Справа №490/409/13- ц 07.04.2014 07.04.2014 07.04.2014
Провадження №22-ц/784/347/14
Суддя суду першої інстанції
Доповідач апеляційного суду
Рішення

Іменем України

07 квітня 2014 року
місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Самчишиної Н.В., Серебрякової
Т.В.,

із секретарем судового засідання
Бакутою Т.В.,

за участі: позивача ОСОБА_3 та її
представника ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Центрального районного суду міста
Миколаєва від 28 листопада 2013 року,
ухваленого за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору: приватний нотаріус
Миколаївського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, про визнання недійсним
договору купівлі - продажу
нерухомого майна в частині покупця та
визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_5, вимоги за
яким збільшила і пред'явила їх також до
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та в остаточній
редакції просила про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_2 в частині зазначення
покупця, визнання її покупцем
вищевказаного нерухомого майна та
визнання квартири її особистою
приватною власністю.

В обґрунтування позовних вимог позивач
зазначала, що за кошти, отримані у
червні 2005 року після продажу належного
їй на праві приватної власності
нерухомого майна у місті Миколаєві,
вона вирішила придбати у ОСОБА_6 і
ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2. Однак
покупцем у договорі купівлі - продажу
вказаної квартири було зазначено лише
ОСОБА_5, з яким вона проживала однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки
на той час вона не вирішила питання
щодо отримання свідоцтва про
розірвання шлюбу із ОСОБА_9.

Передачу коштів за придбання
квартири вона з продавцями квартири
оформила письмовою розпискою від 22
червня 2005 року та одразу після
укладання угоди зареєструвалася та
постійно проживала в квартирі, в якій
зробила ремонт та сплачувала
комунальні послуги.

Посилаючись на вказані обставини та на
те, що нею особисто проведено оплату в
розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) доларів
США продавцям за вказане нерухоме
майно, позивач просила задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Вказана цивільна справа розглядалась
судами неодноразово.

Останнім рішенням Центрального
районного суду міста Миколаєва від
28 листопада 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено. Визнано недійсним договір
купівлі - продажу квартири АДРЕСА_2,
укладений 22 червня 2005 року між ОСОБА_5,
як покупцем, та ОСОБА_6 і ОСОБА_7, як
продавцями, та посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
зареєстрований в реєстрі за №3568, в
частині зазначення покупця. Визнано за
ОСОБА_3 право власності на квартиру
АДРЕСА_2. Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6 та
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судові
витрати в розмірі по 233 грн. 33 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи, а також порушення судом норм
матеріального і процесуального права.
До того ж зазначав, що судове рішення
ухвалено без врахування висновків,
викладених в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 21 листопада 2012 року.

Перевіривши законність та
обгрунтованність судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що вона підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив із того,
що саме позивач виконала всі права і
обов'язки продавця за договором
купівлі - продажу від 22 червня 2005 року, в
тому числі в частині передачі
продавцям обумовленою угодою суми та
шляхом прийняття у володіння та
розпорядження квартири, а тому такий
договір необхідно визнати недійсним в
частині покупця, а також визнати за
ОСОБА_3 право власності на квартиру.

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області не погоджується
з такими висновками суду із наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повного і
всебічного з'ясування обставин, на які
сторони посилались як підставу своїх
вимог і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд,
насамперед, вирішує питання про те, чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
та яким доказами це підтверджується
(ст.214 ЦПК України), а в мотивувальній
частині рішення викладає мотиви, з яких
вважає встановленою наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, бере до уваги або відхиляє
докази, застосовує зазначені в рішенні
нормативно-правові акти та інше (ст.215
ЦПК України).

Відповідно до ст.41 Конституції України,
кожен має право володіти,
користуватися і розпоряджатися своєю
власністю, результатами своєї
інтелектуальної, творчої діяльності.
Право приватної власності набувається
в порядку, визначеному законом і є
непорушним.

У п.1 ч.2 ст.11 ЦК України закріплено, що
однією з підстав виникнення цивільних
прав та обов'язків, в тому числі і право
на власність, є договори та інші
правочини.

Згідно з положеннями ч.ч.1,3 ст.215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3,
5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Тобто вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути заявлена
як однією зі сторін правочину, так і
іншою заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

За змістом ст.235 ЦК України, якщо при
вирішенні позову про визнання договору
купівлі-продажу недійсним з підстав, що
насправді покупцем є інша особа, суд
встановить, що фактично майно було
придбане за її кошти і для неї та якщо
інших підстав для визнання даної угоди
недійсною немає, то вказаний договір
відповідно до ст.ст.235,217 ЦК України
визнається недійсним лише в частині, що
стосується покупця, і покупцем за цим
договором визнається особа, за рахунок
коштів якої і для якої фактично
укладався цей договір.

Згідно ч.2 ст.218 ЦК України заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо -, відеозапису
та іншими доказами. Рішення не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

При цьому, вирішуючи спори даної
категорії, суди повинні беззастережно
дотримуватися вимог
цивільно-процесуального
законодавства, а саме
ст.ст.59,60,213 ЦПК України та постанови
Пленуму Верховного Суду України №14 від
18 грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі».

Згідно них - при ухваленні рішення суд
оцінює докази відповідно до вимог
ст.ст.58-59,212 ЦПК України за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

Обставини, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть вважатися
встановленими в цивільній справі, якщо
такі засоби доказування відсутні.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні, в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із ст.60 ЦПК України,
обов'язок доказування певних обставин
лежить на стороні, яка посилається на
них як на підставу своїх вимог та
заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності
яких наполягає позивач - є підставою
для відмови у позові; а у разі, якщо на
тому наполягає відповідач - для
відхилення його заперечень проти
позову, а, відповідно, для задоволення
вимог позивача.

Оскаржене рішення місцевого суду
ухвалено не у повній відповідності з
виписаним.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 2006
року до 22 квітня 2008 року (том 1 а.с.14,16).

22 червня 2005 року між ОСОБА_6., ОСОБА_7, як
продавцями, та ОСОБА_5, як покупцем, в
нотаріальному порядку був посвідчений
договір купівлі - продажу, за умовами
якого продавці продали, а покупець
купив квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с.12).

Факт своєї присутності при укладенні
спірного договору купівлі-продажу
квартири, позивач не заперечувала.

В умовах вказаного договору зазначено,
що спірну квартиру ОСОБА_5 придбав за 3
186 грн., які продавці отримали до
підписання цього договору (том 1
а.с.12).

На момент укладення договору купівлі -
продажу нерухомого майна ОСОБА_3
розірвала попередній шлюб з ОСОБА_9, про
що органом реєстрації актів цивільного
стану в Книзі реєстрації розірвань
шлюбів зроблено відповідний актовий
запис за №237 від 13 червня 2001 року, але
свідоцтво про його розірвання у
встановленому порядку не отримала (том
1 а.с.15).

Наполягаючи на задоволенні позову,
ОСОБА_3 вказувала на те, що квартира
була придбана саме для неї та за її
кошти, які вона отримала від продажу
належного їй на праві власності іншого
нерухомого майна, але
будь-яких зауважень при укладенні
спірного договору, у тому числі, і щодо
вартості придбаної відповідачем
квартири, зазначення в договорі
купівлі-продажу єдиним покупцем
останнього, належності їй на праві
особистої власності коштів, за які
придбано спірну квартиру, позивачем
приватному нотаріусу не було заявлено.

До того ж, доводи ОСОБА_3 про те, що
квартиру куплено за кошти, одержані нею
від продажу належної їй на праві
власності трьохкімнатної квартири
АДРЕСА_3, не можна вважати достатнім
доказом для підтвердження того, що
спірна квартира придбана за її кошти,
оскільки не знайшло свого
підтвердження, що такі кошти були
витрачені саме на придбання
обумовленої квартири, хоча за
приписами ст.60 ЦПК України, то є її
обов'язком.

Посилання ОСОБА_3 на розписку про
отримання 22 червня 2005 року продавцями
від неї коштів в сумі 17 000 доларів США за
продаж спірної квартири теж не є
беззаперечним доказом, оскільки
вказана розписка підтверджує лише
факт передачі грошей і, ні в якому
випадку, не свідчить, що ці кошти
безпосередньо належать особі, яка їх
надала.

Окрім того, із пояснень сторін
встановлено, що ОСОБА_3 не
уповноважувала у передбачений законом
спосіб відповідача вчиняти від її
імені договір купівлі-продажу
квартири, тобто довіреність від свого
імені відповідачу ОСОБА_5 з
відповідними повноваженнями на
придбання квартири не видавала.

Що стосується реєстрації позивача в
спірній квартирі, проведення ремонту
та сплати комунальних послуг, то ця
обставина також не є доказом того, що
вона є фактичним покупцем квартири.

Отже, твердження ОСОБА_3 про те, що вона
є покупцем за договором купівлі -
продажу є необґрунтованими і
спростовуються змістом самого
договору купівлі-продажу від 22 червня
2005 року.

При цьому, колегія суддів не приймає до
уваги пояснення свідків, оскільки
відповідно до положень ч.1 ст.218 ЦК
України, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Оскільки районний суд був іншої думки і
позов задовольнив, то зазначений
висновок слід привести в дію рішенням
апеляційної інстанції.

За такого, на підставі досліджених
у судовому засіданні доказів
установив, що право позивача, про
захист якого вона просила, не порушено,
а оскаржувана угода купівлі-продажу
вказаної квартири відповідає чинному
законодавству та волевиявленню сторін
за договором, в задоволенні позову слід
відмовити саме з названих підстав.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України,
колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Центрального районного суду
міста Миколаєва від
28 листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання
недійсним договору купівлі - продажу
нерухомого майна в частині покупця та
визнання права власності на квартиру
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу протягом двадцяти днів може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий Судді :