Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" квітня 2014 р. Дніпровський районний
суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Чех Н.А.

при секретарі - Кузьменко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Орган опіки та піклування Дніпровської
районної в місті Києві державної
адміністрації, Прокуратура
Дніпровського району міста Києва - про
позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду з вказаною
позовною заявою, посилаючись на те, що
відповідач по справі є батьком дитини
ОСОБА_3, яку народила ІНФОРМАЦІЯ_2 її
(позивача) дочка ОСОБА_4 від фактичних
шлюбних стосунків з відповідачем, в
яких вони перебували з 2005 року. 15.05.2008
року її (позивача) дочка ОСОБА_4, в
результаті чергового її побиття
відповідачем на грунті особистих,
неприязних стосунків, померла.
Відповідач скоїв тяжкий злочин
відносно матері дитини, за вчинення
якого вироком Дніпровського районного
суду міста Києва від 13.02.2009 року він був
засуджений до семи років 6 місяців
позбавлення волі і відбував покарання
з березня 2009 року по травень 2013 року в
Бучанській виправно-трудовій колонії.
При житті дочки стосунки останньої з
відповідачем були дуже погані, він
постійно схиляв її до вживання
спиртних напоїв, скоював конфлікти та
сварки за місцем спільного проживання,
вчиняв фізичні розправи над дочкою,
принижував жіночу гідність. Вихованням
дитини відповідач не займався, навпаки
він своєю поведінкою негативно впливав
на психологічний стан малолітньої
дитини. Після смерті дочки та
засудження відповідача онука постійно
знаходиться на її особистому утриманні
та вихованні. За час відбування
відповідачем покарання за вчинений
злочин онука не спілкувалася з
відповідачем і, враховуючи її
малолітній вік, не знала про його
існування. Її (позивача) вона називає
своєю мамою, тому що вона фактично
такою для неї є. У 2008 році вона
зверталася до Дніпровської районної
адміністрації з метою призначення її
опікуном, оскільки крім неї у онуки
нікого з близьких людей не залишилося.
Розпорядженням №741 від 13.08.2008 року її
було призначено опікуном над
неповнолітньою дитиною ОСОБА_3. Свої
обов'язки вона виконує сумлінно і з
задоволенням, оскільки онука - це
найсвітліша пам'ять про її дочку. Після
повернення відповідача з місць
позбавлення волі наприкінці травня 2013
року він спочатку погодився щоб дитина
і далі перебувала на її утриманні,
оскільки у нього немає коштів на її
утримання, і крім цього, у неї значно
кращі побутові і матеріальні умови для
проживання і виховання дитини. Однак, в
подальшому відповідач почав
періодично телефонувати їй,
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння, та заявляти, що вона дитині
ніхто, а він - батько, та почав
погрожувати, що забере від неї дитину
силоміць. Така поведінка відповідача є
неприпустимою, як неприпустимо і сама
передача неповнолітньої дитини на
виховання відповідачеві і подальше
проживання онуки в квартирі, де мешкає
відповідач, виходячи з наступного.
Існує моральний фактор, який свідчить
про те, що відповідач скоїв умисний
злочин проти матері дитини, позбавивши
її життя. Після повернення відповідача
з місць позбавлення волі і його погроз,
за рекомендацією працівників служби у
справах дітей Дніпровського району
міста Києва, вона звернулася разом з
неповнолітньою онукою до
лікаря-психолога, який порадив
розповісти дитині правду про її батька
і про те, що він скоїв по відношенню до
її матері. Однак, при цьому і сам
відповідач неодноразово заявляв, що
він сам розкаже доньці правду про
скоєний злочин, і що йому байдуже, як це
сприйме дитина. Враховуючи брутальну
поведінку відповідача до скоєного,
його безвідповідальне ставлення до
можливості завдати моральної травми
дитині, та керуючись рекомендаціями
лікаря-психолога про необхідність
припинити маніпулювання ситуацією
навколо дитини з боку відповідача, вона
наважилася розказати правду онуці про
батька-злочинця, який позбавив життя її
матері і її (позивача) дочки. Таким
чином, неповнолітня онука у свої 7 років
знає ким є її батько, її переповнює
страх при одному нагадуванні про
відповідача, вона не бажає його бачити,
спілкуватися з ним і в подальшому, коли
дитина буде дорослішати, впевнена,
усвідомлення нею того, що він скоїв,
назавжди покладе край їх стосункам.
Якщо припустити, що дитина буде
проживати або навіть перевідувати
помешкання, де проживає відповідач, це
ставить під загрозу не тільки здоров'я,
але і життя неповнолітньої онуки,
враховуючи, що відповідач проживає в
двокімнатній квартирі з суміжними
кімнатами; в квартирі зареєстровані та
мешкають три особи - відповідач, мати
відповідача та його брат; при цьому
відповідач та його брат раніше хворіли
з приводу активного туберкульозу
легень і перебували на диспансерному
обліку в КМТЛ №1; в квартирі відсутні
елементарні побутові умови для
проживання неповнолітньої дитини,
відсутнє місце для її відпочинку,
навчання, особистих речей. Крім цього, з
листа КМТЛ №1 вбачається, що після
повернення відповідача з місць
позбавлення волі, він звертався до
цього медичного закладу з направленням
від дільничного терапевта з
рентген-паталогією від 07.06.2013 року, на
якій присутні залишкові зміни після
перенесеного туберкульозу легень.
Упродовж всього часу, коли відповідач
звільнився, він не надавав і не надає
будь-якої допомоги на утримання дитини,
за винятком одного разу, коли він
подарував їй самокат, яким вона не
бажає користуватися. У неї (позивача)
для дитини ідеальні умови - є окреме
місце для відпочинку у вигляді
ізольованої кімнати, де вона
відпочиває, готує уроки, грається. В
літній період виїжджають на дачу, де
проводять активний відпочинок. Вона
(позивач) працює та має можливість
утримувати матеріально дитину.
Враховуючи викладене, звернулася до
суду для захисту прав дитини та
позбавлення батьківських прав
відповідача. В судовому засіданні
позивач та її представник підтримали
позовні вимоги, просили їх
задовольнити та позбавити відповідача
батьківських прав, підтримали всі
викладені в позовній заяві обставини
та факти, надані ними докази. Позивач
пояснила, що дитина ОСОБА_3 знаходиться
з нею, на її утриманні та вихованні з
віку півтора роки. Відповідач постійно
бив її дочку - ОСОБА_4, в результаті він
її вбив, відбував покарання за це.
Дитина називає її (позивача мамою), свою
маму вона не пам'ятає. Зазначила, що до
відповідача вона має неприязнь; що
відповідач нічого не може дати дитині,
він не має умов належних для життя,
утримання, розвитку дитини; мав ряд
захворювань, діагнозів, які можуть
зашкодити дитині. Після того, як дитині
розповіла за порадою психолога правду
про матір, батька, дитина не хоче бачити
відповідача, чути його, називає
відповідача "той". Перед школою
відповідач дав 650 грн., ще було передано
ним самокат, яким дитина не бажає
користуватися. Опікунська рада,
написавши у висновку про сприяння
спілкуванню її та відповідача, ніяких
дій не здійснювала. Зазначила, що у
відповідача двокімнатна квартира з
суміжними кімнатами, в яких проживають
відповідач, його брат (обидва
неодноразово судимі, знаходилися на
туберкульозному обліку) та їх мати. При
розтині її померлої дочки у останньої
були також виявлені початкові стадії
теберкульозу. З дитиною їй ще допомагає
її тітка - сестра матері, яка також
їздить кругом з дитиною, читає їй. Вона
(позивач) має громадянського чоловіка,
який проживає окремо, але матеріально
допомагає. Представник позивача
додатково пояснив, що в цій сім'ї
сталася трагедія. Відповідач після
звільнення матеріальної допомоги не
надає, дитиною не цікавиться.
Відповідач неодноразово був
засуджений, в тому числі за вживання
наркотичних засобів, перебуває на
туберкульозному обліку, належних умов
для дитини у відповідача немає. Просив
врахувати, що відповідач скоїв злочин
відносно матері дитини, дитина про це
знає.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнав, просив
відмовити в їх задоволенні. Пояснив, що
після звільнення з місця позбавлення
волі він приходив до позивача, перший
місяць спілкувалися нормально, від
давав кошти на самокат для дитини.
Потім позивач не давала йому
можливості зустрітися з дитиною,
вимагала дати відмову від дитини, на що
він сказав, що вона не є матір'ю дитини і
не має права вимагати цього. Зазначив,
що він казав позивачці про те, що дитині
необхідно розповісти правду про матір,
її смерть. Не заперечував того, що і він,
і його брат перебували на
туберкульозному обліку, він зараз
вилікувався, після звільнення
наркотичні засоби не вживав, відвідує
дитячого психолога. Перебуваючи в
місцях позбавлення волі він по
телефону спілкувався з позивачкою,
дитиною, яка знає, що він її батько.
Матеріальної допомоги на утримання
дитини не надає, так як позивач не хоче
спілкуватися з ним. Після звільнення
дитину бачив двічі, один раз дома у
позивачки, другий на вулиці, але не
підходив до них. Зазначив, що він хоче,
щоб дитина жила з другою бабусею - його
матір'ю, щоб він не питав, коли йому
можна бачитися з дитиною.

Представник третьої особи Органу опіки
та піклування Дніпровської районної в
місті Києві державної адміністрації в
судовому засіданні підтримав наданий
ними останній висновок про можливість
позбавлення відповідача батьківських
прав. Зазначив, що такий висновок було
надано у зв'язку з тим, що відповідач не
надав їм медичний висновок та не
приходив на засідання комісії.

Представник Прокуратури Дніпровського
району міста Києва в судовому
засіданні підтримала позовні вимоги,
просила їх задовольнити та врахувати
те, що відповідач самоухилився від
виконання батьківських обов'язків, не
надав доказів щодо бажання та
намагання утримувати, виховувати,
піклуватися дитиною.

Допитані в судовому засіданні свідки
показали:

Свідок ОСОБА_6, яка є двоюрідна сестра
позивача, хрещена мати дитини ОСОБА_3,
показала, що коли ще була жива ОСОБА_4
(дочка позивача), вона часто їй
розповідала, скаржилася, що відповідач
піднімає на неї руки, приводив до
квартири компанії, були п'янки. Після
смерті ОСОБА_4, дитина почала проживати
з бабусею - позивачем, називала її
мамою. Дитина ОСОБА_3 забезпечена
увагою, теплом, має все необхідне. Мати
відповідача на похоронах ОСОБА_4
казала, що поставить їй пам'ятник, це їх
вина в її смерті, але нічого не зробила.
Позивач возить дитину кожен рік на
море, водить її на різні гуртки, у
дитини все є за рахунок позивача,
відповідач ніякої допомоги не надає. В
червні 2013 року їй зателефонувала
позивач, була засмучена, після чого
вона (свідок) зателефонувала
відповідачу, пояснила, що дитині
потрібні кошти на лікування,
оздоровлення, на що він почав говорити,
що всі тільки про гроші кажуть, і що в
такому випадку краще було, якби ОСОБА_3
була в дитячому будинку, при цьому він
був випивший. Зазначила, що відповідач
навіть не поздоровив дитину з початком
навчання, взагалі не цікавився дитиною.
Був шантаж відповідача, що розповість
дитині все про її матір, смерть, про це
він говорив позивачу і їй (свідку).
Після цього позивач ходила до
психолога і за порадою останнього сама
розповіла все дитині, після чого дитина
сказала, що навіть на самокаті, який
подарував відповідач кататися не буде.
З позивачем спілкується по телефону
щодня, приїжджає до них десь 2 рази на
тиждень. Для дитини позивач це мама,
свою маму вона не пам'ятає.

Свідок ОСОБА_7, який є сусідом позивача,
показав, що він живе в одному будинку з
позивачем з 1996 року, тоді там жила і
дочка позивача ОСОБА_4, яка
зустрічалася з хлопцем ОСОБА_8, пізніше
з'явився відповідач. Після цього у
нього (свідка) почав часто з'являтися
дільничний, який цікавився життям
відповідача. Був випадок, коли ОСОБА_4
приходила до нього (свідка), плакала,
казала, що її б'є відповідач, заходив до
них у квартиру там було все розрушено.
Після смерті ОСОБА_4 дитина проживає з
позивачем, яка повністю утримує дитину,
виховує її, водить на гуртки, все робить
для дитини, квартира позивача гарна,
дитина всім забезпечена. Двері їх
квартир рядом, він буває у позивача в
квартирі, чим може допомагає.

Свідок ОСОБА_9, яка разом з позивачем
працює, показала, що позивач порядна
людина, вона весь час думає про дитину,
піклується про неї, водить її на гуртки,
робить все для дитини. ОСОБА_3 називає
позивача мамою.

Свідок ОСОБА_10, яка є тіткою позивача,
показала, що вони часто спілкуються,
вона (свідок) своєї сім'ї не має,
повністю віддається позивачу та
ОСОБА_3. Позивач постійно возить дитину
на гуртки, на море, вона гарна
господиня. Відповідач вимусив сказати
правду дитині, він не може бути батьком.
Вона (свідок) живе у АДРЕСА_2, куди
приїжджають позивач з дитиною,
гостюють у неї. Вона (свідок) постійно
відвідує дитину, віддає всю душу
ОСОБА_3. ОСОБА_3 їй розповідала, що папа
(відповідач) убив її маму. Вважала, що
дитина не може спілкуватися з
відповідачем.

Свідок ОСОБА_11, працівник соціальної
служби, показала, що вона приходила до
позивача з метою з'ясувати питання щодо
згоди на спілкування з відповідачем, на
що і позивач, і дитина ОСОБА_3
категорично відмовилися. Налагодити
стосунки з дитиною можливо, але тільки
через позивача. В квартирі позивача
вона була десь півтори години. В
квартирі чисто, ремонт, акуратно, були в
кімнаті, де живе дитина, в ній все є для
дитини. Квартиру відповідача вона не
відвідувала, з відповідачем не
спілкувалася, відомо, що він відвідує
їх Центр, відвідує заняття в їх школі.

Вислухавши пояснення позивача, її
представника, відповідача,
представників третіх осіб, свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11,
дослідивши матеріали справи, суд
приходить до висновку, що позовні
вимоги знайшли своє підтвердження в
суді та підлягають задоволенню.

В суді встановлено, що дитина - ОСОБА_3
народилася ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно
свідоцтва про народження її батьками є:
батько - ОСОБА_2 (відповідач по справі),
мати - ОСОБА_4. Батьки дитини ОСОБА_3 в
зареєстрованому шлюбі не перебували.
Позивач ОСОБА_1 є матір'ю ОСОБА_4 та
бабусею дитини ОСОБА_3. Згідно до
свідоцтва про смерть мати дитини
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 в
результаті нанесення відповідачем
тяжких тілесних ушкоджень. Батько
дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_2 (відповідач)
відповідно до вироку Дніпровського
районного суду міста Києва від 13.02.2009
року був засуджений до семи років шести
місяців позбавлення волі за ст.121 ч.2 КК
України, а саме - за злочин відносно
ОСОБА_4 (матері дитини ОСОБА_3) -
нанесення ряду потужних
цілеспрямованих ударів в область
голови ОСОБА_4, в результаті яких
остання померла.

Відповідно до витягу з розпорядження
Дніпровської районної у місті Києві
державної адміністрації від 13.08.2008 року
№741 ОСОБА_1 було призначено опікуном
над малолітньою дитиною ОСОБА_3 у
зв'язку з тим, що мати дитини ОСОБА_4
померла, а батько ОСОБА_2 перебуває під
слідством та утримується в Київському
СІЗО. Опікун (позивач) зареєструвала
дитину ОСОБА_3 за місцем свого
проживання в двокімнатній квартирі
АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі
зареєстрованими є дві вказані особи.
ОСОБА_3 має окрему кімнату.

Після смерті матері дитина знаходиться
під опікою у позивача - своєї бабусі,
яка її утримує, доглядає, виховує,
забезпечує всім необхідним. В 2013 році
відповідач звільнився з місць
позбавлення волі, мав зустрічі з
опікуном. Після цього, через деякий час,
позивач звернулася до органу опіки та
піклування з питанням надати висновок
щодо позбавлення відповідача
батьківських прав. Своє звернення
позивач обгрунтувала тим, що
відповідач після звільнення з місць
позбавлення волі спочатку
погоджувався, щоб дитина залишилася
проживати з нею, а потім почав
погрожувати, казати, що забере дитину,
розповість правду про матір.
Відповідач в судовому засіданні не
заперечував таких розмов, вважав, що
дитина мала право знати правду про свою
матір, в тому числі, що він її убив. За
результатами розгляду вказаного
питання комісією органу опіки та
піклування було надано висновок від
15.08.2013 року №5184/41/2/103, згідно якого
останні вважали недоцільним
позбавлення батьківських прав ОСОБА_2
(відповідача), обгрунтовуючи тим, що
відповідач після звільнення з місць
позбавлення волі офіційно влаштувався
на роботу, бажає спілкуватися з
дитиною, брати участь у її вихованні та
утриманні, зареєстрований та проживає
в АДРЕСА_3, де створено належні умови
для проживання. Крім цього, ОСОБА_2
звертався за допомогою до психолога
Центру соціальних служб для сім'ї,
дітей та молоді, якими була складена
інформаційна довідка, згідно якої
позбавлення дитини можливості
спілкуватися з батьком може спричинити
розвиток складних психологічних
розладів, або навіть психічних
захворювань у майбутньому; спілкування
з батьком або спільне проживання може
мати для дитини менш негативні
наслідки, ніж відсутність контакту з
батьком.

Згідно витягу з протоколу засідання
комісії з питань захисту прав дитини
Дніпровської районної в місті Києві
адміністрації від 15.08.2013 року №103008-605,
де розглядали заяву опікуна ОСОБА_1
щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських
прав, комісія ухвалила - надати
висновок про недоцільність
позбавлення батьківських прав ОСОБА_2;
про залишення дитини ОСОБА_3 проживати
з бабусею ОСОБА_1; про сприяння
організації спільних зустрічей ОСОБА_2
та ОСОБА_1 у психолога ЦССДСДМ з метою
побудови комунікативних відносин та
подолання конфліктних ситуацій, а
також налагодження контакту між
батьком ОСОБА_2 та дитиною ОСОБА_3 та
формування їх прив'язаності.

В судовому засіданні було встановлено,
що із-за погроз відповідача розповісти
дитині правду про її матір, позивач
вимушена була звернутися до психолога,
який рекомендував їй самостійно
розповісти дитині правду про смерть
матері, причину, що і було зроблено. На
даний час, дитина ОСОБА_3 в свої сім
років знає про те, що її мати померла, що
в смерті матері винним є її батько, який
за це відбував покарання.

В суді не було надано жодного належного
доказу того, що відповідач після
звільнення з місць позбавлення волі
приймав або намагався приймати якусь
участь в матеріальному забезпечені
дитини. В процесі розгляду справи в
суді, судом було ухвалено провести
органом опіки та піклування повторне
засідання з питання позбавлення
відповідача батьківських прав, з
урахуванням тих обставин, які були
встановлені в суді. Однак, відповідач
на засідання двічі не з'явився,
пояснюючи це зайнятістю на роботі. У
зв'язку з цим орган опіки та піклування
надав до справи новий висновок від
04.04.2014 року №2239/41/2/103, згідно якого,
останні вважали за можливе позбавити
відповідача батьківських прав щодо
дитини ОСОБА_3.

Судом враховується і те, що згідно
довідки №323621 від 19.02.2014 року, виданої на
запит суду Київською міською
наркологічною клінічною лікарнею
"Соціотерапія", ОСОБА_2 за даними
облікової документації під
наркологічним диспансерно-динамічним
наглядом перебуває з 11.09.2000 року,
діагноз: розлади психіки і поведінки
внаслідок вживання опоїдів Синдром
залежності. Згідно виписки з
амбулаторної картки відповідача,
виданої 30.07.2013 року, зазначено у
висновку - "Остаточные изменения
излеченого (2001 г) туб.легких в виде
фиброза".

Слід звернути увагу і на те, що органом
опіки та піклування при наданні
висновку в 2013 році про недоцільність
позбавлення відповідача батьківських
прав не було в повній мірі з'ясовані всі
питання, не було зібрано та перевірено
всю необхідну інформацію, не були
враховані конкретні обставини, факти
даної сім'ї. Висновок про те, що
відповідач має необхідні умови для
проживання дитини з ним взагалі
суперечить дійсним обставинам, а саме:
квартира двокімнатна, в якій проживає
три дорослі особи, серед яких
відповідач, його брат та їх мати. При
цьому відповідач перебуває на обліку в
"Соціотерапії", був неодноразово
судимий, перебував на обліку з приводу
активного туберкульозу легень. Після
звільнення відповідача з місць
позбавлення волі до часу звернення до
органу опіки та піклування сплинуло
лише два-три місяці, що також не було
враховано органом опіки та піклування.

Інформаційна довідка, складена
психологом Центру соціальних служб для
сім'ї, дітей та молоді, в якій зазначено,
що "позбавлення дитини можливості
спілкуватися з батьком може спричинити
розвиток складних психологічних
розладів, або навіть психічних
захворювань у майбутньому; спілкування
з батьком або спільне проживання може
мати для дитини менш негативні
наслідки, ніж відсутність контакту з
батьком" - на думку суду є такою, що
складена без вивчення, перевірки всіх
обставин, фактів даної сім'ї, без
врахування реального відношення
відповідача до дитини (забезпечення,
прояв інтересу до життя дитини), та без
урахування моральних засад, що в свою
чергу свідчить про те, що зміст цієї
довідки не відповідає реальним
обставинам та інтересам дитини, а є
загальним висновком з теорії по
психології.

Судом враховуються покази свідків зі
сторони позивача, які підтвердили, що
дитиною займалася і по цей час
займається лише позивач, вона дитину
утримує матеріально, виховує, надає все
необхідне для життя та розвитку;
відповідач ніякої участі в житті
дитини не проявляє, а навпаки його дії
як за життя матері дитини, так і по цей
час, спрямовані не на користь та не в
інтересах дитини.

Суд враховує і індивідуальні обставини
цієї справи, а саме те, що позивач є
бабусею дитини ОСОБА_3, її опікуном;
відповідач, будучи батьком дитини, є
винною особою в смерті матері дитини та
дочки позивача; дитина про ці обставини
знає, що є для дитини травмуючим
фактором. Слід відмітити і те, що про
вбивство матері відповідачем дитина
дізналася в свої сім років без
належної, послідовної підготовки цієї
розповіді - саме завдяки поведінки
відповідача, його дій та наміру
самостійно все розповісти.

Відповідно до ст.ст. 164, 165 СК України
мати, батько можуть бути позбавлені
батьківських прав, якщо буде
встановлено, що вони ухиляються від
виконання своїх обов'язків по
вихованню дітей. Позбавлення
батьківських прав проводиться тільки в
судовому порядку. При розгляді таких
справ необхідним є подання письмового
висновку органів опіки і піклування.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 164, 165 СК України, ст.ст. 60, 212-215, 218,
223, 294 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті
особи: Орган опіки та піклування
Дніпровської районної в місті Києві
державної адміністрації, Прокуратура
Дніпровського району міста Києва про
позбавлення батьківських прав -
задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 батьківських прав
відносно неповнолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідні зміни внести до Книги
реєстрації народжень, актовий запис №
3081, складений 17.11.2006 року Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дніпровського районного управління
юстиції у місті Києві.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду міста Києва через
Дніпровський районний суд міста Києва
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя: