Єдиний унікальний номер 205/259/14-ц
справа № 2/205/112/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2014 року

м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Кравцову С.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні м. Дніпропетровська цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та
ОСОБА_3, третя особа Головне управління
Державної міграційної служби України в
Дніпропетровській області, про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстрації, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23 грудня 2013 року звернувся до
Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2
та ОСОБА_3, третя особа ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області, про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням та
зняття з реєстрації. В обґрунтування
позовних вимог посилався на те, що він є
основним квартиронаймачем квартири
АДРЕСА_1. З 1999 року ОСОБА_3, а ОСОБА_2 - з 2001
року в зазначеній квартирі не
проживають, комунальні послуги не
сплачують.

Позивач просив суд визнати
відповідачів такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1; ГУ ДМС
України в Дніпропетровській області
зняти з реєстрації відповідачів.

У своїй заяві від 11 квітня 2014 року
представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_4
просив розглянути справу за його
відсутності, позовні вимоги підтримує
в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилися, про дату, час та
місце слухання справи повідомлялися
належним чином, про причини своєї
неявки суд не повідомили. Письмових
заяв від них не надходило.

Представник ГУ ДМС України в
Дніпропетровській області в судове
засідання не з'явився, про дату, час та
місце слухання справи повідомлявся
належним чином, про причини неявки суд
не повідомив. Письмових заяв не
надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у
разі неявки в судове засідання всіх
осіб, які беруть участь у справі, чи в
разі якщо відповідно до положень цього
Кодексу розгляд справи здійснюється
судом за відсутності осіб, які беруть
участь у справі, фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст. 59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Суд, дослідивши матеріали справи,
оцінивши надані та здобуті докази,
вважає, що в задоволенні позовних вимог
необхідно відмовити за наступних
підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с.
5).

Згідно довідки про склад сім'ї № 11997 від
23 грудня 2013 року у вищезазначеній
квартирі зареєстровані: ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2;
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3; ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5,
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6; ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_7; ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_8;
ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_9 (а.с. 5).

Частиною 1 статті 71 ЖК України
передбачено, що при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.

Згідно ст. 72 ЖК України визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням внаслідок
відсутності цієї особи понад
встановлені строки, провадиться в
судовому порядку.

В силу ст. 2 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Також, в силу ст. 6 вищезазначеного
Закону, громадянин України
зобов'язаний протягом десяти днів
після прибуття до нового місця
проживання зареєструвати місце
проживання.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985
року «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК України), необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

У відповідності зі ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у праві.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачем в порушення вимог ст. ст. 10,
59-60 ЦПК України не було надано суду
належних та допустимих доказів на
підтвердження факту не проживання
відповідачів в квартирі АДРЕСА_1.

Аналізуючи доводи позивача з приводу
того, що реєстрація відповідачів
створює йому перешкоди у реалізації
права користування квартирою, суд
зауважує, що за змістом ч. 2 ст. 2 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» № 1382-ІV від 11 грудня 2003 року,
реєстрація місця проживання чи місця
перебування особи або її відсутність
не можуть бути умовою реалізації прав і
свобод, передбачених Конституцією,
законами чи міжнародними договорами
України, або підставою для їх
обмеження.

Таким чином, розглядаючи даний спір в
межах заявлених вимог, оцінюючи
здобуті по справі докази щодо їх
належності, допустимості,
достовірності, а також достатності та
взаємності зв'язку у сукупності, суд
першої інстанції дійшов до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 незаконні,
недоведені, необґрунтовані та
безпідставні, а, отже, задоволенню не
підлягають.

На підставі викладеного та керуючись
Законом України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні», ст. ст. 15-16 ЦК
України, ст. ст. 71-72 ЖК України, ст. ст.
10-11, 59-60, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 212, 213-215, 218 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3, третя особа Головне
управління Державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області, про визнання осіб такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням та зняття з реєстрації -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя
Н.В. Залімська