Номер провадження: 22-ц/785/2604/14
Номер справи місцевого суду: 496/4054/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Черевко П.М.

-Сватаненко В.І.

при секретарі -Добряк Н.І.

за участю: ОСОБА_3, представника СГ ТОВ
«Південьагропереробка»-Фетісової О.Е. ,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Одеської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 12 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Південьагропереробка» про стягнення
заборгованості по заробітній платі в
сумі 15 237 грн., компенсації за затримку
розрахунку в розмірі 20 000 грн.,
безпідставно утриманих коштів з
заробітку в розмірі 2 970 грн., які були
сплачені підприємством на санаторне
лікування позивача,

ВСТАНОВИЛА:

12 серпня 2013 року позивач звернувся з
зазначеним позовом, в його
обґрунтування посилається на те, що
знаходився з відповідачем у трудових
відношеннях до 05 квітня 2012 року. При
його звільненні за власним бажанням
відповідач не провів розрахунок у
повному обсязі, у зв'язку з чим виникла
заборгованість підприємства у сумі 15 237
грн. Вважає, що у зв'язку з тим, що
відповідач не провів розрахунок у
повному обсязі в відповідності до ст. 117
КЗпП України з нього підлягає
стягненню середній заробіток за час
затримки розрахунку в сумі 20 000 грн.
Також позивач вказує на те, що при його
звільнені безпідставно з нього було
утримано 2970 грн., які підприємство
сплатило за санаторне лікування.

Відповідач позов не визнав, вказуючи,
що сторони з 04 листопада 2011 року не
знаходились у трудових відношеннях ,
заборгованості по сплаті розрахунку не
існує.

Рішенням суду першої інстанції від 12
грудня 2013 р. ОСОБА_3 в позові до СГ ТОВ
«Південьагропереробка» про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
грошевої компенсації-відмовлено у
повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції в зв'язку з порушенням
норм матеріального та процесуального
права та ухвалення нового рішення, яким
просить задовольнити позов у повному
обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність рішення суду в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в
позові виходив з того, що позивач
звернувся до суду з пропуском строку ,
передбаченого ст. 233 КЗпП України, що є
самостійною підставою для відмови в
задоволенні позову.

Але судова колегія не може погодитися з
вказаним висновком з наступних
підстав.

Суд першої інстанції виносячи рішення
не врахував приписи ч.2 ст. 233 КЗпП
України, відповідно до якої у разі
порушення законодавства про оплату
праці працівник має право звернутися
до суду з позовом про стягнення
належної йому заробітної плати без
обмеження будь-яким строком.

У зв'язку з викладеним на підставі ст.
309 ч.1 п.п. 1, 4 ЦПК України рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення по суті позивних вимог.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в статті
116 цього Кодексу.

Особи, винні в порушенні законодавства
про працю, несуть відповідальність
згідно з чинним законодавством (ст. 265
КЗпП України).

Згідно з ч. 1 ст. 116, ч. 1 ст. 117 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільненні,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

В разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Судовою колегією встановлено, що
позивач 26 серпня 2010 року на підставі
наказу №29 від 26 вересня 2010 року був
прийнятий на роботу до ТОВ
«Південьагропереробка» на посаду
механіка. Відповідно наказу №01 від 04
січня 2011 року він був звільнений з
займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП
України (а.с.7,46,47).Але після звільнення
позивач на пропозицію керівника
підприємства продовжував знаходитись
в трудових відношеннях з відповідачем,
займаючи посаду начальника
автотранспортного цеху (далі АТЦ) з
окладом 3000 грн. на місяць. Вказане
підтверджується наступними доказами.

Відповідно до розрахунку, виданого
позивачу бухгалтерією відповідача з 01
січня 2012 року по 03 квітня 2012 року
позивачу було нараховано до видачі 83 620
грн. 90 коп. по наступним статтям:
розхідний касовий, нарахування ФОТ,
нарахування послуг, приходна від
робітника (а.с.12,77).

Відповідно до довідки та відомостей
про отримання позивачем заробітної
плати, заробітна плата позивача, який
займав посаду начальника АТЦ , з 01
червня 2011 року складала 3 000 грн.(а.с.14) .
Позивач підписав відомість по
заробітній платі робітників АТЦ
(а.с.15). Відповідно до платіжних
відомостей за 2011 рік позивачу
нарахована заробітна плата у розмірі
3500 грн. (а.с.16-18). Позивачем як
начальником АТЦ був складений список
автомобілів, які були закріплені за
водіями автотранспортного цеху (а.с.19),
а також позивачем був зданий зразок
власного підпису як головного механіка
підприємства (а.с.23), позивач як
робітник відповідача складав акти про
прийняття виконаних робіт (а.с.24).
Відповідач 04 листопада 2011 року оплатив
вартість путівки на санаторно-курортне
лікування позивача в сумі 2970 грн., як
свого робітника (а.с.25).

Відповідно до заявки-ордеру позивач
отримав 10 000 грн. для придбання газової
плити, пральної машини та брусу, які
використовувалися для роботи
підприємства(а.с.69-72).13 грудня 2010 року
позивач підписав акт дефіктації
автомобіля (а.с.73). 11 січня 2011 року
позивач склав акт про придбання
фільтру для приєднання до електричних
мереж (а.с.74). Відповідно до акту від 12
січня 2011 року позивач виконував роботу
на посаді завідуючого гаражу і був
проведений ремонт двигуна автомобіля
вартістю 2 000 грн. (а.с.75). На ім'я
позивача була виготовлена печатка з
абревіатурою «АТЦ» СХ ООО «ЮАП» (а.с.76).

Бухгалтерією відповідача була
складена відомість про розрахунок з
позивачем за придбані запчастини та
матеріали для обслуговування
діяльності підприємства, в якій
зазначено, що ОСОБА_3 є робітником
підприємства (а.с.77).

02 квітня 2012 року позивач при звільненні
підписав обхідний аркуш у виконуючого
обов'язки директора, відповідального
по матеріально-технічному постачанню,
начальника охорони, бухгалтера та
касира (а.с.10).

Відповідно довідки відповідача від 02
квітня 2012 року заборгованість
підприємства перед позивачем -89 795 грн.
50 коп., яка складається з заробітної
плати-5418 грн., боргу по АТЦ
(автотранспортний цех)-64140 грн., премії
-10 000 грн., ремонту автомобіля-5 000 грн.

19 грудня 2012 року позивач звернувся до
відповідача з заявою про виплату
заборгованості по заробітній платі
(а.с.9).Вважаючи, що його трудові права
були порушені, позивач у липні 2013 року
звернувся зі скаргою до Біляївської
міжрайонної прокуратури Одеської
області. 01 серпня 2013 року за підсумками
перевірки на адресу позивача
прокуратура надіслала відповідь,
відповідно до якої у ході перевірки
було встановлено, що він знаходився з
відповідачем в трудових відносинах з
вересня 2010 року по 04 січня 2011 року, де
працював механіком та був звільнений
за власним бажанням. Заробітна плата за
даний час йому була виплачена у повному
обсязі (а.с.4).

Також в матеріалах справи є заява від
інженера з техніки безпеки від 25
березня 2011 року на ім'я позивача, як
начальника АТЦ СГ ТОВ
«Південьагропереробна» , з метою
виконання певного обсягу робіт,
розрахунок маршрутів руху
автотранспорту , складених позивачем
як начальником АТЦ, який затверджений
директором підприємства, розрахунок
заробітної плати водіїв за
вантажоперевезення автотранспортом
АТЦ на 2011 р., складений позивачем на
виконання наказу від 28 лютого 2011 р.,
базові норми розходу палива на 2011 р.,
виконаних позивачем на підставі наказу
від 05 березня 2011 р., список робітників
підприємства, які використовують
особистий транспорт та ліміту палива
за час з 01 квітня по 30 вересня 2011 року,
складений позивачем на виконання
наказу №12 від 28 березня 2011 р. В
зазначеному списку також є прізвище
позивача, в якому зазначена посада як
головний механік.

Судова колегія звертає увагу, що низку
документів позивач підписував як
начальник АТЦ, а ряд документів як
головний механік. З урахуванням того,
що вказані посади є тотожними, судова
колегія вважає, що вказана обставина не
спростовує доводів позивача, що він
працював начальником АТЦ на
підприємстві.

Вказані документальні докази свідчать
про те, що позивач не зважаючи на те, що
відповідно до наказу був звільнений з 04
січня 2011 року за власним бажанням,
продовжував знаходитися в трудових
відношеннях з відповідачем, виконуючи
посадові обов'язки начальника
автотранспортного цеху СГ ТОВ
«Південьагропереробка». При цьому
судова колегія звертає увагу, що
позивач приходив на роботу щоденно в
робочі дні, знаходився на території
підприємства, мав печатку начальника
автотранспортного цеху, здавав звіти,
отримував відповідно до відомості
заробітну плату.

Судова колегія не бере до уваги
пояснення представника відповідача,
який не заперечуючи, що позивач
виконував роботи на підприємстві,
вказує, що він їх здійснював на
підставі цивільних договорів, і що
позивач не знаходився в трудових
відношеннях з підприємством. Послуги
підприємству, які надавалися
позивачем, полягали в тому, що він
поставляв запасні частини для машин та
механізмів, та виконував ремонт
техніки.

Відповідачем не представлено жодного
договору, який укладався між сторонами
на надання послуг чи виконання
будь-яких робіт. До суду відповідач не
надав доказів, що з позивачем
укладалися договори на надання послуг
або виконання робіт, відсутні умови
таких договорів, їх обсяг, умови
виконання робіт та їх оплата. Позивач
на підтвердження своїх вимог надав
акти , наряди замовлення, акти
придбаних матеріалів для ремонту
автотранспорту відповідача. З вказаних
актів убачається, що позивач був
замовником робіт, а не їх виконавцем. З
акту про придбання кришки
розширювального бачка в загалі
убачається, що позивач направлений у
відрядження на автомобілі відповідача.
Більш того, на вказаному документі
стоїть печатка позивача, як працівника
СГ ТОВ «Південьагропереробка». Всі
інші документи вказують, що позивач
придбав запчастини та матеріали, які
були необхідні для роботи
підприємства. Крім того, судова колегія
звертає увагу, що позивач відповідно до
документальних доказів виконував
роботу, яка не характерна для
договірних відносин, щодо надання
послуг, а саме, складання графіків руху
автотранспорту, встановлення лімітів
на паливо та інше.

Крім того, погоджуючись з позицією
позивача, що він знаходився в трудових
відношеннях з відповідачем, судова
колегія бере до уваги пояснення
допитаних у суді першої інстанції
свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, які пояснили, що
позивач працював на підприємстві,
заяву позивача на ім'я директора СГ ТОВ
«Південьагропереробка» від 19 грудня 2012
року , відповідно до якої він просить
виплатити йому заборгованість по
заробітній платі в розмірі 15 000 грн. Н
підставі перерахованих вище
документів судова колегія встановила,
що позивач з 25 серпня 2010 року по 04 січня
2011 року офіційно працював на посаді
механіка в СГ ТОВ
««Південьагропереробка»», а з 04 січня
2011 року по 05 квітня 2012 року перебував у
фактичних трудових відношеннях з ТОВ
««Південьагропереробка»», виконуючи
обов'язки начальника
автотранспортного цеху, а потім
коменданту табору (рекрутингова
служба). Вказане також підтверджується
актами ( а.с. 73-75) та зразком печатки (
а.с.76).

Таким чином, судовою колегією
встановлено, що позивач був допущений
до роботи відповідачем, яку він
виконував до 05 квітня 2012 року.

Згідно із ч. 4 ст. 24 КЗпП України
трудовий договір вважається укладеним
і тоді, коли наказ чи розпорядження не
були видані, але працівника фактично
було допущено до роботи.

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 1992 року № 9
"Про практику розгляду судами трудових
спорів" роз'яснено, що фактичний допуск
до роботи вважається укладенням
трудового договору незалежно від того,
чи було прийняття на роботу належним
чином оформлене, якщо робота
провадилась за розпорядженням чи з
відома власника або уповноваженого ним
органу.

На підставі приписів ч.4 ст. 24 КЗпП
України судова колегія приходить до
висновку, що позивач з 04 січня 2011 року
по 05 квітня 2012 року знаходився з
відповідачем в трудових відношеннях,
де виконував обов'язки начальника
автотранспортного цеху та комендантом
табору з посадовим окладом 3 000 грн.

Судова колегія не бере до уваги
посилання відповідача, що позивач не
знаходився з ним у трудових
відношеннях з тих підстав, що тягар
надання доказів лежить у справах
зазначеної категорії на
відповідачеві, який в силу ст. 60 ЦПК
України не спростував доказів, наданих
позивачем , що він перебував в трудових
відношеннях з відповідачем.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата усіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Непроведення з вини
власника або уповноваженого ним органу
розрахунку з працівником у зазначені
строки є підставою для
відповідальності, передбаченої ст. 117
цього Кодексу, тобто виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Статтею 117 КЗпП України встановлено
обов'язок власника або уповноваженого
ним органу виплатити працівникові
середній заробіток, за весь час у разі
затримки по день фактичного
розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні
від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо
офіційного тлумачення положень статті
233 Кодексу законів про працю України у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за
статтею 47 Кодексу роботодавець
зобов'язаний виплатити працівникові
при звільненні всі суми, що належать
йому від підприємства, установи,
організації, у строки, зазначені в
статті 116 Кодексу, а саме в день
звільнення або не пізніше наступного
дня після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок.
Непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені строки є
підставою для відповідальності,
передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто
виплати працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 24 грудня 1999 року № 13
"Про практику застосування судами
законодавства про оплату праці"
роз'яснено, що у разі якщо працівникові
не були виплачені належні йому платежі
при звільненні, суд на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а не при
проведенні його до розгляду справи по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

На підставі довідки відповідача(а.с.11)
судова колегія встановила, що
заборгованість відповідача перед
позивачем станом на 05 квітня 2012 року
складала 90 462 грн., які складаються з
заробітної плати-5418 грн., боргу по АТЦ
(автотранспортний цех)-64140 грн., премії
-10 000 грн., ремонту автомобіля-5 000 грн. та
заробітної плати за березень 2012 року -
667 грн. Відповідач вказує на
недійсність вказаної довідки, оскільки
вона не завірена печаткою. Але судова
колегія приймає до уваги доводи
позивача, що вказану довідку він
отримав при звільненні, та з
урахуванням обхідного аркушу, в якому
співпадають в хронологічному порядку
дати та підпис бухгалтера, та
звертаючи увагу, що відповідач
частково погасив заборгованість ,
судова колегія вважає, що факт
заборгованості та її сума доведена
позивачем.

Відповідач частково погасив
заборгованість видаючи на руки
позивачу готівку.

На час звернення позивача до суду у
відповідача перед позивачем існує
заборгованість в сумі 15 237 грн. 60 коп., що
підтверджується відомістю про
розрахунок з працівником (а.с.12) .

Судова колегія на підставі пункту
восьмого розділу 4 Порядку обчислення
середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 08 лютого 1995
року, встановила , що середня заробітна
плата позивача в місяць складає 3 000
грн., а на день складає 133 грн. 33 коп.
Затримка виплати розрахунку склала 24
місяця та 3 дня. Таким чином, на користь
позивача підлягає стягненню 24* 3000=72 000
грн. та за 3 дня-399,99 грн., а всього 72 399
грн. 99 коп.

Але позивач подаючи позов вказав, що
відповідно до закону на його користь
підлягає стягненню середній заробіток
за час затримки розрахунку в сумі 20 000
грн. На пропозицію судової колегії
надати розрахунок середнього
заробітку за час затримки розрахунку
позивач відмовився, та наполягав на
тому, що на його користь підлягає
стягненню саме 20 000 грн. З урахуванням
принципу диспозитивності, який
закріплений у ст. 11 ЦПК України, судова
колегія вважає, що вимоги позивача про
стягнення саме суми у розмірі 20 000 грн.
підлягають задоволенню.

Позивач ставить питання про стягнення
на його користь безпідставно стягнутої
суми у розмірі 2970 грн., яку відповідач
стягнув за раніше сплачену путівку на
санаторне лікування. Як доказ позивач
надав рахунок-фактуру №102 від 04
листопада 2011 р. та зворотній талон до
путівки, відповідно до якого
відповідач сплатив вартість путівки.
Але будь-яких доказів, що вказана сума
була утримана з позивача, надано не
було. У зв'язку з викладеним судова
колегія вважає, що вказані позивні
вимоги задоволенню не підлягають.

В відповідності до ст. 88 ЦПК України
судові витрати підлягають стягненню з
відповідача.

Таким чином, судова колегія вважає, що
суд першої інстанції, виносячи рішення,
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права , що є підставою
для скасування рішення суду першої
інстанції з ухваленням нового рішення
про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п.
1,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Одеської
області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
-задовольнити частково.

Рішення Біляївського районного суду
Одеської області від 12 грудня 2013 року -
скасувати.

Ухвалити по справі рішення, яким позов
ОСОБА_3 - задовольнити частково,
стягнувши на його користь з
сільськогосподарського товариства з
обмеженою відповідальністю
«Південьагропереробка»
заборгованість при звільненні в сумі
15237 грн. та компенсацію за час затримки
розрахунку при звільненні в сумі 20 000
грн.

В іншій частині позов залишити без
задоволення.

Стягнути з сільськогосподарського
товариства з обмеженою
відповідальністю
«Південьагропереробка» на користь
держави судовий збір в розмірі 352 грн. 37
коп.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської
області
В.О. Суворов

П.М. Черевко

В.І.Сватаненко