АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/1419/2014 Головуючий
у 1-й інстанції: Маліновська В.М.
Доповідач: Українець Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Ошедшій
А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк»

на рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про стягнення заборгованості

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2011 року позивач звернувся в
суд з позовом до відповідача про
стягнення заборгованості.

У мотивування вимог посилався на те, що
29.11.2007 року між ним та ВАТ "Родовід Банк"
укладено строковий депозитний договір,
а саме: договір №ДНГ.023.В12-2420/11-2007 про
строковий банківський вклад "Карнавал",
строком до 01 грудня 2008 року, за умовами
якого він зобов'язувався передати
відповідачу власні грошові кошти -
вклад, а відповідач зобов'язався
нараховувати та виплачувати відсотки у
розмірі 17,5% річних від суми вкладу за
повний строк зберігання.

На момент закінчення строку дії
договору, на його рахунку сума вкладу
та нарахованих на нього процентів,
складала 106 448,35 грн.

По закінченню строку дії Договору він
звернувся до відповідача про
повернення його вкладу, проте з різних
причин у поверненні суми вкладу та
нарахованих відсотків йому було
відмовлено і він їх не отримав.

02.02.2009 року він подав до банку платіжне
доручення № 1394/43 про перерахування
коштів на поточний рахунок банку ПАТ
"Банк Інвестицій та заощаджень",
призначення платежу: поповнення
власного рахунку, для подальшого
переведення на депозитний рахунок в
цьому ж банку. Разом з тим, у
встановлений законом строк, платіжне
доручення відповідачем не було
виконане, а сума коштів не була
перерахована.

На звернення від 27.03.2009 року та в
подальшому він отримував від
відповідача немотивовані відмови у
виконанні платіжного доручення.

Лише 11.08.2009 року, після перенесених
душевних страждань та переживань,
конфліктних розмов з працівниками та
керівництвом відповідача, тобто через
190 днів після закінчення строку дії
Договору, йому було видано суму вкладу,
через касу.

Вважав, що відповідач умисно не
виконуючи свої зобов'язання суттєво
порушив умови договору та вимоги інших
нормативних актів, внаслідок чого
порушив його права, а тому зобов'язаний
сплатити на його користь понесену ним
майнову шкоду (що складається з
відсотків за користування коштами,
пені, інфляційних нарахувань, упущеної
вигоди) та моральну шкоду.

З урахуванням уточнень (а.с.44-45) просив
суд стягнути з відповідача на його
користь проценти за користування
грошовими коштами на рахунок в розмірі
9 585,45грн., суму збитків (упущеної
вигоди) в розмірі 12365,50грн., суму пені у
розмірі 10 644,84грн., грошову компенсацію
завданої моральної шкоди у розмірі 50
000,00грн., суму пені у розмірі 10644,84 грн.,
інфляційні нарахування з урахуванням 3%
річних 10 952,27грн.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "Родовід Банк" на користь
ОСОБА_1 - 4 470,83грн. пені за користування
грошима позивача на протязі 42 дні (з
02.02.2009 по 16.03.2009); - 11074,71грн. упущеної
вигоди на протязі 190 днів (з 02.02.2009 по
11.08.2009); - 7 419,30грн. 3% річних та
інфляційних витрат за період з 02.02.2009р.
по 11.08.2009р., а всього: 22 964,84грн.

В задоволенні інших позовних вимог -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі, а саме просить стягнути
відсотки за користування коштами у
розмірі 16120,80 грн., санкції за
невикористання міжбанківського
переказу у розмірі 13289,89 грн., упущену
вигоду в розмірі 13863,03 грн., інфляційні
витрати та 3 % річних на суму вкладу в
розмірі 17189,11 грн., інфляційні витрати
та 3 % річних на суму стягнень в розмірі
12028,34 грн., моральну шкоди в розмірі 50000
грн.

Зазначає, що судом взято до уваги суми
позовних вимог без урахування його
заяви про уточнення позовних вимог та
їх розрахунку.

Судом необґрунтовано не взято до уваги
його розрахунки відшкодування
інфляційних втрат та 3 % річних на суму
вкладу, яка становить 13768,02 грн. та на
суму стягнень, яка дорівнює 12028,34 грн.

Суд дійшов помилкового висновку проте,
що він звернувся до банку з вимогою про
повернення вкладу 02.09.2009 року, оскільки
днем його звернення до відповідача
слід вважати дату закінчення вкладу,
тобто 01.12.2008 року, і саме з цієї дати
повинні вестися усі розрахунки
заборгованості.

Вважає, що нарахування пені має не
обмежуватися строком до введення
мораторію й до неї не застосовується
ст. 85 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», а має
охоплювати весь строк невиконання з
дня оформлення доручення до дня його
відміни і отримання цієї суми готівкою,
а саме - 190 днів. Норма ст.32.2 Закону
України «Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні» передбачає у
такому разі стягнення у розмірі 0,1% від
суми переказу за кожен день прострочки,
але не більше 10%. Отже, за 190 днів
прострочки станом на 19.08.2009 стягненню
підлягає 10% від суми переказу, а саме:
10644.84 грн.

Судом першої інстанції помилково
зазначено, що він просив стягнути
упущену вигоду в сумі 11074,71 грн.,
оскільки зі збільшенням вимог він
просив стягнути з відповідача 12365,50
грн., тому підстав для зменшення
відшкодування упущеної вигоди не
вбачається, та має бути стягнуто 11082,29
грн.

Твердження представника відповідача
щодо нарахування відсотків за
користування коштами не відповідає
дійсності, а проценти за користування
коштами не нараховувались та не
сплачувались, тому відповідач повинен
сплатити проценти за користування
грошима на суму вкладу 106448,35 грн., за
період 253 дні з 01.12.2008 до 19.08.2009 (день
фактичного повернення суми вкладу), за
основною ставкою договору - 17,5% річних
12912,33 грн.

Також судом безпідставно відмовлено в
задоволенні позовної вимоги про
стягнення з відповідача на його
користь 50 000 грн. моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням,
представник відповідача подав
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення та ухвалити нове про
відмову в задоволенні позовних вимог в
повному обсязі.

Зазначає, що позивачем пропущено строк
позовної давності для пред'явлення
вимог про стягнення пені, оскільки
позивач звернувся з позовом лише в
листопаді 2011 року, а дія мораторію
припинена 15.03.2010 року, тому строк
позовної давності сплив 15.03.2011 року.

Також позивачем не надано, а судом не
досліджено умови договору позивача з
ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень»,
зокрема не встановлено строк дії
договору та можливість поповнення
даного депозитного рахунку.

Крім того, суд невірно зазначив у
рішенні про ідентичність номерів
рахунків - зазначеного в Довідці ПАТ
«Банк інвестицій та заощаджень» і
зазначеного позивачем в Платіжному
дорученні №139443 від 02.02.2009 р., в той час,
як вони є різними: НОМЕР_1 та НОМЕР_2
відповідно.

Вважає, що стягнення інфляційних втрат
можливе лише за умови одночасного
стягнення їх із сумою боргу, окреме
стягнення інфляції без боргу
суперечить фінансово-правовій природі
даної норми. Крім того, спеціальними
нормами законодавства, зокрема Законом
України «Про банки та банківську
діяльність», ст. 1060-1065 ЦК України та
Депозитним договором не передбачено
стягнення інфляційних нарахувань.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що скарга ОСОБА_1
не підлягає задоволенню, а скарга ПАТ
"Родовід Банк" підлягає частковому
задоволенню х огляду на таке.

Судом встановлено, що 29.11.2007 року між
ОСОБА_1 та ВАТ "Родовід Банк" укладено
Договір № ДНГ.023.В12-2420/11-2007 про
строковий банківський вклад "Карнавал",
за умовами якого відповідач прийняв
від позивача на строковий депозитний
рахунок грошову суму у розмірі 1 027,00
грн. строком на 12 місяців та 2 дні і
зобов'язався повернути вкладникові
суму вкладу з урахуванням сум
поповнень, здійснених вкладником
протягом строку розміщення вкладу
01.12.2008 р. і проценти на неї на умовах та в
порядку, встановленому цим Договором
(п.1.1.Договору) (а.с.6-9).

Після укладення Договору позивач
неодноразово здійснював поповнення
депозитного рахунку, зокрема 11.06.2008
року на 9641 грн., 09 вересня 2008 року на 7797,31
грн. 19 березня 2008 року на 26215,64 грн., 01
квітня 2008 року на 3575,32 грн., 07 лютого 2008
року на 43000 грн. (а.с.12,20-21).

Пунктом 2.2. Договору визначено, що за
повний строк зберігання суми вкладу,
яка вказана в п.1.1. цього Договору, банк
нараховує та виплачує Вкладнику 17,5%
річних від суми вкладу.

За п.4.3.2. Договору Банк зобов'язаний на
вимогу вкладника повернути вклад та
виплатити проценти на нього на умовах
та в строки, встановлені цим Договором.
Також Банк зобов'язаний виконувати
належним чином доручення вкладника,
пов'язані з рухом грошових коштів на
Рахунку в порядку та при дотриманні
вимог, встановлених чинним
законодавством України, включаючи
нормативно-правові акти НБУ.

Згідно п.1.3. договору у разі, якщо
вкладник не витребує суму вкладу зі
спливом строку, встановленого п.1.1.
цього договору, цей договір вважається
продовженим на умовах банківського
вкладу на вимогу, які діятимуть в банку
на той час, а таких вклад переноситься
на рахунок з обліку вкладів на вимогу.

Абзацом 6 п.2.3 Договору передбачено, що у
разі не витребування Вкладником вкладу
зі сплином строку, встановленого п.1.1.
цього Договору, Банк нараховує та
виплачує Вкладнику проценти у розмірі,
встановленому банком в такий період
часу для банківських вкладів на вимогу,
починаючи з 01.12.2008 року до дня, який
передує поверненню вкладу або списанню
з рахунку з інших підстав.

Як вбачається з умов п.1.3.,п.2.3. Договору,
заперечень Відповідача(а.с.230) та
виписки по рахунку позивача (по
процентах), яку надано представником
Відповідача (а.с. 107), Договір
банківського вкладу від 29.11.2007 р.,
укладений між позивачем та
відповідачем, подовжено на умовах
банківського вкладу на вимогу (банком
нараховано 1% річних на суму вкладу).

Лише 02.02.2009 року позивач звернувся до
банка з вимогою перерахувати належну
йому суму вкладу на його рахунок в ТОВ
«Банк інвестицій та заощаджень» у
зв'язку з чим було оформлено Платіжне
доручення №1394_43 від 02.02.2009 року (а.с. 11,15),
проте грошові кошти не були переведені.

У зв'язку з невиконанням відповідачем
доручення клієнта на переказ грошових
коштів позивач звертався до банка з
заявами, в яких вимагав провести
перерахування коштів, зокрема з заявою
від 03.03.2009 року та 27.03.2009 року, які були
отримані банком відповідно 03.03.2009 року
та 31.03.2009 року, що підтверджується
штампами банку на заявах (а.с. 24-25).

11.08.2009 року позивач звернувся до
відповідача з заявою про повернення
належної йому суми вкладу, в якій
вказав про те, що оскільки платіжне
доручення №1394_43 від 02.02.2009 року про
переказ коштів на рахунок в інший банк
не виконано, то він відкликає вказане
платіжне доручення та вимагає
повернути йому суму вкладу готівкою зі
сплатою пені відповідно до ст.32.1, 32.2
Закону України «Про платіжні системи
та переказ коштів в Україні» у розмірі
10% від суми платежу (а.с.26).

Згідно виписки по рахунках позивача,
станом на 11.08.2009 року на його рахунок
були знову зараховані грошові кошти -
«повернення комісії у зв'язку з
анулюванням Платіжного доручення
№1394_43 згідно заяви клієнта від 11.08.2009р.»
у розмірі 106,56 грн. (а.с. 102).

11.08.2009 року відповідач виплатив ОСОБА_1
суму вкладу розмірі 106 554,91 грн., що
підтверджується в тому числі копією
заяви на видачу готівки №1353_20 від 11.08.2009
року (а.с.14).

Щодо вимог позивача про стягнення з
відповідача відсотків за користування
грошовими коштами відповідно до статей
1070,1073 ЦК України, то такі вимоги не
могли бути задоволені з огляду на
наступне.

Відповідно до позовних вимог, ОСОБА_1
просив стягнути суми за користування
грошовими коштами з урахуванням 13%,
зменшивши на власний розсуд їх розмір з
17,5%.

Крім того, строк дії договору
закінчився 01 грудня 2008 року.

Вперше з заявою про видачу вкладу
позивач звернувся 02.02.2009 року.

За умовами п.1.3.,п.2.3. Договору у разі,
якщо вкладник не витребує суму вкладу
зі спливом строку, встановленого п.1.1.
цього договору, цей договір вважається
продовженим на умовах банківського
вкладу на вимогу, й Банк нараховує та
виплачує Вкладнику проценти у розмірі,
встановленому банком в такий період
часу для банківських вкладів на вимогу,
починаючи з 01.12.2008 року до дня, який
передує поверненню вкладу або списанню
з рахунку з інших підстав.

Отже, вклад позивача за умовами
Договору автоматично був переведений
на поточний рахунок з виплатою 1 %
річних на суму вкладу.

Розглянувши спір в межах заявлених
вимог, суд підставно дійшов висновку
щодо відсутності у позивача права на
отримання відсотків згідно статей
1070,1073 ЦК України

Вимог про стягнення з відповідача
відсотків розмірі 1 % позивач не
заявляв, тому суд першої інстанції
підставно розглянув спір в цій частині
в межах заявлених вимог.

Вимоги позивача в суді апеляційної
інстанції про стягнення інших
відсотків не підлягають задоволенню,
оскільки в силу ст. 303 ЦПК України, суд
апеляційної інстанції переглядає
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
заявлених вимог в суді першої
інстанції.

Позивач не позбавлений можливості
звернутися в суд з такими вимогами.

Також не ґрунтується на законі вимога
апеляційної скарги ОСОБА_1 про
стягнення з відповідача санкцій за
невиконання міжбанківського переказу
в розмірі 13289,89 грн., оскільки така
вимога в суді першої інстанції
заявлена не була, тому в силу ст.303 ЦПК
України, апеляційний суд позбавлений
можливості вирішити дану вимогу.

Колегія суддів погоджується також з
рішенням суду першої інстанції в
частині відмови в задоволенні вимоги
про стягнення моральної шкоди в
розмірі 50000 грн., оскільки відповідно п.
5 Постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» суду необхідно в
кожній справі з'ясовувати характер
правовідносин сторін і встановлювати
якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної
шкоди при даному виді правовідносин.

Враховуючи те, що між сторонами виникли
договірні правовідносини, що
регулюються договором та Книгою п'ятою
«Зобов'язальне право» Цивільного
кодексу України, нормами якого
стягнення моральної шкоди за порушення
умов договору не передбачено, тому суд
дійшов вірного висновку в цій частині,
а посилання ОСОБА_1 в його апеляційній
скарзі даного висновку суду не
спростовують та на суть ухвалено
рішення не впливають.

Щодо посилань апеляційної скарги
ОСОБА_1 про стягнення інфляційних
витрат та 3 % річних на суму вкладу в
розмірі 17189,11 грн., інфляційних витрат
та 3 % річних на суму стягнень в розмірі
12028,34 грн. та посилань апеляційної
скарги ПАТ «Родовід Банк» про
необхідність скасування рішення в цій
частині та ухвалення нового про
відмову в задоволенні даної вимоги, то
апеляційні скарги задоволенню не
підлягають, а рішення суду в цій
частині ґрунтується на вимогах закону
та підлягає залишенню без змін з огляду
на таке.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання ним
грошового зобов'язання. Боржник, який
прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

З огляду на те, що 02.02.2009 року позивач
звернувся з заявою про перерахування
коштів з його рахунку на інший рахунок
в ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень»,
проте відповідач повернув кошти лише
11.08.2009 року, чим порушив грошові
зобов'язання, тому суд дійшов
правильного висновку про те, що за
період звернення позивача до банка до
дня фактичного повернення коштів
підлягає стягненню також 3% річних та
сума відповідно до індексу інфляції за
несвоєчасне виконання грошового
зобов'язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК
України.

Оцінивши розрахунок, наданий позивачем
та провівши його самостійно, суд вірно
зазначив, що сума 3% річних та
інфляційних витрат має
розраховуватися з суми 106 448,35 грн. за
період з 02.02.2009 року по 11.08.2009 року, що
складає 1671,09 грн.(3%) та 5 748,21 грн.
(інфляційні витрати), а разом - 7 419,30
грн.

З наведеного вбачається, що суд першої
інстанції вірно задовольнив частково
позовну вимогу про стягнення 3% річних
та інфляційних витрат та стягнув з
відповідача на користь позивача кошти
за ст.625 ЦК України в розмірі 7 419,30 грн.
за період з 02.02.2009 року по 11.08.2009 року,
тому апеляційні скарги ОСОБА_1 та банку
в цій частині задоволенню не
підлягають.

Таким чином рішення суду в частині
часткового задоволення вимоги про
стягнення 3% річних та інфляційних
витрат, в частині відмови у задоволенні
вимог про стягнення з відповідача
відсотків, передбачених ст.ст.1070,1073 ЦК
України та відшкодування моральної
шкоди відповідає вимогам закону,
наданим доказам, обставинам справи і
підстав для його скасування з мотивів,
викладених в апеляційних скаргах, не
вбачається.

Щодо часткового задоволення вимог
ОСОБА_1 про відшкодування упущеної
вигоди колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Звертаючись в суд з даною вимогою,
ОСОБА_1 обґрунтовував її тим, що
внаслідок невиконання відповідачем
обов'язку щодо перерахування коштів за
платіжним дорученням від 02.02.2009 року на
рахунок ПАТ «Банк інвестицій та
заощаджень», де він міг отримувати
проценти за користування його коштами
у розмірі 20% річних, йому було завдано
збитків.

З урахуванням уточнень просив стягнути
упущену вигоду в розмірі 12365,50 грн., а в
розрахунку було підтверджено лише 11074,71
грн.

Задовольняючи частково позовну вимогу
про стягнення упущеної вигоди та
стягуючи суму наведену та підтверджену
розрахунком (а.с.59), суд першої
інстанції виходив з того, що у
результаті невиконання відповідачем
обов'язку щодо перерахування коштів за
платіжним дорученням від 02.02.2009 року на
рахунок ПАТ «Банк інвестицій та
заощаджень», де позивач міг отримувати
проценти за користування його коштами
(сума вказана в платіжному дорученні 106
448,35 грн.) у розмірі 20% річних, позивачу
завдано збитків (упущена вигода).

Проте такий висновок суду зроблений на
підставі не повного з'ясування
обставин справи з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 22 ЦК України
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є: 2) доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Задовольняючи зазначену вимогу суд
виходив з довідки ПАТ «Банк інвестицій
та заощаджень» від 12.01.2011 року за
вих.№15-0/31 згідно якої, позивачу, станом
на 01.12.2008 року відкрито вкладний
рахунок НОМЕР_1 в гривні згідно
Договору строкового банківського
вкладу №763/1 від 07.10.2008 року в ПАТ «Банк
інвестицій та заощаджень». Відсоткова
ставка за даним договором складала 20%
річних (а.с.19).

Разом з тим, судом не взято до уваги те,
що з довідки не можливо встановити
строк дії договору, можливість
поповнення рахунку та інші умови
договору.

Представником відповідача
неодноразово акцентувалася увага на
необхідності витребувати з ПАТ «Банк
інвестицій та заощаджень» Договір
строкового банківського вкладу №763/1
від 07.10.2008 року. Проте судом не було
задоволено клопотання, що в свою чергу
призвело до неправильних висновків по
суті розгляду вимоги про стягнення
упущеної вигоди.

На вимогу суду апеляційної інстанції,
позивачем було надано Договір
строкового банківського вкладу №763/1
від 07.10.2008 року з якого вбачається, що
строк вкладу становить 6 місяців,
починаючи з 07.10.2008 року по 06.04.2009 року
включно. Також зазначено, що договір
укладено без права поповнення вкладу
(т.№2 а.с.86-87).

Враховуючи те, що депозитний рахунок в
ПАТ «Банк інвестицій та заощаджень», за
відсотковою ставкою 20% річних
поповненню не підлягав тому, вимога про
стягнення упущеної вигоди є
недоведеною та задоволенню не
підлягає.

Крім того, судом стягнуто упущену
вигоду за період з 02.02.2009 року по 11.08.2009
року, тоді як договір №763/1 від 07.10.2008
року був укладений на строк з 07.10.2008
року по 06.04.2009 року включно.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_1 в
якій він просить стягнути упущену
вигоду в розмірі 13836,03 грн. задоволенню
не підлягає, в свою чергу, апеляційна
скарга ПАТ «Родовід Банк» в цій частині
є обґрунтованою та підлягає
задоволенню.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
скасування рішення суду в частині
стягнення з відповідача упущеної
вигоди та ухвалення в цій частині
нового рішення про відмову в
задоволенні даної вимоги.

Також колегія суддів погоджується з
доводами апеляційної скарги «ПАТ
«Родовід Банк» щодо безпідставності
стягнення пені виходячи з наступного.

Судом першої інстанції вірно
зауважено, що відповідач не виконав
розпорядження позивача згідно
платіжного доручення №1394_43 від 02.02.2009
року щодо перерахування суми вкладу на
рахунок в інший банк - «Банк інвестицій
та заощаджень», аж до дня відкликання
цього доручення самим позивачем 11.08.2009
року, тому банк має нести
відповідальність передбачену ст. 32.2
Закону України "Про платіжні системи та
переказ коштів в Україні" якою
встановлено, що у разі порушення
банком, що обслуговує платника,
встановлених цим Законом строків
виконання доручення клієнта на
переказ, цей банк зобов'язаний сплатити
платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення, що не може
перевищувати 10 відсотків суми
переказу, якщо інший розмір пені не
обумовлений договором між ними.

В свою чергу, представником
відповідача, було заявлено клопотання
про застосування строку позовної
давності.

В задоволенні даного клопотання було
відмовлено, оскільки, на думку суду,
позивачем не пропущений строк позовної
давності до вимоги про стягнення пені.

Цей висновок суд мотивував тим, що
перебіг позовної давності переривався
у зв'язку з введенням мораторію.

Так, відповідно до Постанови НБУ від
13.03.2009 року №138 та від 18.03.2009 року №142 в
ВАТ «Родовід Банк» було призначено
тимчасову адміністрацію, та з метою
створення сприятливих умов для
відновлення фінансового стану банку
введено мораторій на задоволення вимог
кредиторів строком на 6 місяців з 16.03.2009
року по 15.09.2009 року. 15.03.2010 року дію
мораторію на задоволення вимог
кредиторів в АТ «Родовід Банк»
припинено.

Відповідно до ст. 85 Закону України «Про
банки і банківську діяльність»
протягом дії мораторію не
нараховуються неустойка (штраф, пеня).

Згідно ст.258 ЦК України, позовна
давність в один рік застосовується,
зокрема, до вимог: про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено,
що перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Наслідками пропущення строку позовної
давності є відмова у задоволенні
позову (стаття 267 ЦК України).

Як встановлено вище, 02.02.2009 року позивач
звернувся до банка з вимогою
перерахувати належну йому суму вкладу,
проте грошові кошти не були переведені.

Таким чином, позивач дізнався про
порушення його прав 02.02.2009 року, дія
мораторію біла припинена 15.03.2010 року,
проте звернувся з позовом до суду 28
листопада 2011 року, тобто з пропуском
річного строку встановленого ст.258 ЦК
України.

За таких обставин суд першої інстанції
дійшов хибного висновку про те, що
позивачем не пропущений строк позовної
давності до вимоги про стягнення пені.

Враховуючи наведене, рішення суду в
частині стягнення з відповідача пені
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про відмову в задоволенні даної
вимоги.

Таким чином рішення суду в частині
стягнення з Публічного акціонерного
товариства "Родовід Банк" на користь
ОСОБА_1 - 4 470,83 грн. пені за користування
грошовими коштами на протязі 42 дні (з
02.02.2009 по 16.03.2009) та 11074,71грн. упущеної
вигоди на протязі 190 днів (з 02.02.2009 по
11.08.2009) підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову в
задоволенні зазначених вимог.

А рішення суду в частині часткового
задоволення вимоги про стягнення 3%
річних та інфляційних витрат, в частині
відмови у задоволенні вимог про
стягнення з відповідача відсотків,
передбачених ст.ст.1070,1073 ЦК України та
відшкодування моральної шкоди
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.22,258,261 ЦК України, ст.ст.
303,304,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія
суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року
скасувати в частині стягнення з
Публічного акціонерного товариства
"Родовід Банк" на користь ОСОБА_1 - 4 470,83
грн. пені за користування грошовими
коштами на протязі 42 дні (з 02.02.2009 по
16.03.2009) та 11074,71 грн. упущеної вигоди на
протязі 190 днів (з 02.02.2009 по 11.08.2009) та
ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк» про стягнення пені та
упущеної вигоди відмовити в повному
обсязі.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: