П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року м.
Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Григор'євої Л.І.,Лященко
Н.П.,Охрімчук Л.І., Гуменюка В.І.,Онопенка
В.В.,Патрюка М.В., Сеніна Ю.Л.,-

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_9 до
ОСОБА_10 про визнання недійсним
договору дарування, визнання права
власності та відшкодування моральної
шкоди за заявою ОСОБА_9 про перегляд
рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_9 звернулася до
суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що
уклала 14 серпня 2008 року договір
дарування квартири АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_10 під впливом помилки щодо
природи правочину, оскільки вважала, що
укладає договір довічного утримання, а
також під впливом тяжких обставин і на
вкрай невигідних умовах: вона є
пенсіонеркою, 1941 року народження,
інвалідом І групи загального
захворювання по зору (безтерміново);
страждає рядом важких хвороб
(захворювання серцево-судинної
системи: міокардіосклероз,
гіпертонічні хвороби внаслідок
перенесених інсультів); ІНФОРМАЦІЯ_1
помер її єдиний син, ОСОБА_11, який був
годувальником; єдиним її доходом є
пенсія, що свідчить про несприятливе
матеріальне становище; квартира є
єдиним житлом, де вона зареєстрована та
проживає.

Після укладення спірного договору вона
залишилась проживати у квартирі і
сплачувати комунальні послуги, що
свідчить про відсутність у неї намірів
дарувати квартиру.

Під час розгляду справи представник
позивачки уточнив правові підстави
звернення з позовом та просив суд
визнати договір дарування квартири
недійсним на підставі статті 233
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України).

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 5 лютого 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 18 березня 2013 року, позов ОСОБА_9
задоволено частково: визнано недійсним
договір дарування квартири АДРЕСА_1,
укладений 14 серпня 2008 року між ОСОБА_9
та ОСОБА_10; визнано за ОСОБА_9 право
власності на зазначену квартиру;
вирішено питання про розподіл судових
витрат; у задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від

11 вересня 2013 року рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 5
лютого 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Вінницької області від 18 березня
2013 року скасовано й ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_9 відмовлено.

У грудні 2013 року до Верховного Суду
України звернулась

ОСОБА_9 із заявою про перегляд рішення
колегії суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року,
посилаючись на неоднакове
застосування судами касаційної
інстанції статті 233 ЦК України,
унаслідок чого ухвалено різні за
змістом судові рішення в подібних
правовідносинах.

У зв'язку із цим ОСОБА_9 просить
скасувати рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року, а справу
направити на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 13 січня 2014 року поновлено
ОСОБА_9 строк для подання заяви про
перегляд рішення колегії суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року; справу
допущено до провадження Верховного
Суду України.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши доводи заявниці, Судова
палата у цивільних справах Верховного
Суду України вважає, що заява підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої
статті 355 Цивільного процесуального
кодексу України (далі - ЦПК України)
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана з
підстави неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

За змістом статті 360-4 ЦПК України суд
задовольняє заяву про перегляд справи
Верховним Судом України і скасовує
судове рішення у справі, яка
переглядається з підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК України, якщо встановить,
що судове рішення є незаконним.

Судами встановлено, що за договором
дарування від 14 серпня

2008 року ОСОБА_9 передала безоплатно у
власність (подарувала), а

ОСОБА_10 прийняла дарунок - квартиру
АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції, з вимогами якого
погодився й апеляційний суд, виходив із
того, що збіг тяжких обставин, а саме:
смерть сина, перенесення інсультів,
похилий вік, наявність у позивачки
інвалідності по зору, одинокість і
безпомічність, потреба в сторонній
допомозі, а також загроза втратити
житло через борги сина спонукали
позивачку укласти договір дарування
квартири на вкрай невигідних умовах -
безоплатно позбавивши себе цим єдиного
наявного житла.

Скасовуючи рішення судів першої та
апеляційної інстанцій та ухвалюючи
нове рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог щодо визнання договору
дарування недійсним, касаційний суд
виходив із того, що договір дарування
належать до безоплатних правочинів, за
умовами якого обдаровані не мають
перед дарувальником будь-яких
зобов'язань матеріального характеру,
тому такий договір не може бути визнано
недійсними на підставі ст. 233 ЦК
України.

ОСОБА_9 зазначає, що суд касаційної
інстанції під час розгляду більш ніж
двох справ за подібних предмета спору,
підстав позову, змісту позовних вимог
та встановлених судом фактичних
обставин і однакового
матеріально-правового регулювання
спірних правовідносин дійшов
неоднакових правових висновків,
покладених в основу цих судових рішень.

Для прикладу надала ухвалу колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 12 вересня 2012
року.

Зазначеною ухвалою залишено без змін
рішення місцевого й апеляційного
судів, якими задоволено позов
дарувальника до обдарованого та
визнано договір дарування 1/2 частини
квартири недійсним на підставі

ст. 233 ЦК України. Касаційний суд
погодився з висновками судів першої та
апеляційної інстанції, що хвороба
дружини позивача (цукровий діабет,
серцево-судинні захворювання, інсульт)
та крайня нужденність примусили
позивача укласти договір дарування
належної йому частини квартири на
вкрай невигідних умовах.

Таким чином, існує неоднакове
застосування касаційним судом одних і
тих самих норм матеріального права, а
саме статті 233 ЦК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Вирішуючи питання про усунення
розбіжностей у застосуванні судом
касаційної інстанції норм
матеріального права, Судова палата у
цивільних справах Верховного Суду
України виходить із такого.

Відповідно до частини першої статті 717
ЦК України за договором дарування одна
сторона (дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини першої статті 233 ЦК
України правочин, який вчинено особою
під впливом тяжкої для неї обставини і
на вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в пункті 23 постанови від 06
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено
особою під впливом тяжкої для неї
обставини і на вкрай невигідних умовах,
чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи, членів
її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має вчиняти
такий правочин добровільно, без
наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах,
характеризуються тим, що особа їх
вчиняє добровільно, усвідомлює свої
дії, але вимушена це зробити через
тяжкі обставини.

Статтею 233 ЦК України не передбачено
обмежень чи заборон її застосування до
окремих правовідносин чи договору
дарування зокрема.

Ураховуючи викладене, висновок суду
касаційної інстанції про те, що договір
дарування не може бути визнано
недійсним на підставі статті 233 ЦК
України є необґрунтованим і не
узгоджується з нормами чинного
цивільного законодавства України.

Судовою палатою у цивільних справах
Верховного Суду України встановлено
неоднакове застосування статті 233 ЦК
України, що потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах.

За таких обставин, рішення колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 11 вересня 2013
року не може залишатися в силі, а
підлягає скасуванню на підставі пункту
1 статті 355 ЦПК України з направленням
справи на новий розгляд до суду
касаційної інстанції.

Керуючись статтями 355, 360 - 3, 360 - 4 ЦПК
України, Судова палата у цивільних
справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року скасувати,
справу направити на новий розгляд до
суду касаційної інстанції.

Постанова Верховного Суду України є
остаточною і може бути оскаржена
тільки на підставі, встановленій
пунктом 2 частини першої

статті 355 ЦПК України.

Головуючий
А.Г. Ярема

Судді:
Л.І.
Григор'єва

В.І. Гуменюк

В.В. Онопенко

Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

М.В. Патрюк

Ю.Л. Сенін