Справа № 2-5227/11
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

10 квітня 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі головуючого -
одноособово судді Шевчук Ю.В.

при секретарі - Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті
Білгород-Дністровський справу за
уточненною позовною заявою ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування, визнання недійсним
Свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності,

В с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відповідача про визнання
недійсним договору дарування, визнання
недійсним Свідоцтва про право на
спадщину, визнання права власності,
вказуючи, що 07.09.2000 року між позивачем
та його покійним рідним братом ОСОБА_3
був укладений договір дарування
квартири АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 брат
позивача ОСОБА_3 помер. Його дружина -
відповідачка ОСОБА_2 вступила у
спадщину на вищевказану квартиру та є
її власником. Однак, вищевказаний
договір дарування позивач вважає
таким, що укладений під впливом омани,
тому він має бути визнаний недійним, а
відповідно, і Свідоцтво про право на
спадщину на ОСОБА_2 також має бути
визнане недійним. На підставі
вищевикладеного просить суд
задовольнити позов, визнати договір
дарування та Свідоцтво про право на
спадщину недійсними, та визнати за ним
право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У ході розгляду справи позивач
надав суду заяву про зміну підстав
позову (а.с.130), згідно якої змінив
підстави позову, та просив також
визнати поважними причину пропуску
строку позовної давності, визнати
недійсним договір дарування від 07.09.2000
року, визнати недійсним свідоцтво про
право на спадщину за заповітом від
26.01.2010 року, визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Представник позивача у судовому
засіданні підтримала вимоги уточненої
позовної заяви та пояснила наступне.

Позивач - ОСОБА_1 є інвалідом Великої
Вітчизняної війни 1 групи та підпадає
під захист Закону України «Про статус
ветеранів війни, гарантії їх
соціального захисту», який визначає
правовий статус ветеранів війни,
забезпечує створення належних умов для
їх життєзабезпечення, сприяє
формуванню в суспільстві шанобливого
ставлення до них. Позивачу на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого органом приватизації
державного житлового фонду виконкому
Білгород- Дністровської міської ради
народних депутатів 28.03.1994 року,
належала квартира АДРЕСА_1.

07.09.2000 року між ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
його рідним братом ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2,
була досягнута домовленість про
утримання ОСОБА_1 у зв'язку з чим
нотаріусом Білгород-Дністровського
міського нотаріального округу
Одеської області ОСОБА_4 був оформлений
договір. ОСОБА_3 зобов'язався
допомагати ОСОБА_1 щодо харчування,
купівлі медикаментів та іншою
необхідною допомогою. ІНФОРМАЦІЯ_3 брат
позивача - ОСОБА_3 помер. ОСОБА_1
залишився без будь-якої допомоги та був
вимушений звернутися до вдови
померлого - ОСОБА_2, з вимогою про те, що
вона має продовжувати виконувати
зобов'язання свого чоловіка. Однак,
відповідачка по справі відмовилась
від цих обов'язків та повідомила
позивача, що спірну квартиру ОСОБА_1
подарував ОСОБА_3 на підставі договору
дарування від 07.09.2000 року. Тобто,
позивачу лише наприкінці квітня 2010
року стало відомо, про те, що ОСОБА_2
оформила квартиру, в якій він проживає
на своє ім'я на підставі свідоцтва про
право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_3. Після цього позивач
звертався до правоохоронних органів,
що підтверджується копією листа
Білгород-Дністровського МВ ГУМВС
України в Одеській області від 12.05.2010
року за №51/11870, копією листа
Білгород-Дністровської
міжрайпрокуратури від 20.10.2010р. за
№7-793-10, однак, згідно цих листів, йому
було відмовлено у захисті його прав,
тому він змушений звернутися до суду.
Як вказує представник позивача,
відповідно до п. 7 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, до
позовів про визнання правочину
недійсним і про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину,
право на пред'явлення якого виникло до 1
січня 2004 року застосовується позовна
давність, встановлена для відповідних
позовів законодавством, ще діяло
раніше. Як вказує представник
позивача, про своє порушене право
позивач дізнався лише у квітні 2010 року,
тобто строк позовної давності,
встановлений статтею 71 ЦК УРСР їм не
пропущений.

Далі, представник позивача в
обґрунтування того, що цей договір має
бути визнаний недійним, вказує те, що
обдарований ОСОБА_3 у спірній квартирі
не проживав, що підтверджує факт того,
що він не прийняв дар - квартиру. А також
звертає увагу на той факт, що позивач
ніяких дій щодо відчуженні спірної
квартири, що стосується процедури
оформлення не виконував та не видавав
довіреність на це іншим особам.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовує посиланням на статтю 56 ЦК
УРСР та вказує, що згідно роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України "Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними" від 28.04.1978 року, із
змінами, зазначалося, що під істотною
помилкою, яка відповідно до ст. 56 ЦК
УРСР може бути підставою для визнання
угоди недійсною, слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною в
угоді суб'єкта, предметі чи інших
істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого за
обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Спірна квартира ніколи не передавалася
ОСОБА_3, як обдарованій особі, весь час
квартира знаходилася в користуванні
позивача, який оплачував усі необхідні
комунальні платежі, щодо надання
послуг електропостачанню
водопостачання, тощо та мав пільги по
їх сплаті, як інвалід Великої
Вітчизняної війни. На підставі
вищевикладеного позивач просить
визнати поважними причини пропуску
строку позовної давності для подання
позову про визнання недійсним договору
дарування від 07.09.2000 року укладеного
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про дарування
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
нотаріусом Білгород-Дністровського
міського нотаріального округу;
визнати недійсним договір від 07.09.2000
року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, про
дарування квартири АДРЕСА_1,
посвідчений нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу; визнати
недійсним свідоцтво про право на
спадщину від 26.01. 2010 року на ОСОБА_2,
виданого державним нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу, щодо квартири
АДРЕСА_1, у порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_3, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_3; та визнати за ОСОБА_1,
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
яка складається в цілому: 1-коридор, 2-
жила кімната, жилою площею 17,5кв.м., 3-
кухня, 4-туалет, 5-ванна, 6,7-шафи, 8-балкон,
загальною площею 34,5кв.м.

Представник відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
просив суд відмовити у їх задоволенні,
мотивуючи це наступним. Позивач ОСОБА_1
є рідним братом померлого чоловіка
відповідачки. За життя мужа позивачки,
позивая ОСОБА_1 постійно приходив до
них додому та неодноразово говорив про
те, що хоче подарувати йому свою
квартиру, оскільки інших родичів у
нього не має. У вересні 2000 року позивач
ОСОБА_1 умовив покійного чоловіка
позивачки, і у приватного нотаріуса
ОСОБА_4 вони підписали договір
дарування квартири. Після вчинення
цього правочину позивач ОСОБА_1
тривалий час проживав у них дома, вони
здійснювали його лікування.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер чоловік
відповідачки, і, оскільки вона є його
спадкоємцем, вона оформила Свідоцтво
про право власності на спадкове майно,
яке включало і вищевказану картиру.
Крім того, представник відповідачки
вказує, що весь час після оформлення
договору дарування вона здійснювала
оплату за спірну квартиру. Також
представник відповідачки звернув
увагу суду на те, що вимоги позивача
ОСОБА_1 є надуманими, після оформлення
спірного договору пройшло 13 років, і
весь цей час він проживає у цій
квартирі, оскільки відпоідачка не має
жодних претензій відносно того, щоб він
там проживав. Жодних даних щодо того, що
оспорюваний договір був вчинений під
пливом обману матеріали справи не
містять, як не містять і даних відносно
того, що ОСОБА_1 не надавав належної
оцінки своїм діям. Крім того,
позивачем пропущений строк позовної
давності без поважних причин. На
підставі цього просив суд відмовити у
задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
представника позивача, представника
відповідача, суд приходить до
наступного.

У судовому засіданні встановлено, що 07
вересня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3
був укладений договір дарування
квартири, посвідчений приватним
нотаріусом Білгород-Дністровського
міського нотаріального округу ОСОБА_4
за № 5256, згідно якого ОСОБА_1 подарував,
а ОСОБА_3 прийняв у дар квартиру
АДРЕСА_1.

Згідно матеріалів по укладенню цього
договору, наданих приватним нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, укладенню
оспорюваного договору передувало
отримання довідки з Єдиного реєстру
заборон від 07.09.2000 року, згідно якої
подарована квартира на момент продажу
під забороною не перебувала;
довідка-характеристика від 29.08.2000 року,
видана КП «Білгород-Дністровське БТІ»
ОСОБА_1 для пред'явлення до
нотаріальної контори з метою
відчуження квартири АДРЕСА_1; технічний
паспорт на вищевказану квартиру;
Свідоцтво про право власності на житло
від 28.03.1994 року, згідно якого ОСОБА_1 був
власником квартири АДРЕСА_1; та
розпорядження органу приватизації №
1665 від 28.03.1994 року, на підставі якого
було видано вищевказане Свідоцтво про
право власності.

Згідно статті 56 ЦК УРСР (в редакції 1963
року), угода, укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення, може
бути визнана недійсною за позовом
сторони, яка діяла під впливом помилки.
Якщо така угода визнана недійсною, то
кожна із сторін зобов'язана повернути
другій стороні все одержане за угодою,
а при неможливості повернення
одержаного в натурі - відшкодувати його
вартість.

Згідно статті 59 ЦК УРСР (в редакції 1963
року), угода, визнана недійсною,
вважається недійсною з моменту її
укладення. Проте, якщо з самого змісту
випливає, що вона може бути припинена
лише на майбутнє, дія угоди визнається
недійсною і припиняється на майбутнє.

Згідно статті 71 ЦК УРСР (в редакції 1963
року), загальний строк для захисту
права за позовом особи, право якої
порушено, встановляється у три роки.

Згідно статті 74 ЦК УРСР (в редакції 1963
року),вимога про захист порушеного
права приймається до розгляду судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від закінчення строку
позовної давності.

Згідно статті 76 ЦК УРСР (в редакції 1963
року), перебіг строку позовної давності
починається з дня виникнення права на
позов. Право на позов виникає з дня,
коли особа дізналася або повинна була
дізнатися про порушення свого права.
Винятки з цього правила, а також
підстави зупинення і перериву перебігу
строків позовної давності
встановлюється законодавством Союзу
РСР та статтями 78 та 79 цього Кодексу.

Згідно статті 243 ЦК УРСР (в редакції 1963
року),за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.
Дарування громадянами майна державним,
кооперативним або іншим громадським
організаціям може бути обумовлено
використанням цього майна для певної
суспільно корисної мети.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», угода може
бути визнана недійсною лише з підстав і
з наслідками, передбаченими Законом.
Тому, в кожній справі про визнання
угоди недійсною суд повинен встановити
наявність тих обставин, з якими закон
пов'язує визнання угоди недійсною і
настання певних юридичних наслідків.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», відповідно
до статті 56 ЦК УРСР угода може бути
визнана судом недійсною, як укладена
внаслідок помилки, що має істотне
значення, тільки за позовом сторони
(громадянина чи організації), що діяла
під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета чи інших
істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Правила статті 56 ЦК УРСР не
поширюються на випадки, коли помилка
стосується до мотивів укладення угоди.

Згідно п.п «а» п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №3 від 28.04.1978
року «Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними»,
недійсність угоди може бути
підтверджена будь-якими з передбачених
статтею 27 засобами доказування, якщо
інше не передбачено законом. Однак,
ціна та інші істотні умови угоди,
укладеної в простій письмовій чи
нотаріальній формі, не можуть бути
встановленими на підставі показань
свідків, крім випадків кримінально
караних діянь.

Як вбачається з заяви про зміну підстав
позову (а.с.130-131) позивачем вказано, що
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений
договір, але не вказано, який саме
договір, і в чому саме полягала помилка
позивача при укладенні цього договору.
По тексту заяви вказано, що покійний
ОСОБА_3 зобов'язався довічно утримувати
позивача ОСОБА_1

Як пояснила у судовому засіданні
представник позивача, вона просить
визнати вищевказаний договір
недійсним посилаючись на статтю 56 ЦК
УРСР, тобто вчинення договору під
впливом помилки, однак, також не
пояснила, у чому саме полягала помилка
при укладенні цього договору.

Як було вказано раніше, згідно п. 11
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №3 від 28.04.1978 року «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними», під помилкою слід
розуміти таке неправильне сприйняття
стороною суб'єкта, предмета чи інших
істотних умов угоди, що вплинуло на її
волевиявлення, при відсутності якого
за обставинами справи можна вважати, що
угода не була б укладена.

Суд приймає до уваги
довідку-характеристику від 29.08.2000 року,
видану КП «Білгород-Дністровське БТІ»
ОСОБА_1, яка міститься у матеріалах
укладенню оспорюваного договору,
наданих приватний нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
нотаріального округу ОСОБА_4, в якій
вказано, що ця довідка-характеристику
від 29.08.2000 року, видана КП
«Білгород-Дністровське БТІ» ОСОБА_1 для
пред'явлення до нотаріальної контори з
метою відчуження квартири АДРЕСА_1, що
підтверджує той факт, що волевиявлення
позивача було направлено саме на
відчуження квартири.

Далі, представник позивач вказує на той
факт, що обдарований ОСОБА_3 у спірній
квартирі ніколи не проживав, тобто він
був таким, який не прийняв дар -
квартиру та вказує, що договір
дарування може бути визнаний недійсним
з підстав, визнаних ЦК УРСР.

Оскільки правовою підставою для
звернення позивачки до суду нею обрана
саме вищевказана стаття 56 ЦК УРСР, то
доказуванню позивачкою підлягає саме
факт помилки позивача про укладенні
оспорюваного ним договору.

Наявні у матеріалах справи письмові
докази про наявність таких обставин не
свідчать, тобто позивачем не доведено
того, що оспорюваний правочин був
укладений ним під впливом помилки.

Також суд приймає до уваги факт
пропуску позивачем строку позовної
давності, та не надання суду доказів
поважності пропуску цього строку.

Згідно статті 1 ЦПК України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно статті 10,11 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, при цьому суд розглядає
цивільні справи не інакше як в межах
заявлених позовних вимог і на підставі
наданих сторонами доказів.

Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не надав суду достатніх,
належних і допустимих доказів
існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог.

Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному та об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, приймаючи до уваги
вищенаведене, суд вважає, що позивач не
довів ті обставини, на які він
посилався як на підставу своїх вимог
щодо вищевказаного позову, що є
обов'язком сторін згідно з засадами
змагальності процесу за статтею 10 ЦПК
України і позовні вимоги ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування, визнання недійсним
Свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності є
недоведеними, необгрунтованими, та
такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного і керуючись
ст.ст. 56, 59, 71, 74, 76, 243 ЦК УРСР, Постановою
Пленуму Верховного Суду України №3 від
28.04.1978 року «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»,
ст.ст. 1,10,11,60, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
дарування, визнання недійсним
Свідоцтва про право на спадщину,
визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: