АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2226/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 619/5182/13-ц
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 07» квітня 2014 року
м. Харків

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової
Л.В., Яцини В.Б.,

при секретарі: Кривошеіної
О.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дергачівського районного суду
Харківської області від 03 лютого 2014
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Банк Фінанси
та Кредит» в особі філії «Слобожанське
РУ» АТ «Банк Фінанси та Кредит» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та
зустрічним позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«Банк Фінанси та Кредит» в особі філії
«Слобожанське РУ» АТ «Банк Фінанси та
Кредит» про визнання недійсним п. 6.1
кредитного договору,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року Публічне акціонерне
товариство «Банк Фінанси та Кредит» в
особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк
Фінанси та Кредит» звернувся до суду з
зазначеним позовом до ОСОБА_1. В
обґрунтування своїх вимог посилався на
те, що 10.04.2008 року між банком та ОСОБА_1
укладено договір про відкриття
кредитної лінії № 12-26-И, яким йому
надано кредит у розмірі 79150,00 доларів
США із сплатою за процентною ставкою в
розмірі 17% річних та строком
користування до 10.04.2023 року. Згідно з
умовами кредитного договору
відповідач зобов'язався у встановлений
договором строк повернути кредитні
кошти і сплатити проценти за
користування ними та комісійну
винагороду відповідно до умов договору
та графіку погашення кредиту. Зазначив,
що відповідачем порушено зобов'язання
стосовно своєчасного повернення сум
отриманого кредиту та сплати
нарахованих за користування
кредитними коштами процентів,
комісійної винагороди встановлені
умовами договору, внаслідок чого
виникла прострочена заборгованість,
яка станом на 01.10.2013 року була наступна:
прострочена заборгованість за
кредитом у сумі 12320,00 доларів США, що
еквівалентно 98473,76 грн., прострочена
заборгованість за процентами - 27233,40
доларів США, що еквівалентно - 217676,57
грн., пеня за прострочення сплати
кредиту, процентів - 891069,63 грн., строкова
заборгованість за кредитом - 50517,92
доларів США, що еквівалентно - 403789,73
грн., строкова заборгованість за
процентами - 1047,30 доларів США, що
еквівалентно - 8371,07 грн., загальна сума
заборгованості - 91118,92 доларів США, що
еквівалентно - 728311,13 грн. та пеня 891069,63
грн. Просив стягнути з ОСОБА_1 на
користь банку заборгованість за
кредитом в сумі 91118,92 доларів США, що
еквівалентно 728311,13 грн., пеню - 891069,63 грн.
та судовий збір у сумі 3441,00 грн.

ОСОБА_1 позов не визнав та у грудні 2013
року звернувся до суду з зустрічним
позовом до Публічного акціонерного
товариства «Банк Фінанси та Кредит» в
особі філії «Слобожанське РУ» АТ «Банк
Фінанси та Кредит». В обґрунтування
своїх вимог посилався на те, що 10.04.2008
року між ним та банком укладено договір
про відкриття кредитної лінії № 12-26-И.
Зазначив, що пунктом 6.1 зазначеного
договору встановлена сторонами
договору пеня у розмірі 1% за кожен день
прострочення виконання зобов'язання за
кредитом, що становить 365% від суми
неповерненого кредиту та/або
несплачених процентів за рік та є
несправедливим, порушує його права як
споживача й суперечить принципам
розумності і добросовісності і є
наслідком дисбалансу договірних прав
та обов'язків на шкоду позичальника.
Вказав, що дана умова договору
встановлює вимогу щодо сплати
непропорційно великої суми
компенсації, а саме понад 50% вартості
продукції у разі невиконання
зобов'язань за спірним договором.
Просив визнати недійсним п.6.1
кредитного договору № 12-26-И від 10.04.2008
року, укладеного між ним та банком.

Рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 03 лютого
2014 року позовні вимоги ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» в особі філії
«Слобожанське РУ» ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» - задоволено частково,
стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку
заборгованість за кредитним договором
в сумі 91118,92 доларів США, що становить в
еквіваленті - 728311,13 грн., пеню в розмірі
412160,80 грн., а всього на загальну суму -
1140471,93 грн. та судові витрати у сумі 3441,00
грн., у задоволенні зустрічного позову -
відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу, в якій просив
рішення суду - скасувати, ухвалити нове,
яким задовольнити зустрічні позовні
вимоги, та закрити провадження у справі
за первісним позовом. При цьому
посилався на неповне з`ясування судом
обставин справи, що мають значення для
справи, на невідповідність висновків
суду обставинам справи, порушення та
неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Вважав, що суд не надав належної оцінки
доказам у справі і як доводи
апеляційної скарги виклав позовні
вимоги та зазначив, що суд не звернув
уваги на те, що він подавав клопотання
про закриття провадження у справі за
первісним позовом, оскільки вже було
постановлено судове рішення про
стягнення заборгованості за кредитним
договором шляхом звернення стягнення
на іпотечне майно, однак його
клопотання залишено без задоволення;
що звернення стягнення на іпотечне
майно спричинить подвійне стягнення
заборгованості за цим кредитним
договором.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, вислухавши пояснення
з'явившихся осіб, дослідивши матеріали
справи, обговоривши доводи апеляційної
скарги, вважає за необхідне апеляційну
скаргу - відхилити, рішення суду -
залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи частково позов банку та
відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції, з висновком якого
погоджується судова колегія,
обґрунтовано виходив з обставин справи
та вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК
України та п. 3.4. вказаного договору
якщо договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами, то в разі прострочення
повернення чергової частини
позикодавець має право вимагати
дострокового повернення частини
позики, що залишилася, сплати
процентів, штрафних санкцій та інших
платежів, належних йому, відшкодування
збитків відповідно до статті 1048 цього
Кодексу.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 10.04.2008 року між
банком та ОСОБА_1 укладено кредитний
договір на суму 79150,00 доларів США із
сплатою процентів в розмірі 17% річних
та строком користування до 10.04.2023 року,
щомісячний платіж за кредитним
договором склав 440,00 доларів США. Свої
зобов'язання банк виконав, грошові
кошти ОСОБА_1 надав, проте ОСОБА_1
зобов'язання за кредитним договором не
виконав.

Із пункту 6.1. кредитного договору
вбачається, що за прострочення
повернення кредитних ресурсів та/або
сплати процентів позичальник сплачує
банку пеню в розрахунку 1% від
простроченої суми за кожний день
прострочення. Зазначена пеня
сплачується у випадку порушення
позичальником строків платежів,
передбачених п.3.2., 3.4., 4.3., 4.4., 4.6 цього
договору, а також будь - яких інших
строків платежів, передбачених цим
договором. Сплата пені не звільняє
позичальника від зобов'язання сплатити
проценти за весь час фактичного
користування кредитними ресурсами.
Пунктом 3.2. договору передбачено, що
позичальник зобов'язується повністю
повернути кредитні ресурси, отримані
за цим договором, до 10.04.2023 року.
Позичальник зобов'язується щомісяця в
термін з 01 по 10 число кожного місяця
здійснювати погашення позичкової
заборгованості за виданими кредитними
ресурсами однаковими долями згідно
графіку зниження розміру
заборгованості. Пунктом 3.4. цього
договору передбачено, що банк має право
вимагати дострокового повернення
кредитних ресурсів, сплати нарахованих
процентів по них, неустойки відповідно
до умов цього договору, якщо
позичальник несвоєчасно або не в
повному обсязі здійснював зарахування
грошових коштів в погашення
заборгованості за кредитом та/або на
сплату процентів, відповідно до
пунктів 3.2., 4.3., 4.4 не надавав банку у
встановлений термін будь - які
документи, якщо обов'язок подання таких
документів позичальником передбачений
цим договором; позичальник на вимогу
банку не сплатив у передбачених цим
договором неустойку (штраф, пеню).
Пунктами 4.3., 4.4. вказаного договору
передбачено, що позичальник сплачує
проценти за користування кредитними
ресурсами щомісяця у термін з 1 по 10
число по останнє число (включно)
кожного місяця згідно додатку № 1. У
зазначений термін сплачуються
проценти, нараховані за період
користування кредитними ресурсами з 26
числа попереднього місяця до 25 числа
(включно) поточного місяця. Проценти
сплачуються шляхом зарахування
відповідної суми на рахунок процентів.
Позичальник сплачує проценти за
останній звітний період не пізніше
строку повернення кредитних ресурсів,
зазначено в п.3.2. цього договору.

Із пункту 7.1. договору вбачається, що у
випадку, якщо сплачених позичальником
банку коштів недостатньо для погашення
загальної суми заборгованості, що
виникла на даний момент, погашення
заборгованості здійснюється в
наступній черговості: у першу чергу
погашаються прострочені проценти за
користування кредитними ресурсами; у
другу чергу погашаються нараховані
проценти за користування кредитними
ресурсами, а в третю чергу погашається
сума основного боргу по кредиту, а в
четверту чергу погашається пеня й
штрафи.

З травня 2011 року ОСОБА_1 припинив
сплачувати кредитні кошти, а у вересні
2011 року та травні 2012 року останній раз
частково сплатив проценти, в
подальшому будь - яких виплат не
здійснював.

У зв'язку з чим станом на 01.10.2013 року
загальна сума заборгованості склала
91118,92 доларів США, що еквівалентно -
728311,13 грн. та пеня з 01.10.2012 року по 01.10.2013
року - 891069,63 грн., яку за рішенням суду
зменшено до 412160,80 грн.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
пояснив, що він припинив погашати
кредит, оскільки у нього погіршилося
майнове становище. Він неодноразово
звертався до банку з пропозицією
реструктуризації боргу, однак банк на
це не погодився. Проте, матеріали
справи не містять доказів того, що
ОСОБА_1 дійсно звертався до банку з
відповідними заявами.

Представник банку в суді апеляційної
інстанції пояснив, що до теперішнього
часу заборгованість за кредитним
договором не погашено. Постановою
державного виконавця від 23.01.2013 року
відкрито виконавче провадження на
підставі виконавчого листа № 2010/2222/2011
за рішенням Дергачівського районного
суду Харківської області від 13.08.2012
року щодо звернення стягнення на
іпотечне майно - житловий будинок з
надвірними будівлями за адресою: вул.
Учительська, 19, смт. Пересічне
Дергачівського району Харківської
області за іпотечним договором від
10.04.2008 року, яке на теперішній час не
реалізовано.

Виходячи з наведеного, судова колегія
вважає, що підстав для відмови в
задоволенні позову банку щодо
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
кредитним договором та для задоволення
зустрічного позову ОСОБА_1 не має.

Посилання ОСОБА_1 та його представника
на те, що оскільки постановлено судове
рішення про стягнення заборгованості
за кредитним договором шляхом
звернення стягнення на іпотечне майно,
стягнення заборгованості спричинить
подвійне стягнення, тому провадження у
справі необхідно закрити, судовою
колегією не приймаються.

Статтею 205 ЦПК України передбачено
перелік підстав закриття провадження у
справі, який є вичерпним. Такої
підстави, як наявність, на думку
представника ОСОБА_1, подвійного
стягнення при розгляді справи в цьому
переліку не передбачено. При цьому
судова колегія зазначає, що
задоволення позову кредитора про
звернення стягнення на предмет іпотеки
іпотекодавця, який є відмінним від
боржника не є перешкодою для
пред'явлення позову про стягнення
заборгованості з боржника за тим самим
договором кредиту у разі, якщо на час
розгляду справи заборгованість за
кредитом не погашена.

Доводи ОСОБА_1 та його представника
стосовно того, що умови пункту 6.1.
кредитного договору є несправедливими,
тому позов ОСОБА_1 необхідно
задовольнити, судовою колегією також
не приймаються.

Пунктом 6.1. кредитного договору
передбачено умови сплати пені за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або сплати процентів, які
відповідно до ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» від 12.05.1991 року
із змінами та доповненнями є
справедливими, відповідають принципу
добросовісності і не встановлюють
вимоги щодо сплати споживачем
непропорційно великої суми
компенсації у разі невиконання ним
зобов'язань за договором. Зокрема в
пункті 6.1. вказано, що за прострочення
повернення кредитних ресурсів та/або
сплати процентів позичальник сплачує
банку пеню в розрахунку 1% від
простроченої суми за кожний день
прострочення. При цьому судова колегія
зазначає, що укладання кредитного
договору не суперечить ч. 1 ст. 11 цього
Закону, яким передбачено, що договір
про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавацем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
процентами.

Як вбачається із матеріалів справи
станом на 01.10.2013 року сума пені за
прострочення основної заборгованості
склала 282549,35 грн., за прострочення
сплати відсотків - 608520,28 грн., а всього -
891069,63 грн. Оскільки сума пені
перевищувала розмір збитків, (загальна
сума заборгованості 728311,13 грн.), суд
першої інстанції обгрунтовано на
підставі ст. 551 ЦК України зменшив її
розмір до 412160,80 грн., що відповідає
обставинам справи та вимогам закону.

Таким чином судова колегія зазначає, що
оскільки ухвалене судове рішення
відповідає зазначеним вимогам та
обставинам справи, підстав для його
зміни або скасування не вбачається.
Доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і висновків суду не
спростовують.

Що стосується стягнення судових
витрат, судова колегія виходить з
наступного.

Ухвалою судді апеляційного суду
Харківської області від 17 березня 2014
року відстрочено ОСОБА_1 сплату
судового збору в сумі 1827,00 грн. за
подачу апеляційної скарги до розгляду
скарги по суті. Оскільки апеляційну
скаргу ОСОБА_1 - відхилено, з нього на
користь держави необхідно стягнути
судовий збір в сумі 1827,00 грн. за подачу
апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303,304, п.1.ч.1.ст. 307, ст. 308,
ст. 313, п.1.ч.1.ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду
Харківської області від 03 лютого 2014
року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави
1827,00 грн. судового збору за подачу
апеляційної скарги.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: