доводи
апеляційної скарги, просив її
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні апеляційного суду
заперечувала проти доводів
апеляційної скарги, просила рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача,
пояснення присутніх сторін, дослідивши
матеріали справи та перевіривши доводи
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є порушення
або неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з 05
грудня 2007 року, який був розірваний
рішенням Совєтського районного суду
міста Макіївки Донецької області від 20
червня 2013 року. Від шлюбу сторони мають
неповнолітню дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
(а.с.5, 6, 7).

Згідно до договору дарування від 05
вересня 2000 року, посвідченого
приватним нотаріусом Макіївського
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в
дар трикімнатну квартиру жилою площею
39,7 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1.
Інвентарізаційна оцінка квартири
становить 6596 гривень (а.с.53).

З довідки Центру надання послуг
пов*язаних з використанням
автотранспортних засобів міста
Макіївки при УДАІ ГУМВС України в
Донецькій області від 18 жовтня 2013 року
вбачається, що на ім*я ОСОБА_2 18 вересня
2012 року зареєстрований транспортний
засіб автомобіль марки SSANG YONG KORANDO C200DI,
реєстраційний номер НОМЕР_1, 2012 року
випуску, червоного кольору, свідоцтво
про реєстрацію НОМЕР_4 (а.с.43).

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
сторонами була визнана наявність
частки спільного майна, а саме
автомобіля та частини меблів, які були
придбані сторонами під час шлюбу, тому
є їх сумісною спільною власністю.

В зазначеній частині висновок
суду є законним та відповідає
встановленим обставинам по справі.

Згідно ст.60 ч.1 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині на чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства , догляд за дітьми,
хвороба тощо) самостійного
заробітку(доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Якщо дружина та чоловік не
домовилися про порядок поділу майна, то
такий поділ, згідно ст. 71 СК України,
проводиться судом. Майно, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, ділиться між ними в натурі.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60
ЦПК України кожна сторона забов*язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених ст.61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом першої інстанції були
ретельно досліджені докази надані
сторонами, надана обгрунтовна оцінка
поясненням свідків.

Судом першої інстанції враховано
і з цим погоджується апеляційний суд,
що відповідачем не було надано
належних доказів, що спростовують
обставини, на які посилалась позивачка.

Судом першої інстанції
встановлено, що за час спільного життя
сторони придбали автомобіль SSANG YONG
вартість 200000 гривень, шафа-купе в
спальній кімнаті, вартістю 5000 гривень,
шафа-купе у вітальні вартістю 6500
гривень, м*які меблі (диван, крісло)
вартістю 1600 гривень, шафа-купе з
підвіскою в передпокою вартістю 2000
гривень, тобто в період шлюбу сторін.

Оскільки законодавством
встановлено, що майно придбане в період
шлюбу є спільною сумісною власністю,
судом першої інстанції вірно
враховано, що зазначене майно є
спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні вартість
зазначеного майна сторонами не
заперечувалась.

Таким чином, висновок суду першої
інстанції про розподіл майна, а саме
шафи-купе в спальній кімнаті, вартістю
5000 гривень, шафи-купе у вітальні
вартістю 6500 гривень, м*яких меблів
(диван, крісло) вартістю 1600 гривень,
шафи-купе з підвіскою в передпокою
вартістю 2000 гривень є таким, що
відповідає встановленим обставинам.

Доводи позивача ОСОБА_1 про
залишення зазначеного майна позивачу
ОСОБА_2, а йому компенсувати ? частину
його вартості, судом першої інстанції
вірно визнано необґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позову
в частині визнання права власності на ?
частину квартири, суд першої інстанції
правильно виходив з того, що квартира
АДРЕСА_1 Донецької області не є
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки була набута позивачем до
шлюбу.

Як зазначено у п.24 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ майна
подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року не
належить до спільної сумісної
власності майно одного з подружжя,
набуте особою до шлюбу.

При цьому, апеляційний суд
враховує, що відповідачем будь-яких
належних та допустимих доказів про
збільшення вартості квартири під час
шлюбу за його рахунок суду надано не
було.

Апеляційний суд також
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову в частині поділу гаражу НОМЕР_3 в
гаражному кооперативі «Жигулі»
Ханжонково та вважає необґрунтованими
в зазначеній частині доводи
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Діючим Цивільним кодексом України
передбачено, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно довідки Комунальної
установи «Макіївський міський архів»
від 04 грудня 2013 року відомості про
зареєстроване право власності на
нерухоме майно, розташоване за адресою:
АДРЕСА_2, гаражний кооператив «Жигулі»,
гараж НОМЕР_3 відсутні.

Гараж НОМЕР_3 є нерухомим майном, а
за змістом ст. 657 ЦК України, договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації, однак належних
доказів про укладання такого договору
сторонами не надано.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Насамперед підтверджувати
наявність у позивача права власності
на майно в суді можуть
правовстановлюючі документи.

На підтвердження права власності
на спірний гараж відповідачем надана
лише заява позивачки про прийняття її в
гаражне товариство «Жигулі» та копія
канцелярської книги, які не є
правовстановлюючим документом
відповідно до вимог закону.

Отже, з матеріалів справи
вбачається, що правовстановлюючих
документів на гараж не існує, а тому суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що без
правовстановлюючих документів на
гараж неможна зробити висновок, що
сторонам на праві спільної власності
належить спірний гараж.

Задовольняючи частково позов
ОСОБА_1 про розподіл автомобілю, суд
виходив з того, що спірний легковий
автомобіль є спільною сумісною
власністю подружжя і оскільки в натурі
спірний автомобіль розділити не можна,
вартість 1/2 частини автомобіля на
депозитний рахунок суду не
перераховувалась, вимоги про
застосування ст.365 ЦК України не
заявлялися, спірне майно суд залишив у
спільній частковій власності, визнавши
за сторонами право власності по ?
частини за кожним.

Але з таким висновком погодитися не
можна, оскільки визнавши за сторонами
право власності на ? частину автомобіля
за кожним, суд першої інстанції так і не
провів поділ зазначеного майна.

Частиною 5 ст. 71 СК України
встановлено, що присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Відповідно до п. 25 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 р. №11 вирішуючи питання про
поділ майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
зокрема неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71
СК щодо обов'язкової згоди одного з
подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач ОСОБА_1 не заперечував
залишити спірний автомобіль позивачу,
стягнувши на його користь ? частину
вартості автомобіля.

В судовому засіданні
апеляційного суду позивач ОСОБА_2
надала квитанцію № ПН 545138 від 16 квітня
2014 року про внесення на депозитний
рахунок Совєтського районного суду
міста Макіївки грошових коштів у
розмірі 100000 (сто тисяч) гривень, в
рахунок компенсації ? частини
автомобіля для виплатити ОСОБА_1

Отже, матеріали справи містять
данні про попереднє внесення
відповідачкою на депозитний рахунок
суду суми грошової компенсації
відповідно до вимог за ст. 365 ЦК України,
в зв'язку з чим позов в частині
розподілу автомобіля підлягає
задоволенню в повному обсязі.

Таким чином, оскільки спірний
легковий автомобіль є неподільним,
апеляційний суд вважає можливим
спірний легковий автомобіль залишити у
власності відповідачки ОСОБА_2,
стягнувши з неї на користь позивача
ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини
автомобіля, що складає 10000 гривень, що
знаходяться на депозитному рахунку
Совєтського районного суду міста
Макіївки Донецької області.

З урахуванням того, що при
вирішенні спору про поділ спільного
сумісного майна судом першої інстанції
в частині розподілу автомобіля
неправильно застосовані норми
матеріального та процесуального права,
апеляційний суд скасовує рішення в цій
частині і ухвалює нове рішення про
задоволення позовних вимог в частині
розподілу автомобіля. В іншій частині
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

В И Р
І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Совєтського районного суду
міста Макіївки Донецької області від 24
січня 2014 року в частині розподілу
автомобіля скасувати, ухваливши в цій
частині нове рішення.

Виділити у власність ОСОБА_2
автомобіль SSANG YONG KORANDO C200DI, 2012 року
випуску, сірого кольору, № кузова
НОМЕР_5, об*єм двигуна 1998, державний
номер НОМЕР_2 вартістю 200000 (двісті
тисяч) гривень.

Грошові кошти у розмірі 100000 (сто
тисяч) гривень, внесені ОСОБА_2 16 квітня
2014 року за квитанцією № ПН 545138 в ТУ ДСА
України у Донецькій області на
депозитний рахунок Совєтського
районного суду міста Макіївки (р/р
1000, ГУДКСУ у Донецькій області МФО
834016, ОКПО 26288796), в рахунок компенсації ?
частини автомобіля виплатити ОСОБА_1.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді: