Справа № 351/587/14-ц
Номер провадження №2/351/370/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 року
м. Снятин

Снятинський районний суд
Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді -
Бородовського С.О.,

з участю секретаря -
Маланчук С.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
позики та визнання права власності на
майно.,-

В С Т А Н О В И В:

До Снятинського районного суду
Івано-Франківської області звернувся
ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за договором
позики та визнання права власності на
майно. В позові вказано, що 25/12/2012 р.
ОСОБА_2 отримала від позивача позику в
сумі 6000 доларів США, що еквівалентно 48000
гривень, які відповідачка
зобов`язалась повернути до 30 грудня 2013
р. Однак відповідачка позику не
повернула. Позивач посилається на п б)
п. 3 договору позики, відповідно до
якого якщо відповідачка не поверне
позику до 30/12/2013 р. вона зобов`язується
передати позикодавцю нерухоме майно:
житловий будинок загальною площею 29.4
кв. м. в АДРЕСА_1 та земельну ділянку
площею 0,6238 в АДРЕСА_2 для
обслуговування житлового будинку та
ведення особистого селянського
господарства.

Позивач просив суд стягнути з
відповідачки заборгованість за
договором позики від 25/12/2012 р. та
визнати за ним право власності на
спірний будинок та земельну ділянку.

Представник позивача подала суду
заяву, в якій позов підтримала, розгляд
справи просила здійснити без її участі.

Відповідачка подала суду заяву, якою
позов визнала в повному обсязі, розгляд
справи просила здійснити без її участі.

Судом встановлено, що 25/12/2012 р. між
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір
позики, за яким відповідачка отримала
грошові кошти в еквіваленті 48000 гривень
без процентів до 30/12/2013 р. Борг підлягає
поверненню в національній валюті,
незалежно від курсу долара США (п. 3.б
Договору).

В п. 3.б Договору вказано, що у разі, якщо
відповідачка не поверне позику у до
30/12/2013 р. вона зобов`язується передати
позикодавцю нерухоме майно: житловий
будинок загальною площею 29.4 кв. м. в
АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,6238
в АДРЕСА_2 для обслуговування житлового
будинку та ведення особистого
селянського господарства.

Відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за заповітом в спадковій
справі № 422/04,зареєстровано в реєстрі №
5293 відповідачка успадкувала дерев`яний
житловий будинок № 30 по вул. О.
Кобиленської в АДРЕСА_2 Снятинського
району.

23/12/1993 р. ОСОБА_3 заповіла відповідачці
усе своє майно на підставі заповіту,
посвідченого секретарем Джурівської
сільської ради. Відповідно до
державного акту № 000555 його видано на
ім`я ОСОБА_3

Відповідно до п. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Відповідно до п. 1ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 1 ст. 61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Відповідачка визнала позов в частині
стягнення з неї заборгованості за
договором позики в сумі 48000 гривень.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України визнання
відповідачем позову не означає
обов`язку суду його задовольнити. Таким
позов може бути задоволений у разі,
якщо ним не порушуються правові норми,
що регулюють спірні відносини. Даний
позов в частині визнання права
власності за позивачем на майно
відповідачки положенням законодавства
на момент його укладення та вирішення
цього спору не відповідає.

Відповідно до п. 1 ст. 182 ЦК України право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.

Відповідно до п. 3 ст. 640 ЦК України
договір, що підлягає нотаріальному
посвідченню, є укладеним з дня такого
посвідчення.

В п. 1 ст. 210 ЦК України вказано, що
правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Відповідно до п. 1 ст. 4 Закону України «
Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обтяжень»
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України.

В п. 1 ст. 220 ЦК України вказано, що у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про
іпотеку» іпотека - вид забезпечення
виконання зобов'язання нерухомим
майном, що залишається у володінні і
користуванні іпотекодавця, згідно з
яким іпотекодержатель має право в разі
невиконання боржником забезпеченого
іпотекою зобов'язання одержати
задоволення своїх вимог за рахунок
предмета іпотеки переважно перед
іншими кредиторами цього боржника у
порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1 ст. 18 Закону України
«Про іпотеку» іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню.

Відповідно до п. 1 ст. 657 ЦК України
договір купівлі-продажу земельної
ділянки, єдиного майнового комплексу,
житлового будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню, крім
договорів купівлі-продажу майна, що
перебуває в податковій заставі.

Договір між позивачем та відповідачем
від 25/12/2012 р. містить елементи
іпотечного договору та договору
купівлі продажу нерухомої речі

Приписів цивільного законодавства про
нотаріальне посвідчення договору та
державну реєстрацію речових прав з
нього позивачем та відповідачем не
дотримано.

В постанові Верховного Суду України
від 7 листопада 2012 року у справі за №
6-107цс12 та інших висловлено правову
позицію про те, що у зобов'язальних
відносинах захист прав особи не
можливий шляхом подання позову про
визнання права власності на спірне
майно. В ст. 360-7 ЦПК України вказано, що
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
Суду України.

Крім зазначеного позивач не вправі з
однієї і тієї ж підстави просити суд
застосувати одночасно стягнення з
відповідачки заборгованості за
позикою та визнати право власності на
її майно на суму боргу.

Таким чином позивач зловживає своїм
правом на звернення до суду в частині
заявлення вимоги про визнання права
власності на майно.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України вказано, що при
здійсненні своїх прав особа
зобов'язана утримуватися від дій, які
могли б порушити права інших осіб.
Відповідно до п. 3 ст. 13 ЦК України не
допускаються дії особи, що вчиняються з
наміром завдати шкоди іншій особі, а
також зловживання правом в інших
формах.

В п. 6 ст. 13 вказано, що у разі
недодержання особою при здійсненні
своїх прав вимог, які встановлені
частинами другою - п'ятою цієї статті,
суд може зобов'язати її припинити
зловживання своїми правами, а також
застосувати інші наслідки, встановлені
законом.

Так, в п. 3 ст. 16 ЦК України вказано, що
суд може відмовити у захисті
цивільного права та інтересу особи в
разі порушення нею положень частин
другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином судом встановлено
обґрунтованість вказаного позову в
частині стягнення з відповідача
заборгованості з відповідача за
позикою.

Відповідно до п. 1 ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до п. 1 ст. 220 ЦК України
договір від 25/12/2012 р. між позивачем та
відповідачем в частині переходу прав
на нерухоме майно є нікчемним.

Відповідно до п. 1 ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин є недійсним з
моменту його вчинення.

Зазначений позов в частині визнання
права власності на майно відповідача
не підлягає задоволенню, оскільки він є
незаконним та необґрунтованим.
Задоволення позову в частині визнання
права власності за позивачем на майно
відповідача означало б ухвалення
рішення з порушенням цивільного
законодавства, що регулює нотаріальне
посвідчення, державну реєстрацію
правочину. Також суд не може визнати
право власності за особою, у якої воно
не виникло.

Відповідно до зазначеного та на
підставі ст. ст. 13, 16, 1049, 1054 ЦК України
суд, -

УХВАЛИВ:

позов задовольнити частково;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
заборгованість за договором позики в
сумі 48 000 гривень, в іншій частині
позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Івано-Франківської
області протягом 10 днів з дня його
проголошення через Снятинський
районний суд. У разі відсутності
сторін, під час проголошення судового
рішення подається апеляційна скарга
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: підпис

Суддя Снятинського районного
суду Бородовський С.О.