Справа № 2-3590/11
Провадження № 2/522/108/14
РІШЕННЯ

Іменем УКРАЇНИ

« 07» квітня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси в
складі:

головуючого - судді Погрібного С.О.,

за секретаря судового засідання -
Булата В., Малини-Муравенко В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Одесі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсною
довідки-рахунку на автомобіль,
відновлення попереднього становища,
визнання права власності на
автомобіль, зобов'язання повернути
автомобіль, за участі третьої особи -
ОСОБА_3, за об'єднаними позовами ОСОБА_2
до ОСОБА_1 про визнання правочину
договором купівлі-продажу, визнання
добросовісним набувачем автомобіля,
визнання права власності на
автомобіль, за участі третіх осіб -
ОСОБА_3, ОСОБА_4, -

в с т а н о в и в

Позивач звернувся до суду із вказаним
позовом, просив визнати недійсним
довідку-рахунок №63895 від 29 жовтня 2008
року, згідно з якою ОСОБА_3 на підставі
довіреності від 25.10.2008 року від імені
позивача продано відповідачці
автомобіль марки Lexus ES350 за грошову суму
у розмірі 150 000,0 гривень; визнати на
вказаний автомобіль право власності;
зобов'язати відповідача повернути
автомобіль, а також зареєструвати його
в органах ДАІ на його ім'я. В
обґрунтування позову посилався на
таке. Позивачу належав автомобіль Lexus
ES350 на підставі свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу, серія
НОМЕР_3 від 07.09.2007 року. У серпні 2008 року
позивач прийняв рішення про продаж
зазначеного авто та видав довіреність
на керування автомобіля особі за
прізвищем ОСОБА_4, а ОСОБА_3 передав в
якості завдатку 2 500,0 доларів США за
продаж автомобіля. В обумовлений строк
повного розрахунку із позивачем не
відбулося, з огляду на що, ОСОБА_1
вирішив скасувати довіреність на ім'я
ОСОБА_4, втім, йому стало відомо, що
автомобіль вже було знято з
реєстраційного обліку та продано на
підставі довіреності, виданої від
імені позивача на ім'я ОСОБА_3 Позивач
стверджує, що вказана довіреність є
підробною, з огляду на що він змушений
звернутись до суду із вказаним позовом.

Відповідачка звернулась до суду із
позовними вимогами про визнання
довідки-рахунку №638695 від 29 жовтня 2008
року договором купівлі-продажу
спірного автомобіля, просила визнати
її добросовісним набувачем майна. За
об'єднаним позовом ОСОБА_2 просила
також визнати за нею право власності на
автомобіль LEXUS ЕS 350, державний номер
НОМЕР_1. В обґрунтування позову
посилалась на те, що вона є власницею
автомобіля LEXUS ЕS 350, державний номер
НОМЕР_1, який придбала на законних
підставах, що підтверджується
довідкою-рахунком № 638695. На
сьогоднішній день ОСОБА_1 різними
способами намагається відібрати
(витребувати) у неї автомобіль, який
вона, як добросовісний набувач,
придбала на законних підставах. З
огляду на зазначене, ОСОБА_2 просить
визнати за нею її право власності на
автомобіль LEXUS ЕS 350, державний номер
НОМЕР_1, оскільки відсутні правові
підстави витребовувати цей автомобіль
з її володіння.

В судове засідання з'явився позивач
ОСОБА_1, його представник, позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
просили суд їх задовольнити, позовні
вимоги ОСОБА_2 не визнали, просили суд
відмовити у їх задоволенні. В
обґрунтування позиції в судовому
засіданні посилались на те, що
відповідачка не є добросовісним
набувачем, спірний автомобіль вибув
поза волею позивача ОСОБА_1, що дозволяє
йому вимагати витребування спірного
майна з володіння відповідачки.

В судове засідання з'явився
представник відповідачки, позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині вимог про
визнання права власності на автомобіль
підтримав, просив суд їх задовольнити;
позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, просив
суд відмовити у їх задоволенні. В
обґрунтування позиції зазначив, що
позивачка є добросовісним набувачем
майна, яка придбала його на відплатній
підставі, при цьому, майно вибуло від
позивача з його волі, що унеможливлює
його витребування від неї.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання
з'явився, заперечував проти
задоволення позовних вимог ОСОБА_1,
вважав їх необґрунтованими, при цьому
вказував на наявність підстав для
задоволення позову ОСОБА_2 про визнання
права власності. В судовому засідання
третя особа пояснив, що спірний
автомобіль йому добровільно передав
ОСОБА_1, з яким він був у дружніх
товариських стосунках, діючи за
дорученням позивача, ОСОБА_3 передав
йому аванс за спірний автомобіль. При
цьому, спірний автомобіль передав
ОСОБА_4, він же отримував грошові кошти
за нього, а також, за наявними в нього
відомостями, відповідачка ОСОБА_2
розрахувалася за проданий автомобіль в
повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, допитавши третю особу
як свідка, дослідивши матеріали справи,
суд вважає, що у задоволенні позову
ОСОБА_1 суд зобов'язаний відмовити у
повному обсязі, позов ОСОБА_2 - підлягає
частковому задоволенню, з огляду на
таке.

Судом встановлені такі фактичні
обставини на підставі пояснень сторін,
показань свідка, представлених
письмових доказів.

Стосовно обставин вибуття спірного
автомобіля з володіння попереднього
власника.

Предметом зазначеного спору є
автомобіль марки Lexus ES 350, державний
номер НОМЕР_1, сірого кольору, номер
шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, 2006 року
випуску, який нині зареєстрований та
перебуває у володіння ОСОБА_2
відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_5 від 29.10.2008
року.

Первинно зазначений автомобіль
належав позивачу - ОСОБА_1 на підставі
свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу НОМЕР_3 від 07.09.2007
року.

Судом встановлено, що у серпні 2008 року
позивач прийняв рішення про продаж
належного йому автомобіля марки Lexus ES350.
Перебуваючи у товариських стосунках з
третьою особою - ОСОБА_3, позивач
вирішив продати спірний автомобіль за
його допомогою.

Однією з умов домовленості продажу
спірного автомобіля між позивачем та
третьою особою - ОСОБА_3 було оформлення
довіреності на ім'я ОСОБА_4 Згідно
довіреності від 26 вересня 2008 року,
посвідченої приватним нотаріусом С.М.
Кучерук, позивач ОСОБА_1, передав
належний йому автомобіль у володіння
та користування вказаній особі, що було
однією з умов продажу спірного
автомобіля.

Таким чином, видавши на ім'я ОСОБА_4
довіреність на управління вказаним
транспортним засобом, автомобіль вибув
із володіння власника за його волею,
оскільки таким чином позивач свідомо
передав права на це майно третій особі.
При цьому, як визнав у судовому
засіданні ОСОБА_1, він дійсно мав намір
продати свій автомобіль, а після того,
як третя особа ОСОБА_3 знайшов покупця,
він передав останньому ключі від
автомобіля, техпаспорт, копію свого
паспорта громадянина та довідки про
номер платника податків. Зазначені
обставини підтверджені також
показаннями третьої особи ОСОБА_3,
якого за його згодою було допитано у
судовому засіданні в якості свідка.

Позивач ОСОБА_1 також визнав, що за
проданий автомобіль отримав грошові
кошти в сумі, еквівалентній 7 000,0
доларів США: у вересні 2000,0 та в
листопаді 5000,0 доларів.

Судом враховано, що передача вказаного
автомобіля третім особам була однією з
умов продажу спірного майна між
позивачем та третьою особою - ОСОБА_3
Отже, позивач ОСОБА_1, маючи намір
продати спірний автомобіль, у зв'язку
із цим передав його ОСОБА_3, з власної
волі. При цьому, позивач підтвердив, що
перебував з ОСОБА_3 у довірчих
стосунках, маючи з ним знайомство та
товаришуючи з ним тривалий час.

Також суд має врахувати, що позивач
отримував від довірених осіб в різний
час грошову суму еквівалентну 7000,0
доларів США. Отже, використання ОСОБА_3
та ОСОБА_4 довірчими стосунками з
ОСОБА_1 за відсутності заперечень з
його боку - надали їм можливість
фактично виступати від власного імені
та реалізувати спірний автомобіль
відповідачу - ОСОБА_2

Наведені обставини обумовлюють
висновок суду, за яким позивач
зобов'язаний був проявити належний
рівень обачності при виборі
контрагенту, а тому саме на цю особу має
бути покладено ризик випадкової втрати
майна у зв'язку з неправомірними діями
третіх осіб. Таким чином, позивач
ОСОБА_1 не виявив обачності та проявив
недбалість під час обрання
контрагента, видачі довіреності та
передачі спірного автомобіля третім
особам у володіння та користування.

Враховуючи зазначене, суд дійшов
висновку, що спірний автомобіль вибув з
володіння ОСОБА_1 за його волею, яка
була спрямована саме на продаж
вказаного автомобіля способом, що
попередньо обумовлений між позивачем
та третіми особами.

Стосовно обґрунтованості
добросовісності набувача.

Як було встановлено почеркознавчою
експертизою № 5 від 04.01.2012 року,
виконаною Науково-дослідним
експертно-криміналістичним центром
Головного управління МВС України в
Одеській області, у довіреності від
25.10.2008 року, на підставі якої було
вчинено продаж автомобіля відповідачу,
підпис та запис прізвища від імені
ОСОБА_1 виконано не ним, а іншою особою.
Втім, суд вважає, що факт продажу ОСОБА_3
за підробною довіреністю на
розпорядження спірним транспортним
засобом відповідачу не впливає на її
добросовісність, як набувача спірного
автомобіля.

У цьому висновку суд виходить з того, що
спірний автомобіль відчужено за
допомогою використання зазначеної
довіреності, яку було внесено до
державного реєстру довіреностей, з
огляду на що відповідачка була
позбавлена можливості передбачати, що
придбала майно у неуповноваженої
особи. При цьому діє презумпція
правомірності правочину, допоки
протилежне не буде встановлено
рішенням суду: це правило поширюється й
на довіреності, що є одностороннім
правочином. Такий висновок додатково
підтверджується наступним.

Спірний автомобіль є рухомим майном, а
тому сторона, як пересічний набувач,
має виходити з презумпції
правомірності такого володіння, якщо
автомобіль компетентними органами за
заявою власника не оголошено у розшук,
відсутня заборона скасовувати його
реєстрацію в державному органі, не
застосовано його арешт. Отже, спірний
автомобіль за волею власника
правомірно заходився у сторонніх осіб,
на час зняття з обліку цього
транспортного засобу у розшук за
заявою ОСОБА_1 не оголошувався, арешт не
накладався, таким чином у відповідача
були відсутні достатні підстави
вважати, що володільці спільного
автомобіля діють неправомірно або без
прямої чи опосередкованої згоди
власника.

Зазначені обставини надали
відповідачу ОСОБА_2 усі підстави
вважати третю особу такою, якій
належить повне право здійснювати
відчуження зазначеного автомобіля.

Відповідно до ст. 388 ЦК набувач
визнається добросовісним, якщо він не
знав, що особа, у якої він придбав річ,
не мала права її відчужувати. Отже,
набувач є добросовісним, якщо він не
знав і не повинен був знати про
незаконність свого володіння.

У відповідності до правила ч. 5 ст. 12 ЦК
України якщо законом встановлені
правові наслідки недобросовісного або
нерозумного здійснення особою свого
права, вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше не
встановлено судом.

Таким чином, в разі невстановлення
судом іншого в цьому провадженні, особа
вважається такою, яка є добросовісним
набувачем майна, що дає підстави
стверджувати про наявність презумпції
добросовісності набувача.

Резюмуючи, суд має констатувати, що за
наслідками судового розгляду не
отримано належних доказів того, що
набувач ОСОБА_2 діяла під час придбання
спірного автомобіля недобросовісно,
мала або за всіма обставинами повинна
була мати підстави для об'єктивних
сумнівів в правомірності дій продавця,
а рівною мірою - мати підстави для
сумнівів у правомірності набуття нею
права власності стосовно спірного
об'єкту.

Щодо характеру оплатності відчуження
спірного майна.

Обставина щодо отримання ОСОБА_1
принаймні грошових коштів в сумі,
еквівалентній 7 000,0 доларів США за
проданий автомобіль визнана усіма
учасниками, зокрема, й самим позивачем,
що є підставою для висновку, що це майно
відчужене оплатно.

Обставини повної або часткової оплати
за продане майно не мають правого
значення для вирішення цієї справи за
заявленими особами сторонами
позовними вимогами, а лише дають
підстави ОСОБА_1 звернутися з вимогою
до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення
несплачених грошових сум за відчужений
автомобіль.

Таким правом позивач ОСОБА_1
скористався у іншому судовому
провадженні, заявивши про таку вимогу у
кримінальному провадженні в якості
цивільного позивача у справі, що
перебуває в провадженні Малиновського
районного суду м. Одеси. Остання
обставина додатково позбавляє
заявлені в цьому провадженні вимоги
ОСОБА_1 про витребування майна
обґрунтованості. В цьому суд має
визнати наявним процесуальне
зловживання з його сторони, що знайшло
свій прояв в одночасному заявлені
взаємовиключних вимог: в одному
провадженні позивач ОСОБА_1 вимагає
повернення автомобіля, а в іншому -
вимагає стягнення грошових коштів за
цей самий автомобіль.

Наведені обставини дозволяють судові
зробити висновок про недоведеність
доводів позивача, що спірне майно
придбане на безвідплатних підставах,
оскільки це спростовується як самими
позивачем, так і письмовими доказами.

При цьому, суд не вважає слушними
доводи представника позивача щодо
того, що між позивачем не було укладено
належним чином договору
купівлі-продажу автомобіля, оскільки
принципове значення має саме доведення
факту характеру оплатності придбання
майна.

Обставини вибуття спірного автомобіля
з володіння колишнього власника, а
також набуття його відповідачкою дають
підстави для визнання ОСОБА_2
добросовісним набувачем спірного
автомобіля, який вона придбала на
відплатній підставі.

Таке тлумачення норм права та правові
наслідки повною мірою узгоджуються з
обов'язковою для суду та сторін
правовою позицією. Так, згідно із
правовою позицією, яку Верховний Суд
України сформулював на засіданні
Судової палати у цивільних справах 21
листопада 2012 року за наслідками
розгляду справи № 6-136цс12, правове
значення для вирішення спору про
витребування майна з володіння
добросовісного набувача (ст. 388 ЦК
України) має встановлення судом факту
вибуття майна з володіння власника -
позивача по справі, поза його волею.

У відповідності до правової позиції,
сформульованої в листі № 24-150/0/4-13 від
28.01.2013 року Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, власник майна не
може витребувати його з незаконного
володіння іншої особи за сукупної
наявності трьох умов: а) набувач має
бути добросовісним набувачем він не
повинен знати, що купує майно не у
власника; б) майно має бути
придбане за гроші, тобто повинно бути
саме купленим; в) власник має втратити
володіння цим майном із власної волі,
тобто майно має бути передане
власником за договором (схову,
майнового найму) іншій особі, яка б
продала його добросовісному
набувачеві.

Отже, за правилом ст.388 ЦК України
позивач не вправі витребувати спірне
майно від добросовісного набувача
ОСОБА_2, яка придбала його на відплатній
підставі, оскільки спірний автомобіль
вибув з його володіння за його волею,
направленою на вчинення дії з продажу
автомобіля, за попередньою
домовленістю з ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В силу ст.330 ЦК України, якщо майно
відчужене особою, яка не мала на це
права, добросовісний набувач набуває
право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього,
ОСОБА_2, набула право власності на
спірний автомобіль.

Згідно ст.392 ЦК України власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Підбиваючи підсумки, суд має
констатувати наступне: враховуючи, що
відповідачка набула спірне майно за
відплатним договором, є добросовісним
набувачем, спірне майно вибуло з
володіння власника та особи, якій він
передав це майно у володіння за їх
волею, відсутні усі підстави для
витребування спірного майна від
відповідачки, що є безумовною
підставою для набуття нею права
власності на таке майно у порядку та з
підстави, передбаченої у статті 330 ЦК
України, що є безумовною підставою для
відмови у задоволенні поданого позову.

За наведених обставин, суд вважає
позовні вимоги позивача не доведеними
належним чином та такими, в задоволенні
яких необхідно відмовити; позовні
вимоги ОСОБА_2 в частині вимоги про
визнання права власності на автомобіль
суд вважає за можливе задовольнити.

В решті позовних вимог відповідачки
суд вважає за необхідне відмовити,
оскільки такий спосіб захисту
цивільних прав не передбачений
законодавством.

Щодо застосування строків позовної
давності судом враховано наступне.

За первинним позовом ОСОБА_2 просила
суд підтвердити її право правомірного
набувача права власності на спірний
автомобіль. Результатом розгляду цього
позову мало бути або підтвердження, або
спростування того факту, що ОСОБА_2 за
результатом укладення вказаного
договору набула право власності на
автомобіль.

Подавши новий позов, відповідач
фактично змінила підставу заявлених
раніше вимог, уточнивши їх зміст та
привівши у відповідність до переліку
можливих способів захисту права,
передбачених статтею 16 ЦК України.

Суд виходить з того, що вимога про
визнання ОСОБА_2 добросовісним
набувачем автомобіля є некоректною,
оскільки не може вважатися
передбаченим законом способом захисту
цивільного права; така обставина є лише
однією з умов задоволення іншого
позову - про визнання права власності
на спірний автомобіль.

З огляду на наведене суд не може
вважати позов ОСОБА_2 про визнання
права власності на автомобіль від
21.03.2014 року повною мірою новим позовом,
а повинен розглядати таку заяву в
якості підстави зміни нею підстав
позову з метою захисту свого
порушеного цивільного права.

Додатково суд має врахувати той факт,
що позивачем не доведено та не
зазначено моменту, з якого, на його
думку, розпочався перебіг строку
позовної давності за вимогою
відповідачки про визнання за нею права
власності на спірне майно, що виключає
можливість встановлення факту спливу
такого строку.

За загальним правилом, визначеним ч.1
ст.261 ЦК України перебіг позовної
давності починається від дня, коли
особа довідалася або могла довідатися
про порушення свого права або про
особу, яка його порушила.

У відповідності до зазначеної норми
позивачем не було доведено, коли саме
відповідачка довідалася, або могла
довідатися про порушення її права
власності, або про вади набуття нею
прав на спірний автомобіль.

При цьому, на переконання суду,
обставини, які могли б свідчити про
порушення права власності
відповідачки та їх оцінка у такій
якості, у будь-якому випадку носять
суб'єктивний характер особи - суб'єкта
права, а, отже і визначається нею самою
з огляду на характер дій, певні
обставини, їх тривалість, тощо, що може
свідчити у тому чи іншому випадку про
порушення права, як такого.

За наведених обставин, суд вважає, що
обставина пропущення відповідачкою
строків позовної давності за вказаною
вимогою не доведена.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. У цьому випадку судом не
встановлено обставин, за яких позивач
може бути звільнений від доказування
обставин, на які він посилається.

За ч. 1 статті 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має
право звернутися до суду за захистом
свого особистого немайнового або
майнового права та інтересу.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільну справу в межах заявлених
вимог і на підставі представлених
сторонами доказів.

Керуючись постановою Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», ст.
ст. 15, 16, 261, 330, 388, 392 ЦК України, ст.ст. 10, 11,
15, 61, 213, 215 ЦПК України, СУД -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання недійсною довідки-рахунку
на автомобіль, відновлення
попереднього становища, визнання права
власності на автомобіль, зобов'язання
повернути автомобіль - відмовити у
повному обсязі.

Позов ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
автомобіль марки Lexus ES 350, державний
номер НОМЕР_1, сірого кольору, номер
шасі (кузова, рами) НОМЕР_4, 2006 року
випуску.

У задоволенні інших позовних вимог -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ

С.О. ПОГРІБНИЙ

07.04.2014