Справа № 495/9958/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області у складі:

головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання:
Охримчук А.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 (довіреність б/н
від 27.03.2014 року)

від відповідача: ОСОБА_2 (ордер серії ОД
№ 068245 виданий 11.03.2014 року)

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу № 495/9958/13-ц

за позовом ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про поділ земельної ділянки

В С Т А Н О В И В :

10.12.2013 року ОСОБА_3 (далі по тексту -
позивач) звернувся до
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області з
позовною заявою до ОСОБА_4 (далі по
тексту - відповідач-1) про поділ
земельної ділянки.

Так, позивач просить суд прийняти
рішення, яким між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
поділити земельну ділянку, розташовану
в житловому масиві «Молодіжний» смт.
Затока м. Білгород-Дністровського
Одеської області.

Крім того, згідно з резолютивною
частиною позовної заяви ОСОБА_3,
останній просить накласти арешт на
земельну ділянку, розташовану в
житловому масиві «Молодіжний» смт.
Затока м. Білгород-Дністровського
Одеської області, та заборонити
відповідачу вчиняти дії щодо
користування, володіння та
розпорядження спірною земельною
ділянкою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з
03.08.2005 року сторони перебували у шлюбі.
Рішенням Затоківської СР № 466 від 18.05.2007
року ОСОБА_4 була передана у власність
земельна ділянка для будівництва
житлового будинку та господарських
будівель і споруд. Державний акт на
право приватної власності на земельну
ділянку був оформлений та виданий
ОСОБА_4 Заочним рішенням
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 09.10.2008 року
шлюб між сторонами був розірваний. Між
тим, про таке рішення суду позивачу
стало відомо лише в травні 2011 року при
розгляді іншої справи в суді. Таким
чином, позивач вважає, що майно
(земельна ділянка, розташована в
житловому масиві «Молодіжний» смт.
Затока м. Білгород-Дністровського
Одеської області), набуте подружжям під
час шлюбу підлягає поділу між ними в
рівних частинах, а строк позовної
давності пропущений з поважних причин.

В судовому засіданні представник
позивача заявлені ОСОБА_3 позовні
вимоги підтримав в повному обсязі та
просив задовольнити.

Відповідач відзив або заперечення на
позовну заяву ОСОБА_3 до суду не надав,
але його представник в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував та просив у їх задоволенні
відмовити.

Представник позивача в судовому
засіданні, як і ОСОБА_3 у резолютивній
частині його позовної заяви, просив
накласти арешт на земельну ділянку,
розташовану в житловому масиві
«Молодіжний» смт. Затока м.
Білгород-Дністровського Одеської
області, та заборонити відповідачу
вчиняти дії щодо користування,
володіння та розпорядження спірною
земельною ділянкою.

Представник відповідача проти такого
клопотання заперечував.

Відповідно до ч.4 ст.209 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, не
виходячи до нарадчої кімнати,
розглянувши клопотання позивача та
його представника про забезпечення
позову, дійшов до висновку про відмову
в задоволенні такого клопотання,
виходячи з наступного.

Згідно із ч.2 ст.151 Цивільного
процесуального кодексу України, суд за
заявою осіб, які беруть участь у справі,
може вжити, передбачені цим Кодексом,
заходи забезпечення позову. У заяві про
забезпечення позову повинно бути
зазначено: 1) причини, у зв'язку з якими
потрібно забезпечити позов; 2) вид
забезпечення позову, який належить
застосувати, з обґрунтуванням його
необхідності; 3) інші відомості,
потрібні для забезпечення позову (ч.2
ст.151 ЦПК України). Відповідно до ч.4 ст.151
Цивільного процесуального кодексу
України, до заяви додаються також її
копії відповідно до кількості осіб,
щодо яких просять вжити заходи
забезпечення позов, та документ, що
підтверджує сплату судового збору за
подання заяви про забезпечення позову.

Відповідно до пункту 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року № 9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення
позову», розглядаючи заяву про
забезпечення позову, суд (суддя) має з
урахуванням доказів, наданих позивачем
на підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам. При встановленні
зазначеної відповідності слід
враховувати, що вжиті заходи не повинні
перешкоджати господарській діяльності
юридичної особи або фізичної особи, яка
здійснює таку діяльність і
зареєстрована відповідно до закону як
підприємець. Вирішуючи питання про
забезпечення позову, суд має брати до
уваги інтереси не тільки позивача, а й
інших осіб, права яких можуть бути
порушені у зв'язку із застосуванням
відповідних заходів. Наприклад,
обмеження можливості господарюючого
суб'єкта користуватися та
розпоряджатися власним майном іноді
призводить до незворотних наслідків.

В свою чергу, в порушення положень ст.151
Цивільного процесуального кодексу
України та п.4 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22.12.2006 року
№ 9 «Про практику застосування судами
цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову», ні позивачем, ні
його представником:

- не визначено належним чином та не
підтверджено будь-якими доказами
обґрунтування необхідності виду
забезпечення позову, який належить
застосувати;

- не наведено інших (взагалі будь-яких)
відомостей, потрібних для забезпечення
позову;

- не представлено жодних доказів на
підтвердження своїх вимог, які б
свідчили, що існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову;

- не представлено документу, що
підтверджує сплату судового збору за
подання заяви про забезпечення позову.

Представником відповідача в судовому
засіданні заявлено клопотання про
залучення до матеріалів справи
доказів, які мають істотне значення для
вирішення даного спору.

Представник позивача проти такого
клопотання не заперечував.

Відповідно до ч.4 ст.209 Цивільного
процесуального кодексу України, суд, не
виходячи до нарадчої кімнати,
розглянувши клопотання представника
відповідача про залучення до
матеріалів справи доказів, які мають
істотне значення для вирішення даного
спору, дійшов до висновку про
задоволення такого клопотання.

Розглянувши позовну заяву, вивчивши
матеріали справи, дослідивши надані
докази, заслухавши в судовому
засіданні пояснення учасників
судового процесу, суд дійшов до
наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено в судовому засіданні,
03.03.2005 року між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
ОСОБА_4., ІНФОРМАЦІЯ_2, було
зареєстровано шлюб у Другому відділі
реєстрації актів цивільного стану
Малиновського районного управління
юстиції м. Одеси.

Від шлюбу сторони мають дитину - доньку
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серії НОМЕР_1 від 29.05.2004 року,
актовий запис за № 352.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 09.10.2008 року по
справі № 2-5005 розірвано шлюб між ОСОБА_3
та ОСОБА_4

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного
кодексу України, кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства. Кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного
процесуального кодексу України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Так, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом
до ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки,
згідно з яким просить суд прийняти
рішення, яким між ОСОБА_3 та ОСОБА_4
поділити земельну ділянку, розташовану
в житловому масиві «Молодіжний» смт.
Затока м. Білгород-Дністровського
Одеської області.

У відповідності до ч.3 ст.368 Цивільного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Згідно із ст.60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хворобою, тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Однією з підстав набуття права
спільної сумісної виступає факт
укладення (реєстрації) шлюбу. Стаття 60
Сімейного кодексу України поширює
правовий режим спільної сумісної
власності на майно, набуте подружжям за
час шлюбу, що є продовженням загальної
норми ч.3 ст.368 Цивільного кодексу
України.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що
перебуває на праві спільної сумісної
власності подружжя, належить кожному з
них незалежно від того, в який момент
здійснюється поділ: під час шлюбу або
після його розірвання. Поділ може бути
здійснений як за домовленістю
подружжя, так і за судовим рішенням.

Статтею 70 Сімейного кодексу України
встановлено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними, або
шлюбним договором.

Оскільки спільна сумісна власність не
передбачає визначення часток
учасників, а поширюється на усе майно,
при здійсненні поділу такого майна
слід виходити з презумпції рівності
часток. Принцип рівності часток
застосовується незалежно від того, чи
здійснюється поділ у судовому або у
позасудовому порядку.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№ 11 «Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори про поділ майна подружжя, суди
повинні враховувати, що само по собі
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності подружжя
на майно, набуте за час шлюбу. Проте
розпорядження таким майном після
розірвання шлюбу здійснюється
колишнім подружжям виключно за
взаємною згодою відповідно до положень
ЦК, оскільки в таких випадках
презумпція згоди одного з подружжя на
укладення другим договорів з
розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності подружжя вже не діє.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що, вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно
до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Спільною сумісною власністю подружжя,
зокрема, можуть бути: квартири, жилі й
садові будинки; земельні ділянки та
насадження на них, продуктивна і робоча
худоба, засоби виробництва,
транспортні засоби; грошові кошти,
акції та інші цінні папери,
паєнакопичення в житлово-будівельному,
дачно-будівельному,
гаражно-будівельному кооперативі;
грошові суми та майно, належні подружжю
за іншими зобов'язальними
правовідносинами, тощо.

Як встановлено матеріалами справи,
шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було
розірвано 09.10.2008 року згідно рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду від 09.10.2008 року по
справі № 2-5005.

04.11.2008 року Відділом Держкомзему у
місті Білгород-Дністровському
Одеської області на підставі рішення
ХІ сесії V скликання Затоківської
селищної ради м.
Білгород-Дністровського Одеської
області від 18.05.2007 року № 466 було видано
ОСОБА_4 Державний акт серії ЯЖ № 315492 на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0450 га, що розташована в АДРЕСА_1
для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
та споруд (присадибна ділянка).

Згідно із ч.1 ст.125 Земельного кодексу
України (в редакції до 01.05.2009 року),
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Відповідно до ст.125 Земельного кодексу
України (в редакції від 01.05.2009 року),
право власності на земельну ділянку, а
також право постійного користування та
право оренди земельної ділянки
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав.

Таким чином, у ОСОБА_4 право власності
на земельну ділянку площею 0,0450 га, що
розташована в АДРЕСА_1 виникло 04.11.2008
року, після отримання від Відділу
Держкомзему у місті
Білгород-Дністровському Одеської
області відповідного Державного акту
серії ЯЖ № 315492 на право власності на
вказану земельну ділянку.

Отже, земельна ділянка площею 0,0450 га, що
розташована в АДРЕСА_1 не є спільною
сумісною власністю подружжя - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, оскільки право власності на
вказану земельну ділянку у ОСОБА_4
виникло 04.11.2008 року, тобто вже після
розірвання 09.10.2008 року шлюбу між
сторонами.

Крім того, згідно із позицією
Верховного Суду України, викладену у
постанові колегії суддів Судової
палати у цивільних справах Верховного
Суду України від 15.02.2012 року, відповідно
до положень ст.ст. 81, 116 Земельного
кодексу України, окрема земельна
ділянка, одержана громадянином у
період шлюбу в приватну власність
шляхом приватизації, є його особистою
приватною власністю, а не спільною
сумісною власністю подружжя, оскільки
йдеться не про майно, нажите подружжям
у шлюбі, а про одержану громадянином
частку із земельного фонду.

Таким чином, земельна ділянка, площею
0,0450 га, що розташована в АДРЕСА_1 в
будь-якому випадку не є спільною
сумісною власністю подружжя - ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, а тому і не є об'єктом, що
підлягає поділу між ними.

Відповідно до ст.6 Європейської
конвенції з прав людини та
основоположних свобод, кожен має право
на справедливий і публічний розгляд
його справи упродовж розумного строку
незалежним і безстороннім судом,
встановленим законом, який вирішить
спір щодо його прав та обов'язків
цивільного характеру або встановить
обґрунтованість будь-якого висунутого
проти нього кримінального
обвинувачення.

Враховуючи вищевикладені обставини та
норми чинного законодавства, суд
дійшов до висновку про
неправомірність, безпідставність та
необґрунтованість позовної заяви
ОСОБА_3, у зв'язку з чим в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ земельної ділянки слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 57, 60, 69, 70, 71 Сімейного
кодексу України, ч.1 ст.125 Земельного
кодексу України (в редакції до 01.05.2009
року), ст.125 Земельного кодексу України
(в редакції від 01.05.2009 року) ст.ст. 15, 16, ч.3
ст.368 Цивільного кодексу України, ст.ст.
3, 10, 11, 60, 157, 197, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ земельної ділянки -
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, а
також особи, які не брали участі у
справі, якщо суд вирішив питання про їх
права та обов'язки, мають право
оскаржити в апеляційному порядку
рішення суду першої інстанції повністю
або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через
Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Мишко