АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3224/14
Справа № 2034/2-2638/11
Головуючий 1 інст. - Полєхін А.Ю.
Доповідач - Бобровський
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року судова колегія судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Харківської області в складі:

Головуючого Бобровського В.В.,

С у д д і в
Шевченко Н.Ф.,

Кокоші В.В.,

при
секретарі Харченко М.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Харкові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3,
ОСОБА_4 на рішення Харківського
районного суду Харківської області від
4 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи:
приватний нотаріус ОСОБА_6, Комунальне
підприємство «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації»,
міськрайонне підприємство «Центр
державного земельного кадастру»,
Південна міська рада Харківського
району Харківської області по визнання
недійсним договору довічного
утримання, визнання права власності на
? частину житлового будинку та ? частини
земельної ділянки, та про надання
додаткового строку для прийняття
спадщини, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5,
третя особа Південна міська рада
Харківського району Харківської
області про визнання права спільної
сумісної власності подружжя на ?
частину житлового будинку з надвірними
забудовами по АДРЕСА_1, а також про
визнання їх права спільної сумісної
власності на ? частину земельних
ділянок площею 0,0506 га для «ост» та 0,1 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, зареєстрованих на
підставах Державних актів на право
власності на ОСОБА_7.

На обґрунтування позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4 посилалась на те, що
перебували у шлюбі з 1974 року на разом з
батьками ОСОБА_3 - ОСОБА_8 (її батька) та
ОСОБА_7 (її матір) спільно відповідно
рішення міськвиконкому № 127 за травень
1972 року перебудували житловий будинок,
який належав батькам за договором
купівлі-продажу з 1966 року.

Зазначивши, що ОСОБА_8 помер у
ІНФОРМАЦІЯ_1, спадщину прийняла ОСОБА_7
отримавши 18 жовтня 1994 року свідоцтва
про її право власності та на спадщину
за законом, а також на те, що ОСОБА_7
приватизувала земельну ділянку
загальною площею 0,1506 га, отримавши
державні акти на право власності з
відповідною державною реєстрацією та 7
грудня 2009 року без їх відома та згоди,
як фактичних співвласників будинку,
під впливом відповідача уклала з
ОСОБА_5 договір довічного у тримання, за
умовами якого передала у власність
йому будинок та земельні ділянки в
порушення їх права власності на
половину будинку та земельної ділянки,
з урахуванням уточнень позовних вимог
у листопаді 2012 року про визнання з
підстав ст..203, 215 ЦК України недійсним
договору довічного утримання,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського районного нотаріального
округу ОСОБА_6 7 грудня 2009 року, просили
суд анулювати реєстрацію права
власності ОСОБА_5 на будинок, скасувати
державну реєстрацію права власності на
земельні ділянки у зв'язку з
недійсністю договору довічного
утримання.

У липні 2013 року ОСОБА_3 додатково
пред'явила позов до ОСОБА_5 про надання
додатково строку для прийняття
спадщини після смерті матері ОСОБА_7,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у м.Донецьку,
перебуваючи у відповідача.

Зазначивши, що про смерть матері
випадково дізналась у листопаді 2012
року та те, що разом з братом,
відповідачем у справі, вони є
спадкоємцями першої черги, та те, що
вона має право успадкувати частку
спадщини у зв'язку з неправомірним
укладанням братом з матір'ю договору
довічного утримання, просила
задовольнити її позовні вимоги з
урахуванням рекомендації П'ятої
Донецької державної нотаріальної
контори від 6 лютого 2013 року.

ОСОБА_5 заперечував проти заявлених
позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
посиланням на укладання з матір'ю
договору довічного утримання зі її
волею та бажанням.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 4 березня 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
посиланням на підставність їх позовних
вимог про недійсність договору
довічного утримання, неправильне
застосування судом норм матеріального
права при вирішенні справи, порушенням
вимог процесуального права при
ухваленні рішення, просять таке
рішення скасувати, позовні вимоги
задовольнити.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
заперечення проти них, колегія
відповідно до ст..308 ЦПК України
вирішила апеляційну скаргу відхилити,
рішення районного суду залишити без
змін з наступного.

За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст..61 цього Кодексу, які не
підлягають доказуванню.

Суд, за нормою ч.1 ст.11 ЦПК України
розглядає справи в межах заявлених
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно наданих доказів судом
встановлено,що ОСОБА_8 та ОСОБА_7
житловий будинок, придбаний на ім'я
ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу у
1966 році був перебудований у
відповідності до проектно-кошторисної
документації за рішенням виконкому
Південноміської ради від 25 травня 1972
року № 127, та на підставі рішення
міськвиконкому від 12 квітня 1994 року №
390, на ім'я ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, видано свідоцтво про
право власності на житловий будинок
(домоволодіння) 29 травня 1994 року.

ОСОБА_7 після смерті чоловіка прийняла
спадщину на1/2 частину житлового
будинку та на інше ? частину 18 жовтня 1994
року також отримала свідоцтво про
право власності, посвідчених в
нотаріальному порядку.

Окрім цього, згідно держаних актів на
право власності на земельну ділянку,
від 8 червня 2004 року, вона приватизувала
земельну ділянку, загальною площею 0,1506
га на якій розташовано домоволодіння.

Із спірного договору довічного
утримання, посвідченого в
нотаріальному порядку 7 грудня 2009 року,
укладеного ОСОБА_7 з сином ОСОБА_5, який
мешкав у м.Донецьк , вбачається, що вона
передала йому у власність
домоволодіння та земельну ділянку, а
він взамін прийняв на себе зобов'язання
довічно утримувати та надати їй у
довічне користування передані будинок
та земельну ділянку.

За умовами цього договору сторонами
було встановлено розміри вартості
утримання, вартість переданих об'єктів
та порядок розірвання правочину та
інші умови у відповідності до положень
ст..ст.744-751 ЦК України.

Із доданих відповідачем на
спростування позову квитанції
поштових переказів документації на
переобладнання газоопалювального
устаткування вбачається, що ОСОБА_5
виконувались обов'язки по утриманню
матері, яка мешкала у спірному будинку
до вересня 2010 року, та у зв'язку із
значним погіршенням стану здоров'я
матері 24 вересня 2010 року він вимушений
перевезти її у м.Донецьк за місцем його
постійного проживання.

Про факт захворювання ОСОБА_7 на тяжкі
хронічні хвороби свідчить відповідно
медична документація, показання
свідків та визнається сторонами у
справі.

ОСОБА_7 за адресою квартири відповідача
була зареєстрована 28 вересня 2010 року, а
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла та похована у
м.Донецьк за кошти сина, про що свідчать
відповідні квитанції, акти та
свідоцтво про поховання.

Згідно положень ст..744 ЦК України за
договором довічного утримання
(догляду) одна сторона (відчужував)
передає другій стороні (набувачеві) у
власність житловий будинок, інше
нерухоме майно, взамін чого набувач
зобов'язується забезпечувати
відчужувача утриманням та доглядом
довічно.

Вирішуючи справу та залишаючи без
задоволення заявлені позовні вимоги
про недійсність договору довічного
утримання з підстав неможливістю
ОСОБА_7 за станом здоров'я
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними, з урахуванням акту №941
від 11 грудня 2013 року посмертної
судово-психіатричної експертизи про
відсутність у ОСОБА_7 ознак будь-якого
хронічного стійкого психічного
розладу, її здатність усвідомлювати
значення своїх дій на час укладання
договору у грудні 2009 року та керувати
цими діями, суд дійшов правильного
виноску про безпідставність
заявленого позову про недійсність
правочину та як наслідок
безпідставність позову ОСОБА_3 про
надання їй додаткового строку на
прийняття спадщини після смерті матері
на частину житлового будинку.

Окрім цього позивачами не оспорювались
свідоцтва про спадщину, про право
власності ОСОБА_7 від 29.05.1994р. не було
надано достовірних доказів про їх
спільну з батьками ОСОБА_3 участь у
будівництві будинку у 70х-80х роках
минулого століття та про домовленість
з ними на створення спільного права на
житловий будинок та на земельну
ділянку.

Доводи апеляційної скарги про
неналежне виконання відповідачем
прийнятих зобов'язань по утриманню та
догляду ОСОБА_7., недодержання ним
суспільної моралі при укладанні цього
договору та не повідомлення ОСОБА_3 про
укладання цього договору, про
порушення її права на спадщину за
заповітом у такий спосіб, колегія
відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
залишає поза увагою, враховуючи,що
зазначені доводи не є підставою за
нормою ст..215 ЦК України про недійсність
правочину та правомірно судом першої
інстанції віднесені у відповідності до
ст..212 ЦПК України, як такі, що
перебувають за межами заявлених
позовних вимог.

Колегія суддів також не приймає до
уваги доводи апеляційної скарги про те,
що за висновками лікарів при
обстеженні ОСОБА_7 у лікарнях м.Харкова
фіксувались факт її неадекватної
поведінки та висловлень, експертів у
акті посмертної судово-психіатричної
експертизи при аналізі змісту таких
записів лікарів зафіксовані адекватні
скарги ОСОБА_7 на стан здоров'я,
описання соматичних змін, що свідчать
про правильне її сприймання свого
стану та виконання інструкції лікаря,
та як наслідок здатність правильно
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ним.

Вказані експертні висновки здійснені
на підставах як медичних документів
так й показань свідків, їх письмових
пояснень. Акт експертизи складено з
дотриманням вимог Закону України «Про
судову експертизу» та не
спростовується будь-якими додатковими
доказами які б не були предметом
досліджень експертами -психіатрами.

З урахуванням доведеності факту
утримання відповідачем матері та її
поховання за його місцем проживання,
доводи апеляційної скарги про те, що
правочин укладено без намагання
реального настання правових наслідків,
що обумовлені ним, як підстави
недійсності договору довічного
утримання, в тому числі невиконання
ОСОБА_5 бажання матері бути похованою у
м.Південне , колегія вважає
безпідставними та такими, що не
спростовують правильності висновків
суду.

З огляду на викладене, керуючись
ст..ст.303, 304, 308, 313, 314 ЦПК України,
колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 4 березня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили після
проголошення але протягом двадцяти
днів може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді