РІШЕННЯ

іменем України

„25" березня 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до Міського
комунального підприємства
«Дніпропетровський електротранспорт»
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої в результаті
дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що 27.04.2012 р. в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди отримала тілесні ушкодження,
на лікування були витрачені грошові
кошти, які позивач була вимушена
позичати, оскільки
трамвайно-тролейбусне управління на
письмові вимоги про матеріальну
допомогу не відповідало.

Предмет позову становить вимога
про стягнення з відповідача на користь
позивача 7 740,00 грн. на відшкодування
матеріальної шкоди, та про стягнення 50
000,00 грн. на відшкодування моральної
шкоди.

У судовому засіданні позивач
вимоги позову підтримала повністю,
надала пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, просила
суд повністю задовольнити поданий
позов.

Відповідно до письмових
заперечень відповідача проти позову
(а.с. 33, 72) матеріалами дослідчої
перевірки встановлено, що під час руху
водій тролейбуса ЮМЗ інвентарний номер
1528 ОСОБА_2 при зміні дорожньої
обстановки вжив заходи робочого
гальмування, у разі чого в салоні
тролейбусу сталося падіння гр. ОСОБА_1,
яка під час руху стояла в салоні,
тримаючись за поручні, але під час
гальмування не втримала рівноваги ат
впала, отримавши при цьому тілесні
ушкодження. Відповідно до Закону
України «Про міський
електротранспорт» під час руху
трамвая, тролейбуса пасажир повинен
зберігати особисту безпеку: по
можливості стояти обличчям у напрямку
руху, тримаючись за поручні, або
сидіння тощо. Підставою для настання
цивільно-правової відповідальності за
заподіяння шкоди є правопорушення, що
включає в себе певні елементи: шкода,
протиправність поведінки особи, яка
заподіяла шкоду, причинний зв'язок між
ними, вина. Відсутність хоча би одного
елемента складу правопорушення за
загальним правилом виключає настання
відповідальності за завдану майнову
шкоду. Обов'язок доказування
наявності шкоди та протиправності
поведінки заподіювача шкоди
покладається на особу, які завдано
шкоди. На переконання відповідача
через те, що в діях водія ОСОБА_2
порушень Правил дорожнього руху не
вбачається, склад передбаченого ч. 1 ст.
286 КК України злочину відсутній,
підстави для задоволення позову
відсутні.

Разом з тим, представник
відповідача в наданих суду письмових
запереченнях на позов зазначав, що
спричинення шкоди мало місце в
результаті форс мажорних обставин,
оскільки водій ОСОБА_2 не міг
передбачити дорожню обстановку та був
вимушений вжити заходи екстреного
гальмування, що звільняє відповідача
від обов'язку відшкодувати шкоду. Що
стосується вимоги позову про
відшкодування матеріальної шкоди,
відповідач просив врахувати надані
позивачем чеки, деякі з яких свідчать
про добровільність понесених витрат
(зокрема, на благодійну допомогу,
продукти харчування); що стосується
вимоги позову про відшкодування
моральної шкоди, то відповідач просив
суд врахувати, що зазначена позивачем
сума є необґрунтованою та
безпідставною, позивач не надала
доказів на підтвердження якими діями
відповідача заподіяно моральну шкоду,
тоді як позивач повинен був зазначити
з чого він при цьому виходив та які
безпосередньо права були порушені.

За ст. 224 ЦПК України у разі неявки
в судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності або якщо
повідомлені ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

У судове засідання відповідач не
з'явився, причини неявки суду не
повідомив та не надав заяви про розгляд
справи за його відсутності, у зв'язку з
чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України
з згодою позивача вирішує справу у
порядку заочного розгляду на підставі
наявних у справі доказів.

Суд, заслухав пояснення позивача
та дослідивши докази в межах
заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК
України, дійшов до висновку про
наявність підстав для задоволення
позову частково, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що 27.04.2012 р.
близько 12.10 год. у м. Дніпропетровську
по вул. Калиновій з боку просп. Правда
в напрямку вул. Академіка Образцова
рухався тролейбус ЮМЗ інв. номер 1528,
який належить МКП
«Дніпропетровський електротранспорт»,
під керуванням водія ОСОБА_3 по
маршруту №20 «Лівобережний - Центр».

Рухаючись у вказаному напрямку,
водій тролейбуса ОСОБА_3, помітивши як з
вул. Дівочої на його смугу для руху
перед тролейбусом виїхав а/м марки
«Жигулі», водій якого, проїхав близько
5-ти метрів, зупинився на його полосі
для руху, внаслідок чого водій ОСОБА_2
почав гальмування тролейбуса та
зупинив його. Контакту між тролейбусом
та невстановленим легковим
автомобілем «Жигулі» не відбулося.
Під час руху водій тролейбуса вжив
заходів робочого гальмування, в
результаті чого в салоні тролейбуса
сталося падіння гр. ОСОБА_1, яка стояла в
салоні та трималася за поручень, а
своїми діями ніяк не могла впливати на
розгортання небезпеки.

Згідно з висновком
судово-медичної експертизи від 24.04.2013
р. №1631 ОСОБА_1 отримала тілесні
ушкодження середнього ступеню
тяжкості.

Відповідно до довідки МСЕК (а.с.23)
позивачу з 01.04.2012 р. була встановлена
інвалідність ІІІ групи до 01.04.2013 р.

За ч. 1 ст. 1189 ЦК України джерелом
підвищеної небезпеки є діяльність,
пов'язана з використанням, зберіганням
або утриманням транспортних засобів,
механізмів та обладнання,
використанням, зберіганням хімічних,
радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 1189 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є
джерелом підвищеної небезпеки,
відповідає за завдану шкоду, якщо вона
не доведе, що шкоди було завдано
внаслідок непереборної сили або умислу
потерпілого (ч. 5 ст. 1189 ЦК України).

Суд не погоджується із доводами
відповідача, які викладені у
письмових запереченнях, щодо
відсутності вини відповідача у
спричиненні шкоди позивачу, через що
відсутні підстави для покладення на
відповідача обов'язку відшкодувати
таку шкоду, виходячи з наступного.

Відповідальність, яка не залежить від
вини правопорушника, є підвищеною,
вона настає за типових умов
відповідальності. Підвищена
відповідальність встановлена, зокрема,
й у разі завдання шкоди джерелом
підвищеної небезпеки (ст. 1187 ЦК), та
зазначений випадок є винятком із
загального принципу відповідальності
за вину в цивільному праві. З огляду на
презумпцію вини завдавача шкоди
(частина друга статті 1166 ЦК) відповідач
звільняється від обов'язку
відшкодувати шкоду (у тому числі і
моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди
було завдано внаслідок непереборної
сили або умислу потерпілого (частина
п'ята статті 1187 ЦК). Потерпілий подає
докази, що підтверджують факт завдання
шкоди за участю відповідача, розмір
завданої шкоди, а також докази того, що
відповідач є завдавачем шкоди або
особою, яка відповідно до закону
зобов'язана відшкодувати шкоду.

Даний обов'язок позивачем був
виконаний частково: позивач надала
докази на підтвердження завдання
шкоди, а також докази того, що
відповідач є особою, яка відповідно до
закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Ч. 5 ст. 1189 ЦК України передбачає, що
при завданні шкоди джерелом
підвищеної небезпеки на особу, яка
здійснює діяльність, що є джерелом
підвищеної небезпеки, не може бути
покладено обов'язок з її відшкодування,
якщо вона виникла внаслідок
непереборної сили або умислу
потерпілого.

Утім, суду не було надано доказів на
підтвердження надзвичайних або
невідворотних за даних умов подій,
тобто тих, які мають зовнішній
характер, через що суд мав би змогу
дійти до висновку про виникнення шкоди
внаслідок непереборної сили або
умислу потерпілого. Таким чином, саме
на відповідача має бути покладений
обов'язок відшкодування позивачеві
шкоди.

Утім, відмовляючи в задоволенні
вимоги позову про відшкодування
матеріальної шкоди суд виходить з того,
що позивач не надала доказів у
порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на
підтвердження розміру витрачених на
лікування коштів. Не зважаючи на
надання позивачем численних чеків
(останні, зокрема, містять інформацію
про витрати позивача, які взагалі не
пов'язані із лікуванням), позивач не
надала призначення лікарів на
придбання призначених ліків, та
доказів на підтвердження придбання
саме призначених для лікування
медичних препаратів, як це
передбачено ч. 2 ст. 59 ЦПК, адже
обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування, через що вимога позову
про відшкодування матеріально шкоди
не є такою, що підлягає задоволенню.

Разом з тим, з приводу вимоги
позову про відшкодування моральної
шкоди, то суд погоджується із доводам
позивача щодо наявності підстав для
її відшкодування відповідачем, які
передбачені п. 3 ч. 2 ст. 11, п. 9 ч. 2 ст. 16,
п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України; утім, що
стосується розміру такого
відшкодування, то на переконання суду
25 000,00 грн. на відшкодування моральної
шкоди буде справедливим та
відповідатиме тим душевним
стражданням та фізичному болю, яких
зазнав позивач у зв'язку з
ушкодженням здоров'я.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 88, ст.ст. 212,
214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міського
комунального підприємства
«Дніпропетровський електротранспорт»
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди, завданої в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
задовольнити частково.

Стягнути з Міського комунального
підприємства «Дніпропетровський
електротранспорт» на користь ОСОБА_1
на відшкодування завданої в
результаті дорожньо-транспортної
пригоди моральної шкоди 25 000,00 грн.

В задоволенні вимоги позову про
відшкодування матеріальної шкоди
відмовити.

Стягнути з Міського комунального
підприємства «Дніпропетровський
електротранспорт» в дохід держави
судові витрати, пов'язані зі сплатою
судового збору, в розмірі 250,00 грн.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача. Заяву
про перегляд заочного рішення може
бути подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення
шляхом подачі апеляційної скарги через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя