Справа № 338/159/14-ц
Провадження № 22-ц/779/929/2014
Головуючий у 1 інстанції Круль І.В. І. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого: Меленко О.Є.

суддів Девляшевського
В.А., Фединяка В.Д.

секретаря Мельник О.В.

з участю: представника
ОСОБА_2- ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, за апеляційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Богородчанського районного суду від 18
березня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Богородчанського районного
суду від 18 березня 2014 року позов ОСОБА_4
до ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 59 950
грн. боргу та 617 грн. 50 коп. судових
витрат.

На дане рішення ОСОБА_5 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права.

Вважає, що ухвалюючи рішення про
задоволення позову та стягуючи суму
заборгованості за договором позики,
суд першої інстанції не врахував, що
18.02.2014 року відповідачем було подано
заяву про застосування строків
позовної давності. Та обставина, що у
розписці були зроблені певні відмітки
про часткове повернення суми позики, на
думку апелянта не є належним та
допустимим доказом у справі, що
підтверджує переривання строків
позовної давності. Дописи, які були
зроблені у розписці не засвідчені
підписом позичальника, зроблені
різними почерками, які не відповідають
почерку розписки, яка засвідчена
підписом відповідача.

Також апелянт вказує, на те, що
показання свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7 не
можуть бути доказом у даній справі.

З цих підстав, рішення суду першої
інстанції, апелянт просив скасувати та
ухвалити нове, яким в задоволенні
позову відмовити.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_5 вимоги підтримав з тих же
мотивів, що зазначені в апеляційній
скарзі, просив про її задоволення.

ОСОБА_4, будучи належно повідомленим
про розгляд справи, до суду не з'явився.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
представника відповідача, дослідивши
письмові матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
спірні правовідносини між сторонами
виникли з договору позики.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за
договором позики (позикодавець)
передає у власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Як вірно встановлено, судом першої
інстанції 12.04.2009 року ОСОБА_5 позичив у
ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 20 000 грн., та
500 дол. США. Зазначена обставина
підтверджується власноруч написаною
ОСОБА_5 розпискою (а.с.24), відповідно до
якої, позичальник зобов'язувався
повернути кошти протягом шести місяців
з 12.04.2009 року по 12.10.2009 року.

Факт отримання грошових коштів не
спростовував ні сам ОСОБА_5 в суді
першої інстанції, ні його представник в
засіданні Апеляційного суду.

Виходячи зі змісту ст.1047, 1049 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.
Позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Та обставина, що оригінал боргової
розписки знаходився у позивача, є
свідченням того, що позичальник кошти
не повернув.

Таким чином, враховуючи вищевикладене,
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про
підставність позовних вимог ОСОБА_4 та
стягнення з ОСОБА_5 суми заборгованості
в розмірі 59 950 грн. та судових витрат.

Що стосується доводів апелянта в
частині пропуску позивачем позовної
давності та відміток зроблених
відповідачем в розписці, то такі не
приймаються судом до уваги, оскільки,
як вбачається зі змісту апеляційної
скарги, ОСОБА_5 не заперечує самого
факту повернення боргу частинами, не
вказуючи при цьому відповідних дат, а
має застереження лише щодо що вчинення
відміток в розписці, зокрема останньої
- за 2013 рік. Крім того, виходячи з норми
ч. 5 ст. 267 ЦК суд вправі поновити
пропущений строк позовної давності,
враховуючи поважність таких причин.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції були досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази і їх не надано суду
апеляційної інстанції, що давало б
підставу для зміни чи скасування
судового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано
всебічно та повно, дано їм вірну
правову оцінку, а рішення суду ухвалено
з додержанням норм матеріального та
процесуального права.

На підставі вищенаведеного, керуючись
ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Богородчанського районного
суду від 18 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає чинності з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
О.Є. Меленко

Судді:
В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк