Справа №705/497/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року
Уманський міськрайонний суд
Черкаської області, в складі:

головуючого - судді Коваля А.Б.

при секретарі Безвенюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Умані
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа на
стороні відповідача без самостійних
вимог Центральне Уманське відділення
Черкаського ГРУ ПАТ «Приватбанк» про
визнання Генеральної угоди про
реструктуризацію боргу недійсною, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом про те, що 25 травня 2006 року між
ним та відповідачем був укладений
кредитний договір, відповідно до якого
банк надав йому кредит в розмірі 3020
гривень зі сплатою відсотків за
користування кредитом у розмірі 12 % на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення 24 травня 2007 року. У зв'язку
зі скрутним матеріальним становищем
він не зміг виконати зобов'язання за
кредитним договором, тому виникла
заборгованість.

03 серпня 2013 року під загрозою того, що
на його майно буде накладено арешт та
воно буде продано він уклав Генеральну
угоду з ПАТ КБ «Приватбанк» про
реструктуризацію боргу на шість
місяців.

08 серпня 2012 року після недоотримання
заробітної плати він звернувся в
бухгалтерію заводу ПАТ «Уманьферммаш»,
де працює, щоб дізнатися чому у нього
така мала зарплата, де отримав
відповідь, що відповідно до постанови
Уманської ДВС з його заробітної плати
утримують кошти на погашення
заборгованості на користь ЗАТ КБ
«Приватбанк». Звернувшись до
державного виконавця Бойко Н.В. з метою
з'ясувати на якій підставі з нього
утримують кошти, вона пояснила, що на
підставі того, що банк звернувся до
суду із заявою про видачу судового
наказу та, згідно якого, починаючи з 17
липня 2012 року з нього розпочалося
стягнення на користь банку
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 6626,72 грн., 33,31 грн. судового
збору та ІТЗ в сумі 30,00 грн., а всього
6689,85 грн. Згідно судового рішення від
18.06.2010 року ВДВС Уманського МУЮ 17.07.2012
року винесено постанову про звернення
стягнення на заробітну плату ОСОБА_1 та
проведення щомісячного утримання із
заробітної плати у розмірі 22 % до
погашення суми боргу.

На момент підписання Генеральної угоди
про реструктуризацію боргу, про
судовий наказ йому відомо не було.
Копії судового наказу він не отримував,
так як проживає не за місцем своєї
реєстрації. Вважає Генеральну угоду
незаконною з наступних підстав.

Після рішення суду, яке є обов'язковим
для виконання відповідно до ст. 124
Конституції України співробітники
банку, використовуючи його правову
необізнаність та вводячи його в оману,
03 серпня 2012 року, не повідомивши про
існування судового наказу, змусили
укласти Генеральну угоду про
реструктуризацію заборгованості та
приєднання до Умов і правил надання
продукту кредитних карт від 03.08.2012 року
відповідно до якої п.1.1.1 встановили
зменшити розмір заборгованості, а саме:
проценти на 3095,77 грн., комісію на 0,0 грн.,
пеню на 0,0 грн. та штрафу на 450 грн. Також
у п. 1.1.2 зазначено, що заборгованість по
договору № 1 з дати підписання
Генеральної угоди в сумі 6433,79 грн.
Пунктом 1.3 згідно ст.ст. 212, 651 ЦК України
у випадку порушення позичальником
будь-якого зобов'язання, передбаченого
договором та розділом 1
«Реструктуризація заборгованості»
Генеральної угоди більш як на 1 день,
позичальник

сплачує банку штраф в розмірі 3545,77 грн.,
крім того, починаючи з наступного дня
повернення кредиту, позичальник
сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від
суми залишку непогашеної
заборгованості по кредиту за кожний
день прострочки. Крім того, п. 2.1.
встановлено, що банк надає
позичальнику строковий кредит в сумі
5982,31 грн. на строк 06 місяців з 03.08.2012 року
по 28.02.2013 року, шляхом встановлення
кредитної лінії на платіжну картку на
споживчі цілі в сумі 5982,31 грн. в обмін на
зобов'язання по поверненню кредиту.

Вказана Генеральна угода не спрямована
на реальне настання правових наслідків
в інтересах обох сторін, а ставить його
у фактичну залежність від кредитора,
про що свідчить п. 2.2, яким встановлено,
ще один додатковий штраф в сумі 3095,77
грн. Крім того, не відомо на які саме
потреби та який рахунок направлено
кошти в розмірі 501,48 грн., які були
сплачені позивачем під час підписання
вказаної угоди, отже в п. 2.10 зазначено,
що позичальник доручає банку без
додаткового погодження, перерахувати
кредитні кошти в день надання кредиту в
сумі 501,46 грн. на будь-який відкритий в
банку рахунок.

Вважає, що з боку відповідача це є
нечесна підприємницька практика, яка
порушує його права, що відповідає
вимогам ЗУ «Про захист прав
споживачів».

Просить визнати Генеральну угоду від 03
серпня 2012 року недійсною, укладену між
позивачем та відповідачем з моменту її
заключення.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні в
повному об'ємі підтримав позовні
вимоги та пояснив, що з 2004 року працює
на ВАТ «Уманьферммаш». У 2005 році між ним
та відповідачем було укладено
кредитний договір в виді відкриття
кредитного карткового рахунку,
оскільки кредитні картки видавалися
усім працівникам підприємства. При
народженні дитини він скористався
коштами на вказаній кредитній картці,
але в подальшому, оскільки народилася
друга дитина, не зміг своєчасно
погашати заборгованість. У 2012 році його
викликали до банку, де, погрожуючи
втратою майна, змусили підписати
спірну генеральну угоду, по якій він
мав сплачувати щомісяця по 1000 гривень.
Але через певний проміжок часу,
отримавши значно меншу заробітну
плату, в бухгалтерії підприємства,
дізнався про існування постанови
державного виконавця про стягнення з
нього коштів. Звернувшись до
виконавчої служби, було з'ясовано про
існування судового наказу. З цього
приводу звернувся до банку, оскільки
генеральна угода була укладена, коли
уже мав місце судовий наказ, але у банку
йому повідомили, що це не стосується
вказаної угоди і продовжували
сплачувати борг. З нього було стягнуто
весь борг, але в подальшому знову
почали приходити смс-повідомлення про
існування якогось боргу. Оскільки
підписати Генеральну угоду його
змусили обманним шляхом, вимушений
звернутися до суду за захистом своїх
прав з вказаною позовною заявою, яку
просить задоволити в повному об'ємі.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому
засіданні в повному об'ємі підтримав
позовні вимоги та пояснив, що позивач
вимушений звернутися до суду з
вказаним позовом не по тій причині, що
між ним та банком було укладено
генеральну угоду, а тому, що було
винесено судовий наказ, про існування
якого позивач не знав, а тому і підписав
генеральну угоду. У разі, якщо б
працівниками банку його було
повідомлено про існування судового
наказу, у позивача не виникло б потреби
у підписанні оскаржуваної угоди.
Позивач отримує заробітну плату в
розмірі 2500 гривень, на утриманні має
чотирьох дітей та дружину, від його
заробітної плати відраховується
заборгованість в розмірі 600 гривень і
ці кошти спочатку ідуть на
казначейство, а потім на рахунки банку.
Якщо б позивач сплачував кошти згідно з
вимогами по судовому наказу, і згідно з
умовами генеральної угоди, він залишив
би свою сім'ю без засобів до існування.
Працівниками банку позивача примусили
до підписання угоди, при цьому не
повідомили про наявність судового
наказу, що є порушенням прав позивача, а
тому просить суд позов задоволити.

Представник відповідача та третьої
особи Гаркавенко А.А. в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
пояснив, що у 2006 році між позивачем та
відповідачем було укладено кредитний
договір, згідно якого позивачу
відкрито карткову кредитну лінію.
Позивач коштами на цьому рахунку
користувався постійно, але через
несвоєчасне повернення у нього виникла
заборгованість. У 2010 році банк
звернувся до суду із заявою про видачу
судового наказу, який судом було видано
на суму 6689,85 грн. До виконання його було
пред'явлено у 2012 році, шляхом
направлення до виконавчої служби. 12
квітня 2012 року було відкрито виконавче
провадження, під

час проведення виконавчих дій було
з'ясовано, що позивач працевлаштований
на ПАТ «Уманьферммаш», тому постанова
про стягнення боргу була направлена до
бухгалтерії зазначеного підприємства.
Було розпочато стягнення 22 % від
заробітної плати в рахунок
заборгованості з липня 2012 року по
серпень 2013 року включно. Стягнута сума
включала в себе погашення боргу та
штраф. Але винесення судового наказу не
зупинило нарахування відсотків на суму
простроченої заборгованості по тілу
кредиту, а позивач добровільно не
вносив будь-яких коштів для погашення
заборгованості. Між банком та
позивачем було укладено Генеральну
угоду, згідно якої було зменшено суму
заборгованості позивача і позивач
своїм підписом підтвердив свою згоду з
умовами цієї угоди. Позивач, з
невідомих причин, поклав
відповідальність по погашенню
заборгованості на бухгалтерію
підприємства, у якому він працював, які,
в свою чергу, не знаючи про існування
угоди, відраховували із заробітної
плати позивача кошти в розмірі 22 % від
заробітної плати. Але такої суми було
недостатньо для виконання умов угоди.
На його думку, позов є безпідставним,
оскільки позивач, дізнавшись про
існування судового наказу не звернувся
до виконавчої служби із вимогою
закриття виконавчого провадження
через наявність підписаної
Генеральної угоди про
реструктуризацію боргу, а тому ніяких
підстав для задоволення позову не
існує. Просить суд відмовити у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Суд, вислухавши осіб, які беруть участь
у розгляді справи та вивчивши письмові
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає до задоволення.

Судом достовірно встановлено, що
позивач ОСОБА_1 отримав кредит у ПАТ КБ
«Приватбанк», але своєчасно не вносив
потрібних сум у погашення кредиту, тому
у нього виникла заборгованість перед
банком. З метою створення сприятливих
умов для виконання позивачем
зобов'язань по кредитному договору між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ
КБ «Приватбанк» 03 серпня 2012 року
укладено Генеральну угоду про
реструктуризацію заборгованості. У
відповідності до п. 1.1.1 вказаної угоди
зменшено розмір заборгованості
позивача на 3095,77 грн. відсотків та
штрафу в розмірі 450 гривень. Згідно п. 1.5
підписання цієї угоди не є рішенням
банку про анулювання заборгованості
позивача. На виконання умов
генеральної угоди позивач мав
сплачувати щомісячно 997 гривень 05
копійок, починаючи з 03 серпня 2012 року по
28 лютого 2013 року.

Згідно судового наказу Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 18 червня 2010 року з ОСОБА_1
стягнуто заборгованість по кредитному
договору на користь ПАТ КБ
«Приватбанк» в сумі 6626 гривень 72
копійки, судові витрати та витрати на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи. Питання про
розірвання кредитного договору у
вказаному судовому наказі не
вирішувалося, а тому кредитний договір
між позивачем і відповідачем розірвано
не було.

Згідно звіту про здійснення
відрахування та виплат ПАТ
«Уманьферммаш» із заробітної плати
ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк»
було утримано щомісячно суми, що не
перевищували 22 % від заробітної плати,
починаючи з липня 2012 року по січень 2013
року. Такі відрахування були проведені
на підставі постанови державного
виконавця Уманського МВ ДВС Уманського
міськрайонного управління юстиції від
17 липня 2012 року про звернення стягнення
на заробітну плату боржника.

У відповідності до ст. 651 ЦК України,
зміна або розірвання договору
допускається лише за згодою сторін.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203
цього Кодексу.

На думку суду, оскільки позивач при
укладенні Генеральної угоди,
ознайомився із її умовами, погодився із
реструктуризацією виниклої
заборгованості, звільненням від
штрафних санкцій, отриманням кредиту
для погашення боргу, що підтвердив
своїм підписом, вимоги ст. 203 ЦК України,
в момент укладання оспорюваного
договору сторонами порушено не було, а
тому в задоволенні позову необхідно
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК
України, ст. 230 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Черкаської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами, які брали участь у
справі, але не були присутніми в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом 10-ти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя:
А. Б. Коваль