У Х В А Л А

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Мостової Г. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 09 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від 28 листопада
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року Публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк»), посилаючись на
неналежне виконання ОСОБА_3 умов
кредитного договору
від 28 жовтня 2005 року, звернулося до
суду з позовом, у якому просило
стягнути з відповідача 32 430 грн 37 коп.
заборгованості за вказаним договором
та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Миколаївської
області від 28 листопада 2013 року, в
задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, ухвалені у
справі судові рішення просить
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

За правилами ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову в
позові, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, виходив із того, що
позивач пропустив строк позовної
давності, встановлений ст. 257 ЦК
України.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що 28 жовтня 2005
року ОСОБА_3 звернувся до Закритого
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк», правонаступником
якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», із заявою,
на підставі якої було відкрито рахунок
та надано платіжну картку на суму
кредитного ліміту 5 тис. грн зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 36 % річних на суму залишку
заборгованості, з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки, - жовтень 2008 року.

Кредит надано відповідно до Умов і
Правил надання банківських послуг
(далі - Умов) та Правил користування
платіжною карткою (далі - Правила), з
якими ОСОБА_3 був ознайомлений, про що
свідчить його підпис у заяві про
надання кредиту.

Обґрунтовуючи підставність позову,
ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те,
що ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним
договором належним чином не виконував,
внаслідок чого станом на 31 липня 2013
року виникла загальна заборгованість
за кредитом у розмірі 32 430 грн 37 коп., із
яких: 4 998 грн 80 коп. -
заборгованість за кредитом, 25 411 грн 08
коп. - заборгованість за процентами за
користування кредитом, 500 грн - штраф
(фіксована частина) та 1 520 грн 49 коп. -
штраф (процентна складова), яку позивач
і просив стягнути на свою користь.

Згідно зі ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України
зобов'язання повинні виконуватись
належним чином і в установлений строк
відповідно до умов договору та вимог
закону.

За змістом ст. ст. 610, 612 ЦК України
порушенням зобов᾽?язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобовязання.
Боржник вважається таким, що
прострочив виконання, якщо він не
виконав його у строк, передбачений
умовами договору або встановлений
законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК
України строком договору є час,
протягом якого сторони можуть
здійснити свої права і виконати свої
обов'язки відповідно до договору.
Закінчення строку договору не звільняє
сторони від відповідальності за його
порушення, яке мало місце під час дії
договору.

Відповідно до Умов, які разом із заявою
клієнта складають договір про надання
банківських послуг у вигляді видачі
ОСОБА_3 банківської картки, термін дії
кредитного ліміту збігається з
терміном дії платіжної картки (п. 6
заяви, п. п. 9.3, 9.6, 9,7 Умов, п. п. 3.1.1, 3.1.2, 3.1.3
Правил).

Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності є
підставою для відмови в позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

У той же час, пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»,
яким кредитодавцю забороняється
вимагати повернення споживчого
кредиту, строк давності якого минув, у
системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11
зазначеного Закону стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямований на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

Вирішуючи спір по суті, на порушення
приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України суди
на зазначене уваги не звернули та за
відсутності в матеріалах справи заяви
відповідача про застосування строків
позовної давності, дійшли помилкового
висновку про відмову в задоволенні
позову у зв'язку з пропуском строку
позовної давності.

Зазначені порушення процесуального
закону унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи, та є
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції та ухвали
апеляційного суду з направленням
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 09 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Миколаївської області від
28 листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

Г. І. Мостова

Д. О. Остапчук