Справа №585/4283/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Шульга В. О.Номер
провадження 22-ц/788/656/14 Суддя-доповідач -
ОСОБА_2 Категорія - 41
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Попруги С. В.,

суддів - Рибалки В. Г., Ільченко О. Ю.,

з участю секретаря судового засідання -
Пархоменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 27 січня 2014
року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_4,
яка діє від свого імені та від імені та
в інтересах малолітньої дочки ОСОБА_5
до ОСОБА_6, ОСОБА_3, треті особи:
Роменська міська рада, виконавчий
комітет Роменської міської ради, як
орган опіки та піклування,

про витребування майна з чужого
незаконного володіння, усунення
перешкод в користуванні житлом,-

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 27 січня 2014
року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Витребувано з незаконного володіння
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в інтересах якої діє
законний представник ОСОБА_4,
повернувши вказану квартиру у
власність Роменської міської ради.

Усунунено перешкоди в користуванні
житлом ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_5, в
інтересах якої діє законний
представник ОСОБА_4, а саме в
користуванні квартирою АДРЕСА_5 в
м.Ромни Сумської області шляхом
виселення ОСОБА_3 із вказаної квартири
та вселення до неї ОСОБА_4 і ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4
судові витрати в розмірі 1214,70 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4
судові витрати в розмірі 1214,7 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, порушення норм матеріального
та процесуального права просить
скасувати оскаржуване рішення та
ухвалити нове рішення про відмову в
позові.

ОСОБА_3 доводить, що суд першої
інстанції дійшов помилкового висновку
про відсутність підстав для
застосування строку позовної давності.
Обставини, якими обґрунтована заява
про застосування строку позовної
давності встановлені судовими
рішеннями в інших справах та доведені
письмовими доказами. Доводить, що немає
значення у приватній, чи комунальній
власності перебувала спірна квартира,
оскільки передбачені законом підстави
для позбавлення ОСОБА_4 права
користування спірною квартирою
існували в обох випадках. Так само в
обох випадках ОСОБА_6 мав право
звернутись з позовом до ОСОБА_4 про
визнання її такою, що втратила право
користування спірною квартирою. Також
не існує рішення суду, яким він був би
позбавлений права користування
спірною квартирою, тому його виселення
з цієї квартири є необгрунтованим.
Оскаржуваним рішенням суд першої
інстанції на порушення ст. 321 ЦК України
відібрав у власника квартиру на
користь особи, яка є лише користувачем
цієї квартири, а також виселив власника
з його власної квартири.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та
представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 підтримали
доводи апеляційної скарги, а ОСОБА_4
заперечувала проти них, вважала
рішення суду першої інстанції законним
і обґрунтованим.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явились, про час
та місце розгляду справи повідомлені
належним чином.

Судом першої інстанції по суті
встановлено, що рішенням Роменського
міськрайонного суду від 27 травня 2013
року задоволено позов ОСОБА_4, яка діє
від імені та в інтересах ОСОБА_4, до
ОСОБА_6, виконкому Роменської міської
ради, ОСОБА_8, ОСОБА_3, треті особи: орган
опіки та піклування виконкому
Роменської міськради, приватний
нотаріус Роменського міського
нотаріального округу ОСОБА_9, про
визнання недійсним розпорядження
органу приватизації, свідоцтва про
право власності на житло, договорів
купівлі-продажу та дарування квартири,
визнано недійсними:

- розпорядження органу приватизації
виконкому Роменської міськради від 22
травня 2007 року № 6560 про приватизацію
квартири АДРЕСА_5 в м. Ромни на ім'я
ОСОБА_6;

- свідоцтво про право власності на
житло - квартиру АДРЕСА_5 в м. Ромни,
видане на ім'я ОСОБА_6 органом
приватизації виконкому Роменської
міськради 22 травня 2007 року;

- договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_5 в м. Ромни, укладений 21 жовтня
2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8,
посвідчений приватним нотаріусом
Роменського міського нотаріального
округу ОСОБА_9 21 жовтня 1010 року,
реєстровий № 1940;

- договір дарування квартири АДРЕСА_5 в
м. Ромни, укладений 22 жовтня 2010 року між
ОСОБА_8 та ОСОБА_3, посвідчений
приватним нотаріусом Роменського
міського нотаріального округу ОСОБА_9 22
жовтня 1010 року, реєстровий № 1957.

Зобов'язано ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_3
повернути другій стороні в натурі все,
що вони одержали на виконання договору
купівлі-продажу та договору дарування
АДРЕСА_5

Вказаним рішенням суду встановлено,
зокрема, наступні обставини (ч. 3 ст. 61
ЦПК України), що 31 серпня 2010 року
Роменський міськрайонний суд ухвалив
рішення у справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_4 про визнання особи такою, що
втратила право користування квартирою,
яким визнав ОСОБА_4 такою, що втратила
користування квартирою АДРЕСА_5

У спірній квартирі зареєстрована
позивачка ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5. Однак
дочка не була визнаною втратившою
право на житло даним рішенням. 21 жовтня
2010 року ОСОБА_6 надав заяву ПП "Наш Дім",
в якій просив зняти його з
реєстраційного обліку за адресою
АДРЕСА_5, разом з дочкою ОСОБА_5, на
постійне місце проживання в м.Рівне.
Однак на той час дитина проживала з
матір'ю і до м. Рівне з батьком не
виїжджала.

У талонах зняття з реєстрації місця
проживання в Україні на ОСОБА_6 і ОСОБА_5
відсутні записи щодо реєстрації чи
зняття з реєстрації ОСОБА_5 Згідно
інформації Роменського МВ УДМС України
в Сумській обл. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1,
знятий з реєстрації з адреси м.Ромни
АДРЕСА_5 - 21 жовтня 2010 року та ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_2 знята з реєстрації з
адреси м.Ромни АДРЕСА_5 - 24 вересня 2010
року. Вищевказані громадяни зняті з
реєстрації без дітей. У заяві про
зняття з реєстрації ОСОБА_6 поданої 21
жовтня 2010 року у СГІРФО Роменського МВ
УМВС України в Сумській обл., записи про
ОСОБА_5 відсутні.

Судом встановлено, що приватизація
квартири АДРЕСА_5 в м.Ромни на ім'я
ОСОБА_6 здійснена з порушенням норм
чинного законодавства та підлягає
скасування, отже ОСОБА_6 не являвся
власником вищевказаної квартири, тому
не мав права укладати вищезгаданий
договір купівлі-продажу квартири.

Ухвалою апеляційного суду Сумської
області від 9 липня 2013 року, апеляційні
скарги ОСОБА_3, ОСОБА_6 відхилено, а
рішення Роменського міськрайоного
суду від 27 травня 2013 року залишене без
змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року
касаційні скарги ОСОБА_8, ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 задоволені частково.

Рішення Роменського міськрайсуду від 27
травня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Сумської області від 9 липня 2013
року в частині визнання недійсним
договору дарування квартири АДРЕСА_5 у
м. Ромни, укладеного 22 жовтня 2010 року
між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, зобов'язання
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_3 повернути другій
стороні в натурі все, що вони одержали
на виконання договору купівлі-продажу
та договору дарування квартири АДРЕСА_5
в м. Ромни скасовано, справу в цій
частині передано на новий розгляд до
суду першої інстанції. В іншій частині
судові рішення залишено без змін.

Висновки й мотиви, з яких скасовано
частково вищезгадані рішення, в ухвалі
ВССУ від 02 жовтня 2013 року зводяться,
зокрема, по суті до наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в частині
визнання недійсним договору дарування
спірної квартири, зобов'язуючи ОСОБА_3
повернути другій стороні в натурі все,
що він одержав на виконання договору
дарування квартири АДРЕСА_5 у м. Ромни,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив з
того, що таким чином будуть забезпечені
інтереси дитини, яка не була стороною
правочину, а також з того, що ОСОБА_6 не
був власником квартири, а тому до даних
правовідносин не застосовуються норми
глави 29 ЦК України.

Проте, суди не звернули увагу на
положення ст. 396 ЦК України, відповідно
до якої особа, яка має речове право на
чуже майно, має право на захист цього
права, у тому числі і від власника
майна, відповідно до положень глави 29
цього Кодексу.

Також рішення суду в цій частині
суперечить роз'ясненням, наданим у п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», згідно з якими
реституція як спосіб захисту
цивільного права (частина перша статті
216 ЦК) застосовується лише в разі
наявності між сторонами укладеного
договору, який є нікчемним чи який
визнано недійсним. У зв'язку з цим
вимога про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, за правилами реституції
може бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не
може застосовуватись як підстава
позову про повернення майна,
переданого на виконання недійсного
правочину, яке було відчужене третій
особі. Не підлягають задоволенню
позови власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути
витребувано від особи, яка не є
стороною недійсного правочину, шляхом
подання віндикаційного позову, зокрема
від добросовісного набувача з підстав,
передбачених частиною першою статті 388
ЦК.

З матеріалів справи вбачається, що
вимоги про витребування майна
позивачем не заявлялись.

З наведених вище підстав також не можна
погодитися з висновком суду в частині
зобов'язання ОСОБА_6, ОСОБА_8 повернути
другій стороні в натурі все, що вони
одержали на виконання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 у м.
Ромни.

Розглядаючи спір, суди на вказане уваги
не звернули, не з'ясували обсягу та
характер заявлених позовних вимог, у
достатньому обсязі не визначились з
характером спірних правовідносин.

Також судом встановлено, що 22 жовтня 2010
року ОСОБА_8 (дарувальник) та ОСОБА_3
(обдарований) уклали нотаріально
посвідчений договір дарування, яким
визначено наступне:

п. 1 на умовах, передбачених цим
договором, дарувальник обізнана про
безоплатність цього правочину, без
будь-якого примусу, насильства або
якихось погроз на праві приватної
власності подарувала, а обдарований
прийняв в дар квартиру під АДРЕСА_5

п.2. документом, що підтверджує право
приватної власності дарувальника на
відчужувану нею квартиру, є договір
купівлі-продажу квартири, посвідчений
ОСОБА_9 приватним нотаріусом
Роменського міського нотаріального
округу 21 жовтня 2010 року.

п.11. сторони розуміють, що за своєю
природою договір дарування є
безоплатним.

Крім того встановлено, що 31 серпня 2010
року Роменський міськрайонний суд
ухвалив рішення у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання особи
такою, що втратила право користування
квартирою, яким визнав ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування квартирою
АДРЕСА_5

Даним рішенням в порядку передбаченому
ст. 61 ЦПК України встановлено, що
позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, вимоги мотивував тим, що йому
на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 22 травня 2007 року
належить квартира АДРЕСА_6.

У травні 2007 року правовий статус
спірної квартири змінився і ця
квартира, що включалася до державного
житлового фонду, шляхом приватизації
стала приватною власністю одного
позивача ОСОБА_6

У спірній квартирі зареєстрований і
позивач, і дочка сторін ОСОБА_5.
Викладене підтверджується копією
паспорта позивача та визнане сторонами
в судовому засіданні.

Наведені факти свідчать, що між
сторонами склалися правовідносини з
приводу визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням, які регулюються ч.2 ст. 405
ЦК України.

З витягу із Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності вбачається, що
власником АДРЕСА_5 є ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4
є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, яка є
малолітньою особою і на час вирішення
спору в цій справі.

Права позивачки та її малолітньої
дочки підлягає захисту шляхом
витребування з незаконного володіння
ОСОБА_3 спірної квартири, повернення
цієї квартири у комунальну власність,
усунення перешкод у користуванні цією
квартирою шляхом виселення з неї
ОСОБА_3 та вселення у спірну квартиру
ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Так, згідно зі ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції
врахував всі факти, що входять до
предмета доказування. Обставини, якими
мотивовано рішення підтверджуються
належними й допустимими доказами, яким
суд дав оцінку з дотриманням вимог ст.
212 ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки колегія суддів не вбачає.
Названі обставини доведено ОСОБА_4,
тоді як відповідачі на порушення
положень ст. 60 ЦПК України, не надали
належних доказів на підтвердження
своїх заперечень.

Висновки суду по суті спору
відповідають встановленим фактам. Суд
дійшов цих висновків з дотриманням та
правильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
на які послався в рішенні.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують з наступних
підстав.

Так, відповідно до ст. 257 ЦК України
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

У разі порушення цивільного права або
інтересу неповнолітньої особи позовна
давність починається від дня
досягнення нею повноліття.

Як убачається з матеріалів справи
позивачка довідалась про порушення
свого права та права своєї малолітньої
дочки щодо спірної квартири саме
ОСОБА_3 під час розгляду попередньої
справи, рішення в якій ухвалено 27
травня 2013 року.

Правило ж ч. 4 ст. 261 ЦК України слід
застосовувати до позовів, з якими
звертаються особи, які у віці від
чотирнадцяти до вісімнадцяти років
самі вчинили правочин, в тому числі і з
належного дозволу, якщо правочин
порушує їх права або інтереси. Це ж
правило застосовується, якщо в той же
період інші особи вчинили правочин, що
порушує права або інтереси
неповнолітнього. Підставою для
визнання правочину недійсним в цьому
разі може бути ст. 203 ЦК України, а також
спеціальні норми. Тривалість строку
позовної давності при цьому
визначається відповідно до ст. 258 ЦК
України або інших спеціальних норм.

ОСОБА_5 є малолітньою особою, тому
строки позовної давності про захист її
прав у даному випадку, також не
пропущено.

Отже, ураховуючи викладене колегія
суддів вважає, що правила ст. 267 ЦК
України не можуть бути застосовані до
спірних правовідносин.

Крім того, колегія суддів вважає, що за
встановлених обставин до спірних
правовідносин підлягають застосуванню
наступні положення законів.

Так, згідно ст. 395 ЦК України речовими
правами на чуже майно є: право
володіння; право користування
(сервітут). Законом можуть бути
встановлені інші речові права на чуже
майно.

Пунктом 26 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ" , зокрема, передбачено,
що особа, якій належить право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі й від власника майна
відповідно до положень глави 29 ЦК
(стаття 396 ЦК). У такому порядку слід
вирішувати спори щодо договору найму в
будинках державного і громадського
житлового фонду, оскільки за своєю
правовою природою право користування
житлом має речовий характер, і
особливості його реалізації
встановлюються Житловим кодексом
Української РСР.

Частиною 3 ст. 64 ЖК України передбачено,
що якщо особи, зазначені в частині
другій цієї статті, перестали бути
членами сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім'ї
наймача, які проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення.

Відповідно ст. 236 ЦК України правочин
визнаний судом недійсним є недійсним з
моменту його вчинення та відповідно до
ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин
не створює юридичних наслідків, крім
тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ст. 330 ЦК України якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 396 ЦК України передбачено, що
особа, яка має речове право на чуже
майно, має право на захист цього права,
у тому числі і від власника майна,
відповідно до положень глави 29 цього
Кодексу.

Відповідно ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо
майно було набуте безвідплатно в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати його від
добросовісного набувача у всіх
випадках.

Також колегія суддів приймає до уваги,
а іншого відповідачами не доведено, що
ОСОБА_4 та її малолітня донька - ОСОБА_5
мали право користуватися квартирою
АДРЕСА_5 в м.Ромни, а відповідно є
носіями речового права - права
користування. Такий висновок
ґрунтується на тих обставинах, що
малолітня ОСОБА_5 взагалі не була знята
з реєстрації в АДРЕСА_5, що встановлено
рішенням суду від 27 травня 2013 року.

Доводи апеляційної скарги про
наявність не скасованого рішення суду
про визнання ОСОБА_4 такою що втратила
право на користування квартирою
АДРЕСА_5 в м.Ромни, колегією суддів до
уваги не приймаються, оскільки вказане
рішення прийняте в межах
правовідносин, які виникли і існували
на підставі права власності ОСОБА_6 на
житло. На час розгляду цієї справи,
колегія суддів не може взяти таке
рішення як беззаперечний доказ того, що
ОСОБА_4 втратила право користування
житлом, оскільки право власності
ОСОБА_6 на АДРЕСА_5 визнане недійсним
рішенням суду, а відповідно припинила
існування правова підстава, що була
підґрунтям для винесення вказаного
рішення.

Також судом першої інстанції правильно
встановлено, що ОСОБА_8 не набула права
власності на квартиру АДРЕСА_5,
оскільки договір купівлі-продажу
визнаний недійсним, а з огляду на те, що
недійсність правочину встановлюється
з моменту його вчинення, вона не мала
права відчужувати квартиру, в тому
числі і шляхом дарування.

Правочин, на підставі якого відповідач
ОСОБА_3 отримав квартиру, є
безвідплатним, що передбачено як
умовами договору, так і ст. 717 ЦК
України.

ОСОБА_3 за безвідплатним правочином
набув у власність квартиру та володіє
цим майном на даний час, а позивачка, на
підставі ст. 387 ЦК України має право
витребувати квартиру з чужого
незаконного володіння відповідача і
згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України обмеження
щодо витребування майна відсутні.

Позивач вправі самостійно обирати
спосіб захисту свого цивільного права
і обраний позивачкою спосіб захисту
прав, з огляду на висновок суду про
наявність у неї речового права, не
суперечить положенням ст. 15 ЦК України
і відповідає положенням ч.3 ст. 388 ЦК
України.

Оскільки спірна квартира, до її
приватизації, відносилась до
комунальної власності міста, квартира
після її витребування з чужого
незаконного володіння, підлягає
поверненню у комунальну власність
Роменської територіальної громади.

Перешкоди у користуванні житлом
об'єктивно існують, оскільки
встановлено, що в квартирі перебувають
речі ОСОБА_3 і він там постійно проживає
без реєстрації, а тому, з огляду на
підставність витребування квартири з
володіння ОСОБА_3, він підлягає
виселенню із вказаної квартири.

Для забезпечення захисту прав
позивачки і малолітньої ОСОБА_5,
відповідно до закону підлягають
задоволенню вимоги в частині вселення
ОСОБА_4 та малолітньої ОСОБА_5 до
квартири АДРЕСА_5. Вселення лише
малолітньої ОСОБА_5 до квартири, без її
матері ОСОБА_4 не відповідало б закону.

За таких обставин, та ураховуючи
положення ст.ст. 16, 391, 396 ЦК України
колегія суддів вважає, що виселення
ОСОБА_3 та вселення в квартиру
позивачки та її дочки є ефективним
засобом правового захисту ОСОБА_4 та
малолітньої ОСОБА_5

Інші доводи апеляційної скарги не
мають юридичного значення, а тому не
впливають на висновки суду по суті
спору.

Ураховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що відсутні порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 291, 303, 304, 307, 308, 313-315, 319
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л
а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Роменського міськрайонного
суду Сумської області від 27 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -