Ухвала

іменем україни

02 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,

суддів: Журавель В.І.,
Євтушенко О.І.,

Євграфової Є.П.,
Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення відсотків за договором
позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5 в
інтересах ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду м. Києва від 05
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом, у якому просив стягнути
з ОСОБА_4 на його користь відсотки за
користування грошима за договором
позики в розмірі 280 104,75 грн.

В обґрунтування своїх вимог зазначав,
що 20 листопада 2004 року між ним та
відповідачем укладено договір, за яким
останній взяв у нього в борг 39 740 євро,
які зобов'язувався повернути до 20
листопада 2015 року.

У 2008 році відповідач повернув йому 3 400
євро, однак відсотки за користування
ними не сплатив, в результаті чого
утворився заборгованість на зазначену
вище суму.

16 лютого 2011 року відповідачу була
направлена вимога сплатити борг, на яку
останній не відреагував.

Враховуючи наведене, просив
задовольнити позов.

Справа судами розглядалася
неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 09
липня 2013 року позов задоволено
частково.

З відповідача на користь позивача
стягнуто відсотки в розмірі
234 332,37 грн, що еквівалентно 22 756,5 євро.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
05 листопада 2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій через
свого представника ОСОБА_5, ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення місцевого суду від 09 липня 2013
року, мотивуючи свою вимогу порушенням
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Під час розгляду справи судами
встановлено, що 20 листопада
2004 року між ОСОБА_4 і громадянином
Франції ОСОБА_3 укладено договір позики
в письмовій формі, про що свідчить
відповідна розписка, згідно якої
ОСОБА_4 отримано матеріальну допомогу в
розмірі 39 740,00 євро, які останній
зобов'язувався повернути протягом
11 років до 20 листопада 2015 року.

За період дії зазначеного вище
договору відповідач повернув частину
позики в розмірі 3 400 євро.

Задовольняючи частково позовні вимоги
та стягуючи з відповідача на користь
позивача суму нарахованих відсотків за
договором позики, суд першої інстанції
виходив із положень ст.ст. 509, 525, 526, 530, 1048
ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з того, що
спірним договором не встановлений
розмір та порядок отримання відсотків
та зазначив, що облікова ставка НБУ
може застосовуватися лише щодо
зобов'язань, виражених у національній
грошовій одиниці України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

З огляду на положення ст. 1048 ЦК України,
відсутність у договорі умови про
проценти за договором позики не
означає, що договір є безоплатним,
оскільки у ньому немає застереження
про його безоплатний характер. Якщо
розмір процентів у договорі не
визначений, він визначається на рівні
облікової ставки Національного банку
України.

З матеріалів справи, зокрема, з
договору позики від 20 листопада
2004 року, укладеного між
сторонами, не вбачається, що він є
безвідсотковим, такого застереження
він не містить.

Разом із тим, свідченням безоплатного
користування позикою є пряма вказівка
в договорі або в законі.

Відсутність у договорі позики умови,
яка б надавала право позикодавцю на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, не позбавляє права
позивача на їх отримання.

Таким чином, висновок апеляційного
суду про відмову в задоволенні позову у
зв'язку з відсутністю в договорі
вказівки про розмір та порядок
отримання відсотків є помилковим.

Суд першої інстанцій дійшов
правильного висновку, що діючим
законодавством передбачений обов'язок
сплатити проценти за користування
грошима у випадку і розмірах,
передбачених договором, а в разі
відсутності такої умови в договорі, в
розмірі, що визначається на рівні
облікової ставки НБУ.

Встановлені судом першої інстанції
обставини підтверджуються матеріалами
справи та не спростовані сторонами під
час апеляційного розгляду.

Суд першої інстанції, вирішуючи спір,
правильно застосував норми
матеріального права у спірних
правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції
вищевказаних обставин та норм чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини, не врахував,
безпідставно скасував законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, у зв`язку із чим рішення суду
апеляційної інстанції підлягає
скасуванню із залишенням в силі
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах
ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
05 листопада 2013 року скасувати.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 09
липня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді:
В.І. Журавель

Є.П. Євграфова

О.І. Євтушенко

Ю.Г. Іваненко