Справа № 2-2386/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2014 року

м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у
складі:

головуючого судді Оксюти Т.Г.,

при секретарі Жлукто І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Банк Руский
Стандарт» про визнання недійсним
кредитного договору № 102583847 від 17.12.2013
року на підставі Закону України «Про
захист прав споживачів»,-

в с т а н о в и в:

26.02.2014 року позивач звернувся в суд з
позовом до відповідача про визнання
недійсним кредитного договору на
підставі Закону України «Про захист
прав споживачів».

Свої вимоги мотивує тим, що що
кредитний договір № 102583847 від 17.12.2013 р.
між Публічним акціонерним товариством
«Банк Руский Стандарт» та ОСОБА_1 був
оформлений з порушенням вимог
Цивільного кодексу України, Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, затверджених
постановою Правління Національного
банку України від 10.05.2007 р. № 168; Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12.05.1991 р. № 1023-ХП.

Вважає, що умови кредитного договору
порушують його права, як споживача та
не відповідають вимогам чинного
законодавства. Спірний договір не
містить умов або правил, які б
регулювали відповідальність
відповідача ні за невиконання, ні за
неналежне виконання відповідачем умов
договору, що є суттєвою умовою, тому
договір в цілому суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6
Закону України «Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг», а також статтям 18, 21
Закону України «Про захист прав
споживачів», згідно з якими відповідач
не повинен включати в договір зі
споживачем умови, які є
несправедливими, допускати дисбаланс
прав та обов'язків на шкоду споживача
та порушувати принцип рівності сторін
договору.

Також йому не була надана в належній і
зрозумілій формі вся необхідна
інформація про кредит, у тому числі не
було надано розрахунки загальної
вартості кредиту, не зазначено
вартість всіх супутніх послуг.
Кредитний договір взагалі не містить
порядку зміни кредитного договору,
який враховував би інтереси споживача,
та не містить умови про порядок
припинення договору. Розділом 4
оспорюваного договору встановлені
умови, які не дають йому право вибору
укладення страхових договорів зі
страховими компаніями на свій розсуд,
що суперечить Закону України «Про
страхування».

Він не був попереджений про
відсутність в договорі умов, які є
обов'язковими для договорів даного
виду згідно законодавства, про
наявність в договорі умов, які в
порушення законодавства про захист
прав споживачів є незаконними та
несправедливими, обмежують його в
правах та створюють істотний дисбаланс
прав та обов'язків сторін на користь
банку.

Зазначає, що банк ввів його в оману щодо
законності укладання оспорюваного
договору на таких умовах, порушивши при
цьому ч. 1 ст. 230 ЦК України та ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Враховуючи те, що відповідач завідомо
включив у кредитний договір пункти, що
суперечать чинному законодавству та є
несправедливими по відношенню до
нього, просить суд визнати недійсним
кредитний договір № 102583847 від 17.12.2013 р.
між Публічним акціонерним товариством
«Банк Руский Стандарт» та ОСОБА_1.

Представник позивача у судовому
засіданні позовні вимоги підтримав в
повному обсязі. Збільшив їх, доповнивши
вимогою про стягнення з відповідача на
користь позивача в якості
відшкодування завданої шкоди в порядку
ст.ст. 216, 230 ЦК України 42161,96 грн.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти вимог ОСОБА_1
категорично заперечувала, вважаючи їх
необґрунтованими та такими, що
суперечать нормам чинного
законодавства.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши надані докази, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено, що 17.12.2013 р. між
Публічним акціонерним товариством
«Банк Руский Стандарт» та ОСОБА_1 був
укладений кредитний договір № 102583847, за
умовами якого відповідач надав
позивачу кошти в сумі 19980,00 грн. строком
до 17.12.2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1
посилався на те, що умови кредитного
договору порушують його права як
споживача та не відповідають вимогам
чинного законодавства. Оспорюваний
договір в порушення статей 18, 21 Закону
України «Про захист прав споживачів»
містить несправедливі умови, які
порушують принцип рівності сторін
договору, не містить умов або правил,
які б регулювали відповідальність
відповідача, порядку зміни кредитного
договору, який враховував би інтереси
споживача, умови про порядок
припинення договору, строк дії
договору не встановлений. Також
посилався на те, що йому не була надана
в належній і зрозумілій формі вся
необхідна інформація про кредит, у тому
числі не було надано розрахунку
загальної вартості кредиту, не
зазначено вартість всіх супутніх
послуг, і він не був попереджений про
відсутність в договорі умов, які є
обов'язковими для договорів даного
виду згідно законодавства.

Разом з тим, такі посилання позивача не
ґрунтуються на законі та
спростовуються умовами договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов.

Істотними умовами кредитного договору
відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК
України та ст. 1054 ЦК України є умови про
мету, суму і строк кредиту, умови і
порядок його видачі та погашення,
розмір, порядок нарахування та виплата
процентів, відповідальність сторін.

Встановлено, що 17.12.2013 р. позивач
звернувся в банк із підписаною ним
заявою, яка містить пропозицію (оферту)
про укладення кредитного договору, в
якій позивач погоджувався з тим, що
протягом 30 (тридцяти) календарних днів
з дати отримання банком заяви (оферти)
банк має право акцептувати оферту
шляхом відкриття банком поточного
рахунку позивачу та зарахування на
нього кредиту (п. 4.1. заяви (оферти)
позивача).

Правова природа правочину є юридичним
фактом (ст. 11 ЦК України), що являє собою
вольові дії, спрямовані на досягнення
певного результату, тобто є обставиною,
з настанням якої закон пов'язує
виникнення, зміну або припинення
цивільних правовідносин (ст. 202 ЦК
України). Вольовою дією, а саме,
підписанням та поданням до банку заяви
(оферти), клієнт повною мірою
підтверджував згоду з запропонованими
нею умовами майбутнього кредитного
договору.

Згідно п. 4.1. заяви (оферти), банк прийняв
(акцептував) її, здійснивши передбачені
для цього дії, а саме, - відкрив рахунок
позивачу, переказав на нього суму
грошових коштів наданих в кредит у
розмірі 19 980 (дев'ятнадцять тисяч
дев'ятсот вісімдесят) гривень строком
на 24 (двадцять чотири) місяці та
керуючись п. 2. заяви (оферти), переказав
з рахунку клієнта суму грошових коштів
у розмірі суми кредиту, за винятком
платежів передбачених п. 2 Договору на
відкритий в банку на ім'я клієнта
банківський рахунок, номер якого
вказаний в графі «Рахунок Картки»
Розділу 3 «Доручення на переказ
грошових коштів» договору, що
підтверджується випискою по особовому
рахунку клієнта.

Банком був встановлений щомісячний
платіж, розмір якого зазначено у
графіку платежів, з датою оплати до 17
числа кожного місяця з січня 2014 р. по
грудень 2015 p., що підтверджується
графіком платежів та пам'яткою
«Споживчий кредит на карту», підписані
позичальником.

Результатом вищевказаних дій клієнта
та банку став факт укладення
кредитного договору №102583847 на умовах
зазначених в заяві (оферті) позивача та
Умовах надання та обслуговування
кредитів ПАТ «Банк Руский Стандарт», що
є невід'ємною частиною заяви (оферти) та
в цілому становлять договір, предметом
якого є - надання кредитних коштів.

За таких умов, договір вважається
укладеним з моменту, коли банк, як
сторона, яка одержала пропозицію
клієнта укласти кредитний договір, у
межах строку для відповіді вчинила дію
відповідно до вказаних у заяві (оферті)
(ч. 2. ст. 640 ЦК України), а тому посилання
позивача у своїй позовній заяві на те,
що договір укладений між ним та банком
не відповідає вимогам чинного
законодавства України, а саме банк ввів
клієнта в оману, не надав інформації в
письмовій формі, передбаченої нормами
чинного законодавства є
безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» виконавець
(послуг) не повинен включати у договори
із споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, зокрема, встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця. Якщо
положення договору визнано
несправедливим, включаючи ціну
договору, таке положення може бути
замінено або визнано недійсним, або
договір може бути визнаний недійсним в
цілому.

Відповідно до статей 10, 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Статтею 6 ЦК України визначено, що
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Доводи позивача щодо невідповідності
змісту договору нормам Закону України
«Про захист прав споживачів» та Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
скупну вартість кредиту є
необґрунтованими ще й тому, що згідно
Закону України «Про захист прав
споживачів», у договорі про надання
споживчого кредиту зазначаються:

сума кредиту;

детальний розпис сукупної вартості
кредиту з урахуванням відсоткової
ставки

за кредитом та вартості всіх послуг,
пов'язаних з одержанням,
обслуговуванням, погашенням

кредиту та укладенням договору про
надання споживчого кредиту;

дата видачі кредиту або, якщо кредит
видаватиметься частинами, дати і суми

надання таких частин кредиту та інші
умови надання кредиту;

право дострокового повернення кредиту;

річна відсоткова ставка за кредитом;

умови дострокового розірвання
договору;

інші умови.

Встановлено, що під час укладання
договору, банк керуючись нормами
Закону України «Про захист прав
споживачів» та п.п. 2.1, 2.4 та 2.5 Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
скупну вартість кредиту, надав клієнту
в письмовій формі для ознайомлення
розроблену банком Довідку про умови
кредитування та орієнтовну сукупну
вартість споживчого кредиту, детальний
розпис сукупної вартості кредиту, що
підтверджується відповідним Графіком
платежів, а також інформацію про всі
витрати, пов'язані з одержанням
кредиту, що зазначені в інформаційному
блоці заяви (оферти) клієнта, які
позивач підписав, чим надав письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення в повному обсязі з
наступною інформацією: кредитні умови,
зокрема мету, для якої споживчий кредит
може бути витрачений, форми його
забезпечення, наявні форми
кредитування, дату видачі кредиту,
відсоткову ставку, суму, на яку кредит
виданий, варіанти повернення кредиту,
можливість дострокового повернення
кредитних коштів, а також
відповідальність сторін за
невиконання або порушення умов
договору, та підтвердив згоду на
укладення договору своїм підписом в
заяві (оферті).

Таким чином, позивач отримав усю
необхідну, доступну, достовірну та
своєчасну інформацію про кредит,
вартість всіх супутніх послуг, що
забезпечило можливість його свідомого
і правильного вибору.

Також підставою для визнання недійсним
кредитного договору, на думку позивача
є порушення вимог ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», а саме
дії відповідача містять ознаки
нечесної підприємницької практики, які
виявились у введенні його в оману щодо
умов договору.

Разом з тим, такі посилання не
ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 Закону України
«Про захист прав споживачів» нечесна
підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються законодавством як
прояв недобросовісної конкуренції;
будь-яку діяльність (дії або
бездіяльність), що вводить споживача в
оману або є агресивною.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем не надано суду
жодного доказу на підтвердження того,
що відповідач ввів його в оману, щодо
істотних умов договору та не надав
доказів нечесної підприємницької
практики відповідача під час укладення
кредитного договору.

Крім того, суд вважає, що в разі не згоди
з умовами кредитного договору позивач
міг скористатись своїм правом,
визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», відповідно до
якого, споживач має право протягом
чотирнадцяти календарних днів
відкликати свою згоду на укладення
договору про надання споживчого
кредиту без пояснення причин.

Таким правом позивач не скористався, а
тому, відповідно, погодився зі всіма
його умовами, про що також свідчить
часткове виконання договору.

Вбачається, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів, які б
свідчили про недобросовісність
банківської установи при укладенні
кредитного договору, невідповідності
змісту правочину цивільному
законодавству, які потягнули б за собою
визнання договору кредиту недійсним.

З огляду на те, що суд дійшов висновку
про відмову у задоволенні вимоги про
визнання договору кредиту недійсним,
не підлягає задоволенню і вимога про
стягнення з відповідача на користь
позивача в якості відшкодування
завданої шкоди в порядку ст.ст. 216, 230 ЦК
України 42161,96 грн.

З огляду на наведене, в задоволенні
позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 11, 18, 19 Закону України
«Про захист прав споживачів»,
Правилами надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених постановою
Правління Національного банку України
від 10.05.2007 р. № 168, ст.ст. 6, 203, 215, 230, 627, 628,
638 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209,
212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«Банк Руский Стандарт» про визнання
недійсним кредитного договору № 102583847
від 17.12.2013 року на підставі Закону
України «Про захист прав споживачів».

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду міста Києва через
суд першої інстанції шляхом подання
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя