Справа №487/5862/13-ц 15.04.2014 15.04.2014 15.04.2014
Провадження №22-ц/784/1162/14 Суддя по 1
інстанції - Корнешова Т.В.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Ухвала

Іменем України

15 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць
В.В.,

при секретарі судового засідання -
Бакуті Т.В.,

за участю:

- представника позивачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

- представника відповідачки
ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

- представника третьої особи -
адміністрації Заводського району
Миколаївської міської ради - Крамар
Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду
м. Миколаєва від 10 лютого 2014 року у
справі за

позовом

ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи,
які не заявляють самостійний вимог
щодо предмета спору: Департамент
Житлово-комунального господарства
Миколаївської міської ради,
адміністрація Заводського району
Миколаївської міської ради, про
усунення перешкод у користуванні
спільною власністю та покладення
зобов'язання вчинити певні дії,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулися з позовом до ОСОБА_5 про
усунення перешкод у користуванні
спільною власністю та покладення
зобов'язання вчинити певні дії.

Позивачі вказували, що вони та
відповідачка проживають в різних
корпусах житлових будинків, які
розташовані по АДРЕСА_1, але всі разом
користувалися громадською вбиральнею,
яка знаходилася на території двору
загального користування неподалік
корпусу № 5.

Громадську вбиральню
відповідачка знесла, а на її місці
самочинно побудувала гараж.

Посилаючись на порушення їх прав
щодо користування громадським
туалетом, позивачі просили зобов'язати
відповідачку за власний рахунок знести
самочинно збудований гараж на
земельній ділянці загального
користування та відновити на вказаному
місці зруйновану громадську
вбиральню.

Заперечуючи проти позову,
відповідачка вказувала, що на
території двору неподалік її будинку з
давніх років у незадовільному стані
дійсно знаходилася вбиральня з
вигребом, яка не перебувала на балансі
або обслуговуванні будь-якого
підприємства і влітку 2012 року вона
згоріла.

Позивачі є співвласниками квартир
з усіма зручностями, у тому числі і з
водовідведенням, однак протягом
останніх років звертаються до органів
виконавчої влади про відновлення
функціонування громадського туалету.

Вимоги до неї безпідставні, хоча
вона дійсно побудувала гараж біля
свого будинку, але не на місці
знаходження вбиральні. Позивачі
перешкоджають їй в приватизації
прибудинкової території біля будинку
та узаконенні гаражу.

Рішенням Заводського районного
суду м. Миколаєва від 10 лютого 2014 року
відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивачі,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість судового рішення,
просили його скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія судів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпорядження своїм
майном.

За позовом громадянина рішення про
знесення самочинного будівництва може
бути ухвалено на підставі ст. 391 ЦК лише
в разі доведеності особою відповідно
до вимог ч.3 ст. 10 ЦПК України факту
створення йому перешкод у здійсненні
права користування та розпорядження
своїм майном при неможливості
усунення цих перешкод в інший спосіб.

Відмовляючи у задоволенні
позову, районний суд правомірно
виходив з того, що права та інтереси
позивачів щодо користування
громадською вбиральнею відповідачкою
не порушено.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом, по АДРЕСА_1
розташовано п'ять корпусів житлових
будинків (№ 1, 2, 3, 5, 6), які у 1978 році
передані на баланс Миколаївської
міської ради Миколаївським морським
портом.

Житлові будинки розташовані на землях
комунальної власності міста та
знаходяться на обслуговуванні ТОВ
«Николаевдомсервис». Межі
прибудинкових територій кожного із
зазначених корпусів житлових
будинків по АДРЕСА_1 не встановлені
(а.с. 109, 49-50, 78-90).

Позивачка ОСОБА_2 проживає в
багатоповерховому будинку АДРЕСА_1 та
є співвласницею квартири № 23, що має
всі зручності, включаючи каналізацію
(а.с. 74-76).

Позивачка ОСОБА_3 проживає в
багатоповерховому будинку АДРЕСА_1 та
є власницею квартири № 7, що також має
всі зручності (включаючи каналізацію).

Відповідачка ОСОБА_5 проживає в
одноповерховому житловому будинку
№ 13, корпус 5 (барачного типу), в
якому знаходиться декілька квартир.
Вона є співвласницею (разом із ОСОБА_6,
ОСОБА_8, ОСОБА_9.) трикімнатної квартири
№ 8-а, яка облаштована усіма
зручностями.

Рішенням виконкому Миколаївської
міської ради від 21 листопада 2012 року
№ 1271 вказаній квартирі
присвоєна окрема адреса: АДРЕСА_1 ( як
для житлового будинку).

Рішенням сесії Миколаївської міської
ради № 29/31 від 27 червня 2013 року ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 надано дозвіл на
виготовлення проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки,
орієнтовною площею 313 кв.м,
із земель комунальної власності для
обслуговування індивідуального
житлового будинку та господарських
споруд по АДРЕСА_1, корпус 5/8 (а.с. 109).

Заперечуючи проти позову, відповідачка
посилалась на те, що гараж побудований
на прибудинковій території біля
належної їй частки житлового будинку і
не порушує права позивачів.

Зазначене підтверджується витягом з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності від 24 лютого 2014 року за
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 за
вказаною адресою зареєстрована на
праві спільної сумісної власності
земельна ділянка, площею 0,0311 га, з
цільовим призначенням - для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка).

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_5
самочинно побудувала гараж, за що
притягувалася до адміністративної
відповідальності.

Із матеріалів справи також вбачається,
що по АДРЕСА_1 існувала громадська
вбиральня з вигребом, яка перебувала в
незадовільному стані, оскільки
останнім часом не обслуговувалася
комунальними підприємствами та не
перебувала на балансі утримувача
жилого фонду.

Із Акту про пожежу від 9 серпня 2012
року та постанови Заводського РВ ММУ
УМВС від 9 серпня 2012 року про відмову в
порушенні кримінальної справи
вбачається, що 9 серпня 2012 року
внаслідок необережного поводження з
вогнем невстановленими особами
вказана вбиральня згоріла (а.с. 90-97).
Доказів про те, що відповідачка
причетна до знищення вбиральні
матеріали справи не містять, як і
доказів на підтвердження того, що гараж
самочинно побудований на місці
вбиральні.

Головне управління
Держсанепідслужби у Миколаївській
області 23 серпня 2013 року, у
відповідь на звернення мешканців про
відновлення громадської вбиральні,
надало роз'яснення, що відповідно до
вимог державних будівельних норм (п. 3
«Громадські вбиральні» та розділу 9
«Вимоги до проектування елементів
благоустрою» ДБН Б.2.2.-5:2011) будівництво
громадських вбиралень з вигребом на
території населених пунктів
заборонено (а.с. 26, 27).

Відповідно до вимог частин 1, 4 ст. 60
ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, відмовляючи у задоволенні
позову, суд першої інстанції
правомірно виходив з недоведеності
позовних вимог.

Доводи позивачів в апеляційній
скарзі про доцільність відновлення
громадської вбиральні та доведеність
ними того факту, що їх дворові
каналізаційні системи знаходяться в
незадовільному стані, не впливають на
правильність висновку суду першої
інстанції.

Враховуючи викладене, колегія не
вбачає підстав для скасування рішення
районного суду, постановленого з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну ОСОБА_2 та ОСОБА_3
відхилити, а рішення Заводського
районного суду м. Миколаєва від 10
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: