У х в а л а

іменем україни

16 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Мартинюка В.І.,
Наумчука М.І.,

Мостової Г.І.,
Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті
особи: служба у справах дітей
Володарської районної державної
адміністрації в Донецькій області,
орган опіки та піклування Боївської
сільської ради, про звернення
стягнення на предмет іпотеки, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
апеляційного суду Донецької області
від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року публічне акціонерне
товариство «Райффайзен Банк Аваль»
(далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»)
звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про звернення стягнення на
предмет іпотеки.

В обґрунтування позову банк зазначав,
що за кредитним договором від 18 січня
2008 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі
193 000 грн строком до 18 січня 2018 року зі
сплатою 16,5 % річних.

З метою забезпечення належного
виконання зобов'язань за вказаним
договором, між банком та відповідачем
було укладено договір іпотеки, за
умовами якого останній передав в
іпотеку жилий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що позичальник своїх
зобов'язань належним чином не виконує,
унаслідок чого утворилася кредитна
заборгованість у розмірі

822 867 грн 24 коп., а відповідно до судового
рішення за відповідачем ОСОБА_5 визнано
право власності на частину іпотечного
майна, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
просило позов задовольнити та звернути
стягнення на предмет іпотеки в рахунок
погашення заборгованості за договором
кредиту.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 30 жовтня
2013 року в задоволенні позову ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 24 грудня 2013 року рішення
Володарського районного суду
Донецької області від 30 жовтня 2013 року
скасовано, позов ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за
кредитним договором № 014/07-196/154901 від 18
січня 2008 року, укладеним між ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, у
сумі 822 867 грн 24 коп. звернуто стягнення
на предмет іпотеки - будинок з
надвірними спорудами АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_4 на підставі договору
дарування від 31 січня

2002 року та ОСОБА_5 - 2/5 частки на підставі
рішення Володарського районного суду
Донецької області від 15 лютого 2013 року,
шляхом продажу іпотекодержателем
предмета іпотеки будь-якій особі на
підставі договору купівлі-продажу у
порядку, встановленому ст. 38 Закону
України «Про іпотеку», провівши
реалізацію предмета іпотеки шляхом
продажу на прилюдних торгах у межах
процедури виконавчого провадження з
початковою ціною, що складає 290 622 грн.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення апеляційного суду Донецької
області від 24 грудня 2013 року скасувати
й залишити в силі рішення
Володарського районного суду
Донецької області від 30 жовтня 2013 року,
що було помилково скасовано,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційних скарг, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову банку
про звернення стягнення на предмет
іпотеки, суд першої інстанції виходив
із того, що за кредитними
зобов'язаннями ОСОБА_4 відповідач
ОСОБА_5, яка не є стороною зазначених
правовідносин, не може бути позбавлена
своєї частки майна у праві спільної
власності, а тому пред'явлення до неї
позовних вимог є безпідставним.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, суд апеляційної інстанції
виходив із доведеності позовних вимог

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
наявності правових підстав для
звернення стягнення на іпотечне майно,
яке належить відповідачам на праві
спільної сумісної власності.

Судом установлено, що 18 січня 2008 року
між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та
ОСОБА_4 було укладено кредитний
договір, згідно з яким відповідач
отримав кредит у сумі 193 000 грн зі
сплатою 16,5 % річних строком до 18 січня
2018 року.

У забезпечення належного виконання
зобов'язань за цим договором, 18 січня
2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»
та ОСОБА_4 було укладено договір
іпотеки, за умовами якого відповідач
передав в іпотеку банку належний йому
на праві власності будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Володарського районного суду
Донецької області від 15 лютого 2013
року вказаний будинок визнано спільною
сумісною власністю відповідачів і за
ОСОБА_5 визнано право власності на 2/5
його частини.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 взятих на себе
зобов'язань за кредитним договором
щодо своєчасного й повного погашення
кредиту належним чином не виконував,
утворилася заборгованість, розмір якої
згідно з розрахунком позивача
становить 822 867 грн 24 коп.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

За правилами ст. 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Правові наслідки порушення
зобов'язання, забезпеченого іпотекою,
передбачені Законом України «Про
іпотеку».

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про
іпотеку» за рахунок предмета іпотеки
іпотекодержатель має право
задовольнити свою вимогу за основним
зобов'язанням у повному обсязі або в
частині, встановленій іпотечним
договором, що визначена на час
виконання цієї вимоги, включаючи
сплату

процентів, неустойки, основної суми
боргу та будь-якого збільшення цієї
суми, яке було прямо передбачено
умовами договору, що обумовлює основне
зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Отже, підставою для звернення
стягнення на предмет іпотеки є
порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до положень ст. 23 Закону
України «Про іпотеку» у разі переходу
права власності (права господарського
відання) на предмет іпотеки від
іпотекодавця до іншої особи, у тому
числі в порядку спадкування чи
правонаступництва, іпотека є дійсною
для набувача відповідного нерухомого
майна, - навіть у тому випадку, якщо до
його відома не доведена інформація про
обтяження майна іпотекою. Особа, до
якої перейшло право власності на
предмет іпотеки, набуває статусу
іпотекодавця і має всі його права і
несе всі його обов'язки за іпотечним
договором у тому обсязі і на тих же
умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.
Така сама позиція викладена і в п. 34
постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільній і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня року № 5.

Отже, задовольняючи позовні вимоги
банку, апеляційний суд дійшов висновку
про те, що перехід права власності на
частину спірного будинку до ОСОБА_5 не
змінив статусу будинку, як іпотечного
майна, і новий власник набув статус
іпотекодавця, у зв'язку з чим ОСОБА_5
повинна нести всі права та обов'язки за
іпотечним договором у тому ж обсязі і
на тих же умовах, що існували до
набуття нею права власності на предмет
іпотеки.

Такий висновок апеляційного суду є
обґрунтованим, узгоджується з
матеріалами справи та при встановленні
зазначених фактів судом не було
порушено норм цивільного
процесуального законодавства й
правильно застосовано норми
матеріального права.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків апеляційного суду не
спростовують.

За таких обставин колегія суддів
дійшла висновку, що ухвалене у справі
рішення апеляційного суду відповідає
вимогам чинного законодавства щодо
законності й обґрунтованості та
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 24 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

Д.О. Остапчук