АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.,

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Охневській Т. В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приват Банк» на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 13.11.2013 у справі за позовом
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приват Банк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А

Справа № 754/7919/13 № апеляційного
провадження 22-ц-796/3046/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Таран
Н.Г.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.У травні 2013 року
представник позивача звернувся до суду
із позовом, в якому просив стягнути із
відповідача заборгованість за
кредитним договором К3ХРRFD04010518 від
21.06.2008 у розмірі 25782,74 грн. та стягнути з
відповідача судовий збір у розмірі 257,83
грн. В обґрунтування заявлених
позовних вимог представник позивача
зазначає про неналежне виконання
відповідачем взятих за кредитним
договором зобов'язань у зв'язку з чим
виникла заборгованість у вказаній вище
сумі.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 13.11.2013 у задоволенні позову
Публічного акціонерного товариства
Комерційний банк «Приват Банк» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
кредитним договором - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням
суду, представником позивача подано
апеляційну скаргу, в якій зазначається
про його необґрунтованість, як таке, що
ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
за неповного встановлення обставин,
які мають істотне значення для справи.
Представник апелянта посилається на
те, що суд помилково дійшов висновку, що
відповідач не підписав Умови та
Правила надання банківських послуг та
не застосував положення ст. ст. 6, 639, 638,
1055 ЦК України, які підлягають
обов'язковому застосуванню. Також, в
апеляційній скарзі йдеться про невірне
застосування строку позовної давності,
оскільки апелянт вважає, що банк надав
позичальнику споживчий кредит на строк
з 21.06.2008 по 21.04.2009 включно, а у
відповідності до ст. 254 ЦК України строк
позовної давності щодо звернення
позивачем до суду з позовом про
стягнення заборгованості з
відповідача спливає 21.04.2014. На підставі
вказаного, просить рішення суду
скасувати та ухвалити нове по суті
позовних вимог.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції представник позивача
підтримав апеляційну скаргу з підстав
викладених у ній, просив рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове про задоволення заявлених
позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про день, час і місце розгляду
справи повідомлений належним чином,
про що свідчить поштове повідомлення
(а.с.130), причини неявки суду не
повідомив. Колегія суддів, враховуючи
положення ст.ст. 303-1,305 ЦПК України,
вважає за доцільне розглянути справу
за відсутності відповідача.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не надано доказів, що саме
умови, які передбачали збільшення
позовної давності та які надані, як
додаток до позовної заяви були вручені
відповідачу, оскільки ці умови не
містять ні дати, ні номера, сам
представник позивача при наданні своїх
пояснень посилався на п. 9 щодо строку
давності звернення до суду, тобто на
інші умови, що не долучені до
матеріалів справи, що свідчить про
наявність у позивачів декількох
варіантів умов надання споживчих
кредитів. Крім того, позивачем не
надано суду умов про надання
споживчого кредиту, які б були
підписані відповідачем, або на яких є
підпис відповідача про ознайомлення
його з даними умовами як сторони
договору, або ж докази про існування
лише одного варіанту вказаних умов, а
тому дійшов висновку що посилання на
те, що між сторонами підписано договір
про збільшення позовної давності не
відповідає дійсності. Тому, відмова в
задоволенні позову мотивована
пропуском строку позовної давності.

Проте, погодитись з такими висновками
суду першої інстанції колегія суддів
апеляційного суду не вважає за можливе.

Судом встановлено, що 21.06.2008 між ЗАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «Приват Банк», та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір №
К3ХRFD04010518, відповідно до якого останній
отримав кредит у розмірі 6497,00 грн. зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 0,12% на рік на суму
залишку заборгованості за кредитом, з
кінцевим терміном повернення 21.04.2009
(а.с.6,7).

При укладені кредитного договору №
К3ХRFD04010518 від 21.06.2008, а саме у заяві
позичальника № 058744017, відповідач
висловив згоду, що заява разом із
Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами
надання банківських послуг, а також
Тарифами складає між ним та Банком
договір про надання банківських
послуг. Він підтвердив, що ознайомився
і згоден з Умовами та Правилами надання
банківських послуг, а також Тарифами,
які були надані йому для ознайомлення в
письмовому вигляді. Своїм підписом
підтвердив факт отримання повної
інформації про умови кредитування в
ПРИВАТБАНКу (а.с.7).

Відповідно до ст. 1055 ЦК України,
кредитний договір укладається у
письмовій формі, кредитний договір
укладений з недодержанням письмової
форми, є нікчемним.

В порядку ст.207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений в
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялись сторони.

А отже, укладений між сторонами у
вказаній справі кредитний довір, у
вигляді заяви разом із Пам'яткою
клієнта, Умовами та Правилами надання
банківських послуг, є договором
укладеним в письмовій формі.

Наведене спростовує висновок суду
першої інстанції про необхідність
підписання відповідачем Умов надання
кредиту, оскільки в заяві він
підтвердив факт ознайомлення і
погодження з ними. Існування іншого
варіанту умов надання банківських
послуг на момент укладення договору
між сторонами не доведено в ході
розгляду справи відповідачем, а тому
вказаний висновок суду ґрунтується на
припущеннях, що є недопустимим.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має
виконуватись належним чином
відповідно до умов договору та вимог ЦК
України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
А відповідно до п. 3 ст. 611 ЦК України, у
разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом: сплата
неустойки.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк або інша
фінансова, установа зобов'язується
надати грошові кошти /кредит/
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Проте, відповідач не виконав належним
чином взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором по погашенню суми
кредиту, процентів за користування
кредитними коштами, у зв'язку з чим у
позичальника перед позивачем
утворилась заборгованість, яка станом
08.04.2013 становить 25782,74 грн., яка
складається з заборгованості: по
кредиту - 5402,01 грн.; по процентам за
користування кредитом - 2,51 грн., пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань 18674,28
грн., штрафам передбаченим п. 5.3 Умов
надання кредиту - 500 грн. та 1203,94 грн.
(процентна складова)

Вказаний розрахунок складеного
уповноваженою особою банку та не
спростований відповідачем в ході
розгляду справи в суді. Оскільки
відповідач в добровільному порядку не
виконав взяті на себе зобов'язання, то
має місце порушення прав позивача, які
підлягають захисту на підставі
положень ст.ст. 526,530,541, 553, 554, 610-612, 1048-1050,
1054 ЦК України.

Висновок суду першої інстанції про
попуск строку позовної давності
колегія суддів апеляційного суду
вважає помилковим.

Так, ст. 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 цього Кодексу
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому, ч. 1 ст. 259 ЦК України
передбачено, що позовна давність,
встановлена законом, може бути
збільшена за домовленістю сторін.
Договір про збільшення позовної
давності укладається у письмовій
формі.

Згідно з п. 5.5. Умов надання споживчого
кредиту, що діяли на момент укладення
договору, терміни позовної давності по
вимогам про стягнення кредиту,
відсотків за користування кредитом,
винагороди, неустойки - пені, штрафів за
даними договором встановлюється
сторонами тривалістю 5 років (а.с.81-84).

Як вже зазначено вище існування іншого
варіанту умов надання банківських
послуг на момент укладення договору
між сторонами не доведено в ході
розгляду справи відповідачем. А отже,
висновок суду першої інстанції про те,
що між сторонами не підписано договір
про збільшення позовної давності не
відповідає дійсності.

З наявного в матеріалах справи
розрахунку вбачається, що
заборгованість відповідача виникла з
16.07.2008, тобто п'ятирічний термін
позовної даності сплив 16.07.2013, проте
позивач звернувся з позовом до суду,
згідно почтового штампу, 18.05.2013, тобто в
межах строку позовної давності і
відмова у задоволенні позовних вимог з
підстав пропуску цього строку є
необґрунтованою.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення є,
зокрема, неправильне застосування
норм матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Оскільки, суд першої інстанції дійшов
помилкового висновку про застосування
строків позовної давності, застосував
норми матеріального права, які не
поширюється на ці правовідносини та не
застосував належні норми чинного
законодавства, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції ухвалено з порушенням
норм матеріального права, а тому
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення
заявлених позовних вимог, стягнення з
відповідача на користь позивача суми
заборгованості в розмірі 25782,74 грн.

В порядку ст. 88 ч. 1, 5 ЦПК України
стягненню з відповідача на користь
позивача підлягають і понесені
останнім судові витрати на загальну
суму - 386,74 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,309, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приват Банк» - задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 13.11.2013 - скасувати та
ухвалити нове.

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «Приват Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідент.
№ НОМЕР_1, зареєстрованого: АДРЕСА_1) на
користь Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк «Приват
Банк» заборгованість за кредитним
договором № К3XRFD04010518 від 21.06.2008 в
розмірі 25782,74 грн. та судові витрати 386,74
грн.. А всього стягнути 26169 (двадцять
шість тисяч сто шістдесят дев'ять)
гривен 48 копійок.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: