РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2014 року
м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

головуючого - судді
Здоровиці О.В.

при секретарі
Сисенко Ю.В.

за участю

позивача
ОСОБА_1

представника відповідачів
Скиба С.Г.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду
м.Добропілля цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства "ДТЕК
"Павлоградвугілля" про відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до ПАТ «ДТЕК
«Павлоградвугілля» про відшкодування
моральної шкоди, яка заподіяна йому
внаслідок протиправних дій
відповідача в частині порушення його
трудових прав. Свої вимоги
обґрунтовував тим, що він працює на
підприємстві відповідача. 07 листопада
2012 року відповідач видав наказ № 598 про
притягнення його до дисциплінарної
відповідальності і оголосив йому
догану. З вказаним наказом його
ознайомили 08 листопада 2012 року. Не
погоджуючись з вищевказаним наказом
він оскаржив його до суду. Рішенням
суду від 12.06.2013 року вищевказаний наказ
відповідача щодо притягнення ОСОБА_1 до
дисциплінарної відповідальності у
вигляді догани було скасовано, як
незаконний. Позивач зазначає, що у
зв»язку з незаконним притягненням його
до дисциплінарної відповідальності
йому завдано моральної шкоди, яка
полягає в тому, що після незаконної
догани у нього порушився стан здоров»я,
підвищився тиск, він втрачав
свідомість, у зв»язку з чим він
вимушений був звернутися за медичною
допомогою і перебував на амбулаторному
лікуванні більше ніж 60 днів. Видання
відповідачем незаконного наказу,
відносно нього, негативно позначилося
на його здоров»ї, нервовій системі,
порушило його нормальний фізичний
стан. В зв»язку з оголошенням йому
догани він почував себе в невигідному
становищі, так як підставою винесення
наказу, перед скороченням штатів у
зв»язку з реорганізацією, стали його
конфлікти з керівництвом і він
переживав з приводу того, що у зв»язку з
цим він може втратити роботу і його
можуть скоротити. Все це призвело до
втрати ним нормальних життєвих
зв»язків і потребують від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Крім того зазначав, що
моральна шкода йому заподіяна ще і тим,
що після реорганізації підприємства
ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля»,
відповідач з 01.01.2013 року по 28.01.2013 року
не визначив йому його робоче місце, не
організував умови праці згідно
атестації робочого місця, а також тим,
що відповідач його незаконно звільнив
28 січня 2013 року, замість надання йому
відпустки за його заявою. На підставі
ст..237-1 КЗпП України просить стягнути з
відповідача заподіяну йому моральну
шкоду, яку він оцінює в розмірі 21 тисячі
гривень.

В судовому засіданні позивач
підтримав свої позовні вимоги в
повному обсязі і просив їх
задовольнити з підстав викладених в
позові. Суду пояснив, що з наказом № 598
від 07.11.2012 року про притягнення його до
дисциплінарної відповідальності він
був ознайомлений 08 листопада 2012 року.
Не погоджуюсь з вказаним наказом він
оскаржив його до суду і суд визнав цей
наказ незаконним і скасував його. 28
січня 2013 року він звернувся до
відповідача з заявою надати йому
відпустку і в подальшому звільнити
його у зв»язку з переїздом на нове
місце проживання. Але відповідач
замість надання відпустки, одразу,
28.01.2013 року, його і звільнив, чим
порушив його трудові права. У зв»язку з
цим він вважає, що він був позбавлений
права на труд, а саме не міг
працевлаштуватися з 28.01.2013 року, з часу
видачі відповідачем йому трудової
книжки, до 22.02.2013 року, до часу прийняття
відповідачем трудової книжки знов.
Крім цього вважає, що 28.01.2013 року
відповідач його незаконно звільнив і в
подальшому, з метою приховати його не
законне звільнення, відповідач не
поновив його на роботі, а лише відмінив
наказ від 28.01.2013 року, що на його думку є
порушенням його трудових прав, так як
він не може до теперішнього часу
забрати трудову книжку у відповідача
та працевлаштуватися. Також зазначив,
що моральну шкоду йому заподіяно тим,
що відповідач з 01.01.2013 року по 28.01.2013
року не визначив йому його робоче
місце, не організував умови праці
згідно атестації робочого місця.
Просить стягнути з відповідача на його
користь моральну шкоду в розмірі 21000
грн.

Представник відповідача - Скиба
С.Г. в судовому засіданні позов не
визнав, з підстав викладених в
письмових запереченнях (а.с.29-32) і
просив відмовити в його задоволенні.
Зазначив, що наявність заподіяної
моральної шкоди позивачу не доведена.
Крім цього зазначив, що позивачем
пропущений тримісячний строк
звернення до суду з даними вимогами, що
передбачено ст..233 КЗпП України.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи суд
встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_1 перебуває у
трудових відносинах з відповідачем і
займає посаду начальника зміни служби
з охорони праці ВСП «Шахта Тернавська»
відділу з охорони праці ПСП
Департаменту з охорони праці Дирекції
з охорони праці ПАТ «ДТЕК
«Павлоградвугілля», що
підтверджується трудовою книжкою
позивача (а.с.56-59).

07.11.2012 року згідно наказу
Генерального директора ПАТ «ДТЕК
«Павлоградвугілля» № 598, ОСОБА_1 був
притягнутий до дисциплінарної
відповідальності і йому було оголошена
догана (а.с.8).

З пояснень позивача в судовому
засіданні встановлено, що останній був
ознайомлений з вищевказаним наказом 08
листопада 2012 року.

Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 червня 2013 року, яке набрало
чинності 07 жовтня 2013 року, наказ
Генерального директора ПАТ «ДТЕК
«Павлоградвугілля» № 598, виданий 07.11.2012
року, яким ОСОБА_1 притягнуто до
дисциплінарної відповідальності і
оголошено догану, визнано незаконним
та скасовано (а.с.13-18).

Порядок відшкодування моральної шкоди
у сфері трудових відносин регулюється
ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Порядок відшкодування шкоди
визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (зі відповідними змінами)
роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП
України (набрав чинності з 13 січня 2000
року) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконне звільнення або переведення,
невиплати належних йому грошових сум,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах тощо), яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Вислухавши доводи позивача,
заперечення відповідача, дослідивши
докази, суд погоджується з доводами
позивача в частині того, що у зв»язку з
незаконним виданням відповідачем
наказу про притягнення його до
дисциплінарної відповідальності, йому
дійсно була завдана моральна шкода, так
як були порушені його трудові права, а
саме незаконно виданий наказ про
притягнення до дисциплінарної
відповідальності у вигляді догани,
спричинив йому моральні страждання, з
цього приводу він переживав, що
спричинило погіршення його здоров»я,
внаслідок чого він перебував на
лікарняному, був порушений його
нормальний фізичний стан. Все це
вимагало від позивача додаткових
зусиль для організації свого життя та
для поновлення його трудових прав.

Але при цьому, суд зазначає, що на ряду
зі ст..237-1 КЗпП України, суд враховує
вимоги ст..233 КЗпП України, якими
встановлено, що працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору до суду в тримісячний
строк, з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Враховуючи те, що позивач був
ознайомлений з наказом 08 листопада 2012
року та з приводу його незаконності
звертався до суду 07 березня 2013 року, з
клопотанням про поновлення
пропущеного строку для звернення до
суду не звертався, суд вважає, що
позивачем пропущено строк звернення до
суду за захистом своїх порушених прав і
тому позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Що стосується доводів позивача з
приводу того, що моральну шкоду йому
заподіяно також тим, що відповідач в
період з 01.01.2013 року по 28.01.2013 року не
визначив йому його робоче місце, не
організував умови праці згідно
атестації робочого місця, у зв»язку з
чим були порушені його трудові права,
то суд до цих доводів відноситься
критично виходячи з наступного.

З рішення Добропільського
міськрайонного суду від 12 грудня 2013
року, яке набрало чинності 16.01.2014 року
вбачається, що позивач звертався до
суду з вимогами до ПАТ «ДТЕК
«Павлоградвугілля» і просив суд
зобов»язати відповідача визначити
йому робоче місце з 01.01.2013 року, але
вказаним рішенням у задоволені
позовних вимог було відмовлено з
підстав того, що вимоги є
необґрунтованими, безпідставними та
надуманими(а.с.59-61).

Згідно ст.29 КЗпП України, робоче місце
визначається працівникові до початку
роботи за трудовим договором.

В судовому засіданні достовірно було
встановлено, що позивач до
теперішнього часу перебуває у трудових
відносинах з відповідачем і має робоче
місце згідно трудової книжки, а саме є
начальником зміни служби з охорони
праці ВСП «Шахта Тернавська» відділу з
охорони праці ПСП Департаменту з
охорони праці Дирекції з охорони праці
ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля».

Крім того, в судовому засіданні також
було встановлено з 19.11.2012 року по 27.01.2013
року позивач перебував на лікарняному.

Дані факти в судовому засіданні ні
позивачем, ані представником
відповідача не оспорювались та
підтверджуються належними доказами,
які маються у справі (копією трудової
книжки, копіями лікарняних листків,
копіє табелю обліку використання
робочого часу).

Враховуючи наведене, а також те, що
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, суд вважає, що позивачем, в
судовому засіданні, не доведено факту
порушення його трудових прав, а саме не
доведений факт того, що позивачу, у
період з 01.01.2013 року по 28.01.2013 року, не
було визначено відповідачем його
робоче місце. Тому позовні вимоги в цій
частині слід залишити без задоволення.

Що стосується доводів позивача з
приводу того, що йому заподіяна
моральна шкода внаслідок незаконного
його звільнення 28.01.2013 року та затримки
видачі трудової книжки, з цього приводу
судом встановлено наступне.

З копії заяви ОСОБА_1 від 28.01.2013 року
(а.с.72) вбачається, що останній
звернувся до відповідача з заявою в
якій просив надати відпустку терміном
на 26 календарних днів з 28 січня 2013 року
з наступним звільненням за власним
бажанням у зв»язку зі зміною місця
проживання.

З наказу № 51-к від 28.01.2013 року (а.с.73)
вбачається, що ОСОБА_1 була надана
відпустка з 28 січня по 22 лютого 2013 року
включно, з наступним звільненням за
власним бажанням у зв»язку зі зміною
місця проживання, з 22 лютого 2013 року.

З даним наказом Родін був ознайомлений
28.01.2013 року, про що свідчить копія
вищевказаного наказу (а.с.73) і цей факт
позивачем не заперечувався.

З витягу з журналу відповідача про
видачу трудових книжок (а.с.77-78)
вбачається, що копію трудової книжки
ОСОБА_1 отримав 28.01.2013 року.

З копії трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.58)
вбачається, що під номером 30 мається
запис, який свідчить про те, що ОСОБА_1,
згідно наказу № 51-к від 28.01.2013 року
звільнений з роботи за власним
бажанням, у зв»язку зі зміною місця
проживання, на підставі ст..38 КЗпП
України. Датою звільнення зазначений
останній день роботи - 22 лютого 2013 року.

22.02.2013 року позивач звернувся до
відповідача з письмовою заявою (а.с.70) в
якій просив відповідача продовжити
термін його відпустки у зв»язку з
находженням його в період відпустки, з
12.02.2013 року по 21.02.2013 року на
лікарняному. Крім цього позивач в цій
заяві повідомляв відповідача про те,
що він відкликає свою заявою про
звільнення, просив скасувати наказ про
звільнення та прийняти його трудову
книжку.

Відповідач, отримавши вищевказану
заяву позивача, видав наказ № 93-к від
22.02.2013 року, яким відмінив наказ
генерального директора від 28.01.2013 року
№ 52-к в частині звільнення ОСОБА_1 та
подовжив останньому відпустку на 10
календарних днів з 23.02.2013 року по 04.03.2013
року включно (а.с.74).

З пояснень сторін встановлено, що
відповідач у зв»язку отриманням заяви
позивача від 22 лютого 2013 року щодо
відкликання заяви про звільнення і
скасуванням наказу № 52-к від 28.01.2013
року прийняв від позивача його трудову
книжку.

Дані пояснення представника
відповідача, позивач в судовому
засіданні не оспорював і підтвердив, що
дійсно 22 лютого 2013 року він разом з
заявою про відкликання своєї заяви про
звільнення, передав представникам ДТЕК
«Павлоградвугілля» свою трудову
книжку.

З пояснень представника відповідача, в
судовому засіданні встановлено, що до
теперішнього часу ОСОБА_1 перебуває у
трудових відносинах з відповідачем,
однак з невідомих причин на роботу не
виходить. За період з 04.03.2013 року по
теперішній час, наказів про звільнення
ОСОБА_1 відповідачем не видавалося.
Будь-яких заяв від ОСОБА_1 про його
звільнення з будь-яких підстав до
відповідача не надходило.

Відповідно до ст..48 КЗпП України,
трудова книжка є основним документом
про трудову діяльність працівника.
Порядок ведення трудових книжок
визначається Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до постанови КМУ від 27
квітня 1993 р. N 301 «Про трудові книжки
працівників», трудові книжки
зберігаються на підприємствах, в
установах і організаціях, а при
звільненні працівника трудова книжка
видається йому під розписку в журналі
обліку.

Враховуючи наведене, а також те, що в
судовому засіданні достовірно
встановлено, що на час розгляду справи
у суді позивач ОСОБА_1 є особою, яка
перебуває у трудових відносинах з ДТЕ
«Павлоградвугілля», суд вважає, що
доводи позивача з приводу того, що йому
заподіяна моральна шкода внаслідок
незаконного його звільнення 28.01.2013
року та затримки видачі трудової
книжки є необґрунтованими і тому
позовні вимоги в цій частині
задоволенню не підлягають.

Керуючись 10,60, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства "ДТЕК "Павлоградвугілля" -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
до Апеляційного суду Донецької області
через Добропільський міськрайонний
суд Донецької області протягом 10 днів з
дня проголошення рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення
проголошені 28 лютого 2014 року. З повним
текстом рішення сторони можуть бути
ознайомлені 06 березня 2014 року.

Надруковано в нарадчій кімнаті у
одному примірнику.

Суддя

О.В.Здоровиця

28.02.2014