У х в а л а

14 квітня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Леванчука А.О.,
Парінової І.К.,

Попович О.В.,
Ступак О.В.,

розглянувши заяву ОСОБА_3 про перегляд
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 вересня 2013
року в справі за позовом Приватного
підприємства «Готельний комплекс
«Феофанія» до ОСОБА_4, Національної
Академії Наук України про визнання
права власності на майно, зобов'язання
не чинити перешкод у здійсненні права
власності на майно та відшкодування
моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У січні 2004 року ПП «Готельний комплекс
«Феофанія» звернулось до суду з
указаним позовом, посилаючись на те, що
23 березня 1994 року між Національною
академією наук України (далі - НАНУ) та
ОСОБА_4 було укладено договір оренди,
відповідно до умов якого НАНУ передала
в тимчасове користування ОСОБА_4
готельний комплекс «ІНФОРМАЦІЯ_1», який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, до
складу якого входили: готель
«ІНФОРМАЦІЯ_1», ресторан готелю
«ІНФОРМАЦІЯ_1», інше майно, яке
знаходилось на балансі комплексу, на
термін з 23 квітня 1994 року до
23 квітня 1999 року. Згідно з п. 4.1
вказаного договору за користування
орендованим майном ОСОБА_4 повинен був
сплачувати орендну плату в розмірі 2 %
балансової вартості майна на рік з
моменту укладення договору. Балансова
вартість орендованого майна, визначена
в додатку № 3 до договору оренди,
становила 1 107 986 крб, а розмір річних
орендованих платежів складав 221 597 крб
України. Відповідно до п. 4.2 договору
оренди за бажанням орендаря орендна
плата може бути внесена достроково.
Підприємство платіжними дорученнями
від 01 лютого 1995 року № 29 та від
17 лютого 1995 року № 50 здійснило
дострокову оплату вартості
орендованого майна на загальну суму 1
млрд. 120 млн. крб, у той час як його
вартість становила 1 млрд. 107 млн. 986 тис.
крб. Пунктом 4.2 договору оренди
передбачено, що право орендаря на викуп
орендованого майна згідно з п. 7.1
договору наступає з моменту повного
погашення вартості майна. Відповідно
до п. 7.1 договору оренди орендар має
право викупу орендованого майна
орендними платежами шляхом повної
оплати вартості цього майна. При оплаті
вартості майна воно переходить у
власність орендаря в порядку,
передбаченому діючи законодавством.
Тобто, орендар, здійснивши повну оплату
вартості орендованого майна набув
право власності на орендоване майно.
Відповідно до умов п. 1.1 договору оренди
від 06 березня 1995 року № 2
готельний комплекс є правонаступником
всіх прав і обов'язків директора
готельного комплексу «Феофанія»
ОСОБА_4, який був в якості орендаря за
договором оренди від 23 березня 1994 року.
Вважав, що таким чином набув право
власності на орендоване майно,
оскільки здійснив повну його оплату,
але НАНУ умови договору не виконує,
документи на оформлення права
власності не передає. Крім того,
колишній директор підприємства ОСОБА_4
чинить перешкоди у здійсненні
позивачем права власності, чим
підприємству завдано моральну шкоду,
яку воно оцінило в 5 тис. грн. Ураховуючи
наведене, позивач просив визнати за ним
право власності на готель
«ІНФОРМАЦІЯ_1» та ресторан готелю
«ІНФОРМАЦІЯ_1», зобов'язати ОСОБА_4 не
чинити перешкоди у здійсненні
власником права власності та стягнути
моральну шкоду.

Рішенням Святошинського районного
суду м. Києва від 03 березня
2004 року позов задоволено частково.
Визнано право власності
ПП ГК «Феофанія» на готель
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться у
АДРЕСА_1, та ресторан готелю
«ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться у
АДРЕСА_1 в приміщенні готелю
«ІНФОРМАЦІЯ_1». В іншій частині позову
ПП ГК «Феофанія» про зобов'язання не
чинити перешкод в здійсненні власником
права власності та стягнення моральної
шкоди відмовлено. Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
15 листопада 2011 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позову ПП
ГК «Феофанія» відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 26 грудня 2011 року
відмовлено ПП ГК «Феофанія» у
відкритті касаційного провадження у
вказаній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 03 травня 2012 року
відмовлено ОСОБА_4 у відкритті
касаційного провадження у вказаній
справі.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2013 року касаційну
скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення
апеляційного суду м. Києва від 15
листопада 2011 року залишено без змін.

У січні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3 про
перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, а саме: ст. 41
Конституції України, ст. ст. 204, 316, 319, 321,
391 ЦК України, ст. ст. 28, 29 Закону України
«Про оренду майна державних
підприємств та організацій», Закон
України «Про приватизацію державного
майна».

На підтвердження неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що, на думку
заявника, потягло ухвалення різних за
змістом судових рішень у подібних
правовідносинах, заявник посилається
на наступні судові рішення: ухвалу
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 листопада 2011 року у справі
про припинення договору найму та
виселення, та за зустрічними позовними
вимогами про визнання членами сім'ї
наймача, визнання права користування
житловим приміщенням; постанову
Верховного Суду України від 14 березня
2007 року, прийняту за результатами
розгляду скарги про перегляд рішення
суду у зв'язку з винятковими
обставинами відповідно до вимог ст. ст.
157, 236, 243 КАС України, у справі за
адміністративним позовом про визнання
недійсними актів та договорів; рішення
Європейського суду з прав людини від 01
червня 2006 року, 24 червня 2003 року, 23
червня 1993 року, 16 грудня 1992 року, 24
травня 2007 року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Згідно з постановою пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 вересня 2011 року № 11 «Про
судову практику застосування статей
353-360 Цивільного процесуального кодексу
України» під судовими рішеннями у
подібних правовідносинах слід
розуміти такі, де тотожними є предмет
спору, підстави позову, зміст позовних
вимог та встановлені судом фактичні
обставини, а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Ухвалення різних за змістом судових
рішень означає, що суд (суди) касаційної
інстанції при розгляді двох або більше
справ за подібних правовідносин при
однаковому їх матеріально-правовому
регулюванні дійшов (дійшли)
неоднакових правових висновків.

Проте зі змісту ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 листопада 2011 року у справі
про припинення договору найму та
виселення, та за зустрічними позовними
вимогами про визнання членами сім'ї
наймача, визнання права користування
житловим приміщенням не вбачається
передбаченої ч. 1 ст. 355 ЦПК України
підстави для перегляду ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2013 року, оскільки у
зазначеній ухвалі предмет спору,
підстави позову, зміст позовних вимог і
фактичні обставини справи не є
тотожними у порівнянні з ухвалою, про
перегляд якої подано заяву.

Разом з тим, відповідно до п. 9 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 вересня 2011
року № 11 «Про судову практику
застосування статей 353-360 Цивільного
процесуального кодексу України»
судовими рішеннями, на які заявник
посилається на підтвердження підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК, можуть бути рішення:
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ; Вищого адміністративного суду
України; Вищого господарського суду
України; Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України,
ухвалені як судом касаційної
інстанції; апеляційних судів загальної
юрисдикції як судів касаційної
інстанції в цивільних справах, яким
право на перегляд у касаційному
порядку цивільних справ було надано
Законом «Про внесення змін до Закону
України «Про судоустрій України щодо
забезпечення касаційного розгляду
цивільних справ» від 22 лютого 2007 року №
697-V.

Зазначений перелік таких судових
рішень є вичерпним.

Обов'язковою є умова, щоб цими
рішеннями, які набрали законної сили,
вирішено спір по суті, та в них судом
(судами) касаційної інстанції
неоднаково застосовано одні й ті самі
норми матеріального права.

З огляду на вищевикладене, постанова
Верховного Суду України від 14
березня 2007 року, прийнята за
результатами розгляду скарги про
перегляд рішення суду у зв'язку з
винятковими обставинами відповідно до
вимог ст. ст. 157, 236, 243 КАС України, у
справі за адміністративним позовом про
визнання недійсними актів та
договорів, а також рішення
Європейського суду з прав людини від 01
червня 2006 року, 24 червня 2003
року, 23 червня 1993 року, 16 грудня 1992 року,
24 травня 2007 року не є тими судовими
рішеннями, на які може здійснюватися
посилається на підтвердження підстави,
передбаченої пунктом 1 частини першої
статті 355 ЦПК.

Із урахуванням вищевказаного, колегія
суддів дійшла висновку про те, що у
допуску до провадження Верховного Суду
України справи необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 360 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом
Приватного підприємства «Готельний
комплекс «Феофанія» до ОСОБА_4,
Національної Академії Наук України про
визнання права власності на майно,
зобов'язання не чинити перешкод у
здійсненні права власності на майно та
відшкодування моральної шкоди
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.П. Штелик

Судді: А.О. Леванчук

І.К. Парінова

О.В. Попович

О.В. Ступак